Winstanleyův maják.

Prvním majákem postaveným na Eddystonské skále byla osmiúhelníková dřevěná konstrukce, zhotovená Henry Winstanleyem. Stavba byla započata roku 1696 a světlo bylo poprvé spuštěno 14. listopadu 1698. Během období stavby, vešel maják poprvé ve známost, když francouzští korzáři zajali a věznili Winstanleye, který pak byl propuštěn na příkaz Ludvíka XIV. se slovy: „Francie válčí s Anglií a ne s lidmi“.  Maják sice přežil svou první zimu, ale byl ve špatném stavu, který vyžadoval opravu. Při opravě tak byla odstraněna horní část stavby a nahrazena novou částí, díky čemuž někteří autoři uvádí, že na Eddystonské skále nebyly postaveny postupně čtyři, ale pět majáků. Wistanleyova věž pak vydržela v upravené podobě až do doby, kdy 27. listopadu roku 1703 Velká bouře po ní vymazala téměř všechny stopy. Winstanley byl zrovna v té době na majáku, dokončujíc některé dodatečné práce na této stavbě. Nikdy se po něm nenašly žádné stopy.

Rudyardův maják.

Následně po zničení prvního majáku, získal smlouvu o pronájmu kapitán Lovett, kterému bylo schváleno zákonem vybírání poplatku od proplouvajících lodí ve výši 1 penny za tunu, ať se jednalo o loď vplouvající nebo vyplouvající z přístavu. Ten pak pověřil Johna Rudyarda (nebo také Rudyerda) projektem nového majáku, který byl postaven jako dřevěná kuželová stavba a uveden do provozu roku 1709. Tato stavba prokázala mnohem větší výdrž než stavba první a sloužila svému účelu téměř 50 let.  V noci 2. prosince 1755 došlo ke vznícení vrcholu majáku s lucernou, pravděpodobně od jedné ze svící používaných k osvětlování. Dva strážci majáku se pokoušeli uhasit požár nošením věder s vodou nahoru na maják, ale postupně, jak požár sílil, se museli uchýlit na samotnou skálu. Oheň byl ale zaznamenán na břehu a strážci pak byli zachráněni lodí. Povídalo se, že 94 let starý Henry Hall, který byl jedním ze strážců, zemřel posléze na otravu olovem, které při požáru kapalo z roztavené střechy lucerny majáku.

Smeatonův maják.

Třetí maják byl nejpozoruhodnější a znamenal zásadní krok vpřed ve výstavbě podobných druhů staveb. Na doporučení Královské společnosti inženýr John Smeaton vymodeloval tvar majáku ve tvaru kmene dubu, i když postavený ze žulových kvádrů. Smeaton byl na této stavbě průkopníkem v používání hydraulického vápna (spolu s kamenivem vytvářející formu betonu, tuhnoucího i pod vodou) a rozvinuté techniky ve spojování žulových kvádrů používáním rybinových spojů a mramorových spojovacích kolíků. Stavba začala v roce 1756 a světlo bylo na majáku poprvé rozsvíceno roku 1759.  Pokud byl v provozu, byl Smeatonův maják 18 metrů vysoký, u základů měl průměr 8 metrů a ve vrcholu pak 5 metrů. Tento maják byl používán do té doby, kdy se roku 1877 ukázalo, že skála, na níž maják stál, je erodovaná a každá větší vlna tak svým nárazem maják rozvibrovala. Smeatonův maják byl poté z převážné části rozebrán a znovu sestaven jako památník na Plymouth Hoe v městě Plymouth. Základy a podezdívka staré věže stále stojí na Eddystonské skále, situovány poblíž nových (a pevnějších) základů nového majáku.

Douglassův maják.

Současný čtvrtý maják byl navržen Jamesem Douglassem, za použití Robertem Stevensonem navržených a zlepšených Smeatonových originálních metod. Světlo majáku se poprvé rozsvítilo roku 1882 a maják je využíván dodnes. Je ovládán z Trinity House. Maják byl automatizován v roce 1982 a patřil mezi první tři Trinity House, majáky které byly převedeny na automatizovaný provoz. V posledních letech doznal vnější vzhled věže majáku změny díky stavbě přistávací plochy pro helikoptéry nad lucernou věže. Tato přistávací plocha má umožnit opravárenským četám snazší přístup k majáku.  Věž je 49 metrů vysoká a vysílá bílé světlo o dvou záblescích každých 10 sekund. Světelný signál je viditelný v okruhu 22 nautických mil (41 kilometrů) a v případě mlhy je doplněn výstražným zvukovým znamením, což je trojí zahoukání každých 60 sekund.

Eddystonský maják (: ) je umístěn na nebezpečném Eddystonském skalisku, přibližně 14 kilometrů západně od Rame Head. Zatímco Rame Head leží v Cornwallu, skaliska jsou uvnitř hranic Plymouthu, který patří do Devonu.

The Eddystone Lighthouse is a lighthouse that is located on the dangerous Eddystone Rocks, south of Rame Head in England. While Rame Head is in Cornwall, the rocks are submerged below the surface of the sea and composed of Precambrian gneiss.


Charakteristika.

Při používání zlatého standardu je měna tvořena buď mincemi raženými z přesně definovaného množství zlata, nebo takovými bankovkami, u kterých se emitent zaručuje splatit jejich hodnotu zlatem. Zlatý standard je chápán jako princip krytí vydávané měny – nemá přímou souvislost s tím, kdo je vydavatelem této měny (stát, soukromý subjekt,...) nebo zdali měnu dodržující tento princip doplňují zákony upravující její použití (jako je to u peněz s nuceným oběhem).  Zlatý standard může být buď interní, při kterém tuzemští držitelé bankovek mohou požadovat splacení ve zlatě, nebo mezinárodní, kdy o tuto výměnu může žádat omezený počet subjektů např. centrální banky. Měny, které jsou kryté fixním množstvím zlata, mají mezi sebou pevný směnný kurz. Cílem zlatého standardu je předcházet inflačnímu zvyšování peněz v oběhu. Užívány byly obě formy zlatého standardu, jak interní, tak mezinárodní. Měny zlatého standardu byly často používány jako peněžní jednotky, vůči kterým byly porovnávány méně stabilní měny.  Podobné charakteristiky jako zlatý standard (nezávislost na vládě, deflaci, menší spotřebu) má i kryptoměna.

Současnost.

V současném hlavním proudu ekonomických učení je zlatý standard považován za nevhodný, protože je spojován s kolapsem světové ekonomiky na konci 20. let 20. století a agregátní cenová hladina je lépe řízena prostředky úrokových sazeb, dodávek peněz a řízení měnové báze. Faktem však zůstává, že k největší depresi v historii došlo až poté, co vznikla americká centrální banka, Fed, a čistý zlatý standard byl de facto opuštěn.  I když se zlatý standard v současné době neužívá, má své zastánce. Patří mezi ně především ekonomové rakouské školy. Jejich názory je silně ovlivněn libertarián a kandidát na křeslo amerického prezidenta Ron Paul. Libertariáni požadují obnovení zlatého standardu a tvrdí, že zlato a zlatý standard zabraňuje inflaci, neboť neumožňuje dávat do oběhu neomezené množství peněz, což vytváří pevný teoretický základ pro měnový systém.

Historie.

Existují různé měnové systémy, které bývají označovány jako „zlatý standard“, přičemž nejznámější je „klasický zlatý standard“ z let 1871–1914. Hodnota jednotlivých měn byla pevně navázána na zlato (například americký dolar byl definován jako 1/20 unce zlata), a toto navázání znemožňovalo vydávat nové ničím nekryté peníze. Enormní válečné výdaje během první světové války vedly válčící strany k opuštění zlata a inflaci, protože inflace je svého druhu zdanění, na rozdíl od skutečných daní však jej není třeba veřejně vyhlašovat a lze jej provádět i bez vědomého souhlasu veřejnosti. Všechny významné měny se tak znehodnocovaly, dolar o něco méně, neboť Spojené státy vstoupily do války později. Po skončení první světové války se už ani jedna ze stran k původnímu standardu nevrátila, v meziválečném období byl podniknut experiment s takzvaným standardem zlatého slitku. Meziválečné období bylo charakterizováno měnových chaosem, který přinášel inflaci, regulace, cla, kvóty a problémy mezinárodního obchodu. Ministr zahraničních věcí Spojených států amerických Cordell Hull dokonce spatřoval v hospodářských konfliktech po opuštění zlatého standardu příčinu druhé světové války.  Ve Spojených státech byl zlatý standard zrušen za úřadu prezidenta Franklina D. Roosevelta ke konci roku 1933 – dvacet let po zavedení Federálního rezervního systému, v době, kdy vrcholila velká hospodářská krize a nezaměstnanost ve Spojených státech přesahovala 28 %. Již 5. dubna toho roku Roosevelt vydal exekutivní nařízení č. 6102, které každému obyvateli USA nařizovalo odevzdat veškeré zlato pod pokutou až 10 000 dolarů, 10 let vězení, nebo obojí.  Po druhé světové válce vítězné mocnosti ustavily Brettonwoodský měnový systém, který fungoval v letech 1945–1971. Jeho podstatou bylo napojení amerického dolaru na zlato a všech ostatních měn na dolar. Dolar sám byl fixován jako 1/35 unce zlata. Směňovat dolary za zlato ovšem směly pouze vlády, nikoliv občané. Vlády Spojených států však postupně produkovaly více papírových peněz, než by odpovídalo tomuto kurzu. Ostatní země, zvláště Francie, na to reagovaly požadavky na směnu dolarů za kov, což znamenalo, že USA o své měnové zlato přicházely. Vzhledem k tomu, že Spojené státy americké měly po druhé světové válce značné zásoby zlata, se držel systém poměrně dlouho, ale koncem 60. let se začal rozpadat. Spojené státy na to v březnu 1968 reagovaly úpravou, podle které mělo být americké měnové zlato obchodováno zcela odděleně (stále za cenu 35 dolarů za unci) od zlata na světových trzích. Ostatní vlády se zavázaly neprodávat ani nenakupovat toto zlato jinde. Tím, že Spojené státy přestaly držet světovou cenu zlata na 35 dolarech za unci, došlo k jejímu prudkému vzrůstu. Například na začátku roku 1973 byla cena zlata 125 dolarů za unci. Konečně prezident Nixon rozhodl o definitivním opuštění zlaté kotvy v roce 1971. Od toho okamžiku zlato ztratilo téměř veškeré své někdejší použití jako prostředek směny.  Nástupcem Brettonwoodského systému byla Smithsoniánská dohoda, podepsaná v prosinci 1971. Americký prezident Nixon ji nazval "Největší měnovou dohodou v dějinách lidstva". Dohoda zafixovala kurzy mnohých evropských měn vůči dolaru (kurzy byly podhodnocené). Spojené státy navíc devalvovaly oficiální kurz dolaru na 1/38 unce zlata. Pokračující inflace v USA ale vedla k tomu, že bylo stále obtížnější udržet stávající nadhodnocený kurz dolaru, a již v březnu 1973 se smithsoniánský systém zhroutil.

Návrat ke zlatu.

Obnovení užívání zlata jako měnového kovu se potýká s řadou problémů. Obvykle je takový návrat považován za neproveditelný, nicméně má mnoho stoupenců zejména z řad přívrženců Rakouské školy. Typickým argumentem proti návratu zlata je tvrzení, že jej není dost, aby mohlo plnit měnové účely, což však odporuje kvantitativní teorii peněz, která tvrdí, že cenová hladina se přizpůsobí množství komodity používané jako univerzální prostředek směny.  Jedním z pravděpodobně nejvhodnějších scénářů by bylo zrušení legislativy označující současné peníze za zákonné platidlo. Dalším krokem by bylo zpětné převedení zásob zlata, kterými disponuje centrální banka, do formy mincí denominovaných podle hmotností a jejich prodej za tržní ceny libovolným zájemcům. Tato dvě opatření by zcela postačovala, aby lidé mohli podle svého uvážení dále používat peníze, zlato, anebo dokonce i jiné komodity; mezi jednotlivými měnami by se tedy ustavila volná soutěž. Díky tomu, že kurz mezi zlatými mincemi denominovanými v hmotnostech a jakýmikoliv jinými penězi by byl zcela volně určován na trhu, mohla by hodnota zlata podle potřeby růst vzhůru, jak by se rozšiřovalo jeho využívání.  Další výhodou tohoto scénáře je skutečnost, že výsledek jím není nijak předjímán. Zlato, alespoň podle přesvědčení svých zastánců, může být mnohem kvalitnějšími penězi než ty emitované státem, nicméně konečné rozhodnutí by vynesl trh sám, lidé by se ke zlatu vrátili či nikoliv.

Zlatý standard (angl. Gold standard) je způsob vyjádření hodnoty měny v měnovém systému, kde standardním ekonomickým měřítkem je zlato. Hodnota měny, která je používána jako jednotka zúčtování, je odvozována od definovaného množství zlata.

A gold standard is a monetary system in which the standard economic unit of account is based on a fixed quantity of gold. The gold standard was widely used in the 19th and early part of the 20th century. Most nations abandoned the gold standard as the basis of their monetary systems at some point in the 20th century, although many still hold substantial gold reserves.


Historie.

Prostory Mladečských jeskyní byly známy lidem tisíce let, ke znovuobjevení došlo buďto roku 1815, 1826 nebo 1828, když zde začal být těžen vápenec. První objevenou lokalitou v jeskyni se stal úsek Bočkova díra. Přístup do jeskyní zpočátku nebyl omezen a docházelo k jejich ničení, krápníky z nich byly rozprodávány. Průzkumy jeskynního systému byly zahájeny až kurátorem sbírek vídeňského přírodovědného muzea Josefem Szombathym. S prací začal roku 1881 a prováděl zde úspěšná archeologická pátrání, přičemž mnoho kostí a předmětů skončilo v Přírodovědném muzeu Vídeň. Do jeskyní se Szombathy vrátil mezi lety 1904 až 1905 a průzkumy začali provádět i další lidé. Od roku 1911 byly jeskyně v držení Krajinské musejní společnosti v Litovli, jež upravila jejich exteriér, před vchod byla přistavěna také turistická budova a otevřen nový vchod. Po roce 1921 byl prostor zpřístupněn veřejnosti. Roku 1951 došlo k dalších rekonstrukcím, které však poškodily ráz jeskyní. Přírodní vzhled byl jeskyním vrácen až v roce 2003, další rekonstrukce, jež měla objekt vrátit do stavu na začátku 20. století, začala v roce 2010, a soustředila se rovněž na opravu budovy před vchodem do jeskyně.  Mladečské jeskyně jsou v držení Správy jeskyní České republiky. Jeskyně jsou přístupné veřejnosti, prohlídka 380 metrového okruhu trvá okolo čtyřiceti minut.

Přírodní poměry.

Mladečské jeskyně leží zhruba čtvrt kilometru od centra obce Mladeč v Chráněné krajinné oblasti Litovelské Pomoraví. Nacházejí se převážně pod vrchem Třesín.  Jeskyně jsou vytvořeny z vápence, který pochází z geologického období devonu (konicko-mladečský devon; stejný vápenec vytvořil i Moravský kras). Jeskynní systém zde vyhloubily vodní toky Hradečka a Rachava, svou roli hrály také zlomy. V některých částech došlo k propadnutí jeskyní. Jednotlivé části systému propojují úzké chodby. V oblasti se vyskytují povrchové (Třesín) i podpovrchové krasové jevy, lze zde nalézt množství krápníků (stalagmity, jež zde dosahují velkých velikostí a stalaktity), přičemž u některých došlo ke zničení, a náteků horniny sintru.

Nálezy.

V Mladečských jeskyních byla objevena řada koster pravěkých lidí, přičemž se jedná o jednu z prvních lokalit, kde se novodobí lidé usadili, a mimo to zde byly nalezeny i pozůstatky tehdejší fauny.  S prvním výkopem začal J. Szombathy 7. června 1881, strávil zde pět dní a informace si zaznamenával do svého deníku, který se stal jediným záznamem o tehdejších pracích. Celkem prozkoumal 100 metrů jeskyní. První den objevil lebku a stehenní kost tehdejšího člověka, ve druhém prostoru jeskyně kosti přežvýkavců. Při jeho dalších výkopech o dva dny později byla objevena kostra medvěda jeskynního a ostatky sobů. Do jeskyní se Szombathy vrátil o rok později a učinil zde další nálezy. Z roku 1904 pak pochází objev tří lebek a kosti dalších zvířat. Szombathy přijel zpět do jeskyní v roce 1925, během let 1904 až 1925 však byla velká část archeologických nálezů zničena; kvůli přístupnosti jeskyní došlo k odstranění sedimentů.  V Mladečských jeskyních bylo celkem nalezeno přes 100 lidských ostatků, což bylo 7 až 8 lidí, z toho jedno dítě. Byly zde například objeveny zachovalé mozkovny mužů s kódovými označeními 4, 5 a 6, kteří byli pravděpodobně vysoké postavy. U všech těchto lebek byla typická robustnost, naopak ženské lebky (1, 2) již byly stavěny moderněji. Mimoto existují doklady o jejich činnosti, jako jsou ohniště nebo kamenné nástroje, jejichž nálezy však zde byly vzácné. Ze zvířat byli v jeskyních nalezeni například jeskynní lvi ("Panthera leo spelaea") a medvědi ("Ursus spelaeus"), dále kostry sobů ("Rangifer tarandus") či bizonů pravěkých ("Bison priscus").

Mladečské jeskyně jsou rozsáhlé podzemní prostory v devonských vápencích, které se nacházejí převážně pod vrchem Třesín u obce Mladeč v okrese Olomouc v Chráněné krajinné oblasti Litovelské Pomoraví. Ke znovuobjevení jeskyní došlo v 19. století. Přístup do nich zpočátku nebyl omezován, první průzkumy provedl až kurátor sbírky vídeňského přírodovědného muzea Josef Szombathy, který zde učinil i významné archeologické objevy. V Mladečských jeskyních byla objevena řada koster pravěkých lidí i jejich výtvory. Mimo to zde byly nalezeny i pozůstatky pleistocénní fauny.

The Mladeč caves () are a cave complex in the Czech Republic situated to the west of the village of Mladeč in the Litovelské Pomoraví Protected Landscape Area.


Ekologie.

Kanár divoký žije ještě dnes na Kanárských ostrovech, Azorách a Madeiře. Typickým biotopem jsou zahrady, vinice a křovinaté stráně. Jeho zpěv je příjemné cvrlikání, které ovšem nelze srovnávat se zpěvem dnešních šlechtěných kanárů. Vyhýbá se bezlesým krajinám, protože k úspěšnému hnízdění potřebuje stromy nebo keře. Hnízdo staví většinou samice. K vystýlání stavby z mechu a větviček používá světlý materiál a bílá vlákna. Divoce žijící kanáři žijí v době hnízdění v párech, v další části roku však tvoří hejna až o padesáti jedincích, případně i více. Divoký kanár je “bratrancem” evropského zvonohlíka zahradního (Serinus serinus). V minulosti byl některými autory považován jen za jeho zeměpisnou formu. Pravděpodobnější však je, že skutečně jde o zcela samostatný druh. Chovatelé vědí, že příbuznost obou ptáků není tak blízká, jak se na pohled zdá, protože při křížení kanára se zvonohlíkem nejsou všechny samice plodné.

Historie domestikace.

Kanár je považován za nejdéle domestikovaného klecního ptáka. Člověk domestikoval jiné druhy ptáků, například kura domácího, sice již tak dávno, že se dnes můžeme jen dohadovat, kdy se to asi stalo, ale to šlo vždy o tvory “užitečné”, neboli jedlé. V klecích člověk držel ptáky také již dávno, avšak získával je vždy jen z přírody. Teprve kanára začal v klecích i odchovávat. Muselo to být výhodné, praktické a výnosné. Tyto podmínky u kanára byly splněny a začala tak vlastně i historie chovatelství ptáků, potažmo i historie ochrany přírody, protože bez odchovů v zajetí by asi kanár ve své domovině nepřežil. Tato historie začíná rokem 1479, kdy Španělé dobyli Kanárské ostrovy. Pro velký zájem byli potom kanáři chováni ve Španělsku, především v klášterech a obchod s nimi byl vázán přísnými pravidly. Samice se nesměly vyvážet, a to dokonce pod trestem smrti. Přesto byl monopol Španělů asi po stu let zlomen. V mnoha publikacích se zmiňuje teorie ztroskotání lodi vezoucí kanáry u břehů Korsiky. Zde se měli kanáři křížit s místními zvonohlíky zahradními. Postupně se tito kříženci měli dostat přes Elbu do Itálie. Podle této teorie by domestikovaní kanáři byli potomky divokých kanárů a zvonohlíků zahradních. Původně se kanáři pěstovali pro svůj zpěv. Za těchto téměř 600 let, kdy je kanár chován v klecích, došlo k jeho velké přeměně. Jeho zpěv se téměř nepodobá zpěvu jeho divokých příbuzných a jeho podoba již vůbec ne. Téměř každé plemeno má svou specifickou historii. Kanárů je nepřeberné množství, a bylo proto nutné zavést nějaký způsob, jak je uspořádat, aby se člověk mohl orientovat

Chov.

Kanár je v kleci nenáročný chovanec. Používají se (dle možností, vybavení, plemene kanára i názorů chovatelů) nejrůznější metody chovu (voliérový chov, střídavý chov, párový chov nebo chov oddělený). O jejich výhodách a nevýhodách vedou chovatelé sáhodlouhé debaty. Při párovém chovu je minimální rozměr klece pro jeden pár přibližně 50 × 35 × 40. Klece bývají vybaveny několika bidly, krmítky a napáječkami. Výhodná je zásuvka usnadňující čištění. Klasická směs pro krmení kanárů sestává asi ze 30 % řepky, 30 % lesknice, 18 % loupaného ovsa a menších podílů lnu, semence, slunečnice, máku případně dalších zrnin (perila, niger...). Důležité je předkládat také písek s drcenými skořápkami nebo sépiovou kost. V době hnízdění se podávají máčené, klíčené nebo vařené zrniny doplněné vaječnou míchanicí a zeleným krmením (ptačinec, smetánky, brokolice...), ovocem (jablko, banán...) nebo zeleninou (mrkev, salát, sladká paprika...) Ptáky motivuje ke hnízdění délka dne okolo 12–14 hodin a zavěšení umělých hnízd. Samice hnízdo vystýlá nabídnutým materiálem (světlá vlákna, cupovaný papír...) a snáší 3–6 vajec na kterých sedí 13–14 dnů. Vylíhnutá mláďata většinou v hnízdě krmí oba rodiče a samice je hlavně v počátku neustále zahřívá. Mláďata sama začínají přijímat potravu ve stáří 21–24 dnů. Většina chovatelů nechává ptáky hnízdit přibližně 3x za sezonu. V zajetí se kanár dožívá při správném ošetřování asi 10 výjimečně i 14 let.

Chovatelské směry.

Dnes se chov kanárů ubírá čtyřmi základními směry podle toho, proč je vlastně v klecích pěstujeme, zda pro zpěv (zpěvní kanáři), či barvu (barevní kanáři) nebo postavu (postavoví kanáři). Posledním zvláštním chovatelským směrem jsou kříženci kanárů s jinými pěnkavovitými ptáky (nebo i kříženci pěnkavovitých mezi sebou). Ve všech skupinách existuje dále více variací a to jak u zpěvu, tak i u jejich postav. Například nejmenší postavoví kanáři měří 9 cm, největší pak 23 cm. Zdaleka nejvíce variací však najdeme u skupiny kanárů, které pěstujeme pro jejich barvu. Tady došlo dokonce k rozšíření palety barev tak, že se chovatelům podařilo zkřížit jihoamerického čížka ohnivého s kanárem a získat plodné jedince. Tento čížek je totiž červený, zatímco kanár nemá žádné vlohy ukládat červené barvivo ve svém peří. Proto dnes máme i červené kanáry

Zpěvní kanáři.

Nejstarším chovatelským směrem je chov zpěvných kanárů. Po dlouhou dobu (stovky let) byla u nich prováděna selekce směřující k pěknému, pokud možno dokonalému zpěvu.

Barevní kanáři.

Barevní kanáři se dále dělí na dvě základní skupiny:

Melaninoví.

Melaninoví kanáři mají stejně jako divoký kanár v peří obsažený nějaký druh barviva melaninu. Ten je ovšem často redukován jednotlivými mutacemi. Melaninové mutace lze prakticky libovolně kombinovat s jednotlivými variantami základní lipochromové barvy. Takže výsledná barva kanára může být například Bíloisabelový-saténový nebo červenočerný-jaspisový. Jednotlivé melaninové mutace mají svou typickou dědičnost (např. recesivní vázané na pohlaví, volně recesivní nebo dominantní).  Klasické řady: Neklasický melanin:

Lipochromoví.

Lipochromoví kanáři nemají ve svém peří žádný melanin a zůstává jim pouze základní barvivo lipochrom, který je u bílých kanárů ještě dále redukován. Ve zpěvu většiny červených kanárů i po desítkách generací zaznívá nepříjemně ostrý (řezavý) nádech, jako pozůstatek po jejich prapředkovi čížkovi ohnivém.  Mezi nejnovější mutace patří kanáři červenozobí (rudozobí?)

Postavoví kanáři.

U tohoto chovatelského směru je rozhodující typický tvar postavy nebo charakter a kresba opeření. Zatímco ve Francii, Itálii nebo zemích Beneluxu se chovatelé snažili vytvořit bizarní tvarově neobvyklá plemena, v Británii vznikala uhlazená tvarově dokonalá a často obří plemena postavových kanárů. Postavoví kanáři se opět dělí do několika skupin.

Kříženci.

Oblíbenou chovatelskou disciplínou je chov kříženců kanára s dalšími pěnkavovitými ptáky. Nejsnadnější je křížení kanáří samičky s čížkem lesním nebo stehlíkem obecným. Obtížnější jsou kříženci s dalšími pěnkavovitými ptáky nebo křížení kanářích samců se samicemi pěnkavovitých ptáků. Kříženci jsou ceněni pro neobvyklý vzhled, vybarvení nebo zpěv.

Kanár divoký ("Serinus canaria") je druh menšího ptáka z čeledi pěnkavovitých. Divoký kanár je o něco větší než zvonohlík zahradní. Svrchní strana těla a boky jsou hnědě čárkované. Samec má žluto zelenou hlavu i hruď a žluté čelo, tváře a nadoční proužek. Kostřec je sytě žlutý. Spodek těla je bělavě světlý. Samice je zbarvená podobně, ale barvy jsou méně výrazné, hlava je šedivější a prsa jsou naspodu méně žlutá. Mladí ptáci jsou hnědí s tmavším žíháním.

The Atlantic canary ("Serinus canaria"), known worldwide simply as the wild canary and also called the island canary, common canary, or canary, is a small passerine bird belonging to the genus "Serinus" in the finch family, Fringillidae. It is native to the Canary Islands, the Azores, and Madeira. Wild birds are mostly yellow-green, with brownish streaking on the back. The species is common in captivity and a number of colour varieties have been bred.


Geografie.

Má rozlohu 373,5 km2, je 48 km dlouhý a 14 km široký. Na severovýchodě jsou zde dva hluboké fjordy Kollafjørður a Kaldbaksfjørður. Ostrov je velmi hornatý, hlavně na severozápadě, kde je nejvyšší hora ostrova Kopsenni s 789 metry. Průměrná nadmořská výška je 500 m n. m.  Na ostrově je většinou tráva, bez stromů, až na několik uměle vysazených lesů.  Streymoy je od druhého největšího ostrova Eysturoy oddělen průlivem Sundini na východě. Na západě je ostrov Vágar, na jihu ostrovy Sandoy, Koltur, Hestur a na jihovýchodě Nólsoy.  Pouze 0,2 % povrchu ostrova tvoří voda. Největšími jezery jsou Vatnið, Myrarnar a Leynavatn.

Obyvatelstvo.

Na ostrově žije 21 420 obyvatel, což je 40 % z celkového počtu obyvatel na Faerech. Největší podíl má největší město Tórshavn, které má 15 000 obyvatel.

Tórshavn.

Tórshavn je hlavním městem Faerských ostrovů. Je umístěn na jihu ostrova a má 12 393 obyvatel. Jméno města znamená Thorův přístav, je pojmenováno po bohu bouře a blesků v severské mytologii.

Doprava.

Všechny osady na ostrově jsou spojeny asfaltovanými silnicemi. Hlavní silnice do Tórshavnu spojuje s ostrovem Eysturoy most přes průliv Sundini. V roce 2002 byl dokončen 4 km dlouhý tunel, spojující ostrovy Streymoy a Vágar.  Streymoy je spojen pravidelným převozem na ostrovy Sandoy a Suðuroy. V letních měsících jsou pravidelné lodní spoje mezi Hanstholmem v Dánsku, Lerwickem na Shetlandách, Bergenem v Norsku a Seyðisfjörðurem na Islandu. Na ostrově není žádné letiště. Jediné faerské letiště je na ostrově Vágar.

Streymoy (dán.: "Strømø", isl.: "Straumey", čes.: "ostrov proudů") je největší a nejlidnatější ostrov na Faerských ostrovech. Leží na něm hlavní město Tórshavn.

Streymoy () is the largest and most populated island of the Faroe Islands. The capital, Tórshavn, is located on its southeast coast. The name means "island of currents". It also refers to the largest region of the country that also includes the islands of Hestur, Koltur and Nólsoy.


Dějiny rodu.

Rod Martiniců se připomíná poprvé v roce 1322 a svůj původ odvozuje od vsi Martinice u Votic. Podle společného erbu stříbrného leknínu na červeném štítě lze odvozovat příbuzenské vazby na rodiny Kouniců nebo pánů z Talmberka, což ale není prokázáno. Markvart z Martinic skoupil v letech 1416–1418 panství Smečno, které se pak na 500 let stalo hlavním rodovým sídlem. Společenský vzestup zahájil Bořita z Martinic (1420–1479), který za vlády Ladislava Pohrobka a Jiřího z Poděbrad zastával funkci dvorského maršálka (1453–1461) a nechal přestavět tvrz ve Smečně. Post dvorského maršálka zastával v letech 1516–1522 také jeho vnuk Hynek Bořita z Martinic (1470–1526), který mimo jiné vlastnil Benátky nad Jizerou a hrad Dražice. Tyto statky ale prodal a v roce 1518 koupil hrad Okoř. Jeho synovci rozdělili rod na větev okořskou a smečenskou. Zatímco Martinicové na Okoři vyznávali protestantskou víru, smečenští byli naopak katolíci a ve druhé polovině 16. století dosáhli dalších významných funkcí ve správě Českého království, zhruba od této doby se Martinicové také uvádějí jako příslušníci panského stavu. Jiří z Martinic (1546–1598) byl dlouholetým nejvyšším zemským sudím (1585–1597) a krátce před smrtí také nejvyšším kancléřem (1597–1598). Po vymřelé okořské větvi převzal Okoř (1590) a zahájil přestavbu tvrze ve Smečně na renesanční zámek. Kromě toho koupil v roce 1583 dům na Hradčanech, který se po stavebních úpravách jako Martinický palác stal rodinnou pražskou rezidencí.

Kariéra Jaroslava Bořity z Martinic.

Nejvýznamnější osobností rodu se stal Jaroslav Bořita z Martinic (1582–1649), Jiřího synovec a syn předčasně zemřelého Jaroslava z Martinic (1548–1582). Jaroslav Bořita zdědil po strýci Smečno a Okoř (1598) a již v předbělohorském období se stal výraznou osobností habsburské politiky v Čechách. Jako karlštejnský purkrabí (1617–1618) a královský místodržící se spolu s Vilémem Slavatou stal obětí defenestrace na počátku stavovského povstání. Po exilu v Bavorsku (1618–1620) se vrátil do Čech a stal se předním strůjcem rekatolizace a habsburské politiky. Již v roce 1621 byl povýšen na hraběte a v roce 1625 získal titul "vladař domu smečanského". Nadále zastával vysoké úřady v zemské správě a nakonec byl nejvyšším purkrabím Českého království (1638–1649). Významně také přispěl k rozšíření rodových statků a v rámci pobělohorských konfiskací svůj majetek téměř ztrojnásobil. Přikupoval drobné statky v okolí Smečna, v severních Čechách získal panství Ahníkov a Prunéřov (1623), v západních Čechách Plánici, spolu s manželkou koupil Hořovice (1622). Do zástavy a nakonec do dědičného vlastnictví získal královské město Slaný (1638), které bylo připojeno ke Smečnu. Po smrti Jaroslava Bořity přešla Okoř do majetku jezuitské koleje v Praze, ostatní majetek byl rozdělen mezi syny.  Jaroslav Bořita byl čtyřikrát ženatý, z prvních dvou manželství měl početné potomstvo a ve dvou generacích jeho synů a vnuků se Martinicové zařadili mezi přední šlechtu Českého království, v 18. století zastávali i vysoké posty u císařského dvora ve Vídni. Nejstarší syn Jiří Adam I. (1602–1651) díky otcově vlivu od mládí zastával vysoké funkce v Čechách, byl prezidentem apelačního soudu (1627–1628) a prezidentem české komory (1628–1632), uplatnil se také jako diplomat (vyslanec ve Frankfurtu 1636). Vzestup rodu stvrdil také sňatkem s Giovannou Gonzagovou z předního italského šlechtického rodu a v roce 1647 získal Řád zlatého rouna. Jiří Adam I. již od roku 1626 spravoval panství Hořovice, později na Klatovsku skoupil panství Klenová a Opálka, čímž vytvořil pozemkový celek s více než dvaceti vesnicemi a dvěma hrady. Zemřel necelé dva roky po otci bez potomstva a jeho majetek zdědil mladší bratr Maxmilián Valentin (1612–1677), který původně sídlil na Moravě, později ale také zastával vysoké posty ve správě Českého království (nejvyšší komoří 1656–1658, nejvyšší hofmistr 1658–1677). Z otcova dědictví převzal dům v Loretánské ulici rozšířený přikoupením dalších nemovitostí (1658), které se později staly základem druhého rodového paláce. Další z bratrů Ferdinand Leopold Benno (1611–1691) byl proboštem vyšehradské kapituly (1635–1691) a koupil panství Horní Cerekev. Nejmladší syn Jaroslava Bořity Bernard Ignác (1614–1685) byl původně také předurčen k duchovní kariéře, na kterou ale rezignoval a desítky let zastával nejvyšší úřady v zemské správě Českého království, v letech 1651–1685 byl nejvyšším purkrabím. Získal Řád zlatého rouna a patřil k předním mecenášům katolické církve, jak v podpoře řádů, tak v architektuře. Po otci vlastnil Hořovice, které sňatkem jeho dcery Terezie Františky (1643–1705) přešly do majetku nejvyššího kancléře Jana Františka Bruntálského z Vrbna (1634–1705).

Martinicové v 17. a 18. století.

V následující generaci přesunuli Martinicové své veřejné aktivity z českého prostředí přímo k císařskému dvoru a na pole diplomacie. Z potomstva Maxmiliána Valentina dosáhl nejvyšších postů syn Jiří Adam II. (1645–1714), který byl vyslancem v Anglii, Portugalsku a ve Vatikánu, nakonec zastával funkci místokrále v Neapoli, mimoto byl také nejvyšším maršálkem císařského dvora a získal Řád zlatého rouna. Po otci zdědil Plánici (1677), po starším bratru Jaroslavu Bernardovi (1642–1685) převzal i stěžejní rodové dědictví Smečno se Slaným. Nechal sice postavit zámek v Plánici, ale jeho hlavním sídlem se staly Budenice, které koupil v roce 1693. Zděděné domy v Loretánské ulici v Praze nechal přestavět do podoby honosného barokního paláce podle projektu Carla Fontany (1700–1702). Ze dvou manželství měl jedenáct dětí, nejstarší syn Adolf Bernard (1679–1735) byl císařským nejvyšším maršálkem (1729–1735) a nejvyšším hofmistrem (1735) a získal také Řád zlatého rouna. Ten k rodovému dědictví přikoupil Zelenou horu (1726), kterou pak zdědila jeho jediná dcera Marie Dominika (1707–1784), sestra dominikánka ve Vídni. Jejím odkazem pak Zelená hora přešla na spřízněný rod Colloredo-Mansfeldů. Adolfův nejmladší bratr František Michael (1704–1773) zahájil kariéru v nižších zemských úřadech v Praze, později byl vyslancem v Portugalsku a jako nejvyšší hofmistr arcivévodkyně Marie Magdaleny také vyslancem v Rakouském Nizozemí. Po bratru Adolfovi zdědil Smečno (1735), kde byl iniciátorem četných stavebních úprav za účasti významných umělců (K. I. Dientzenhofer, I. F. Platzer).  Nejmladší syn Maxmiliána Valentina Maxmilián Quidobald (1664–1733) se jako dědic Ahníkova a Prunéřova stal zakladatelem tzv. ahníkovské sekundogenitury. Byl nejvyšším maršálkem císařského dvora (1708–1711), nejvyšším hofmistrem císařovny Eleonory (1711–1720) a nakonec obdržel Řád zlatého rouna. I když v Čechách příliš nepobýval, na prunéřovském panství nechal postavit lovecký zámek v Boleboři. Jeho mladší syn Karel Josef (1699–1769) byl dlouholetým proboštem vyšehradské kapituly (1734–1769). Starší syn císařský tajný rada a komoří Jan Josef Karel (1692–1739) byl pokračovatelem této linie, v následující generaci za Františka Karla (1733–1789) došlo ke sloučení všech martinických majetků (Smečno, Slaný, Ahníkov, Prunéřov). František Karel byl zároveň posledním mužským potomkem Martiniců a jeho úmrtím 29. listopadu 1789 rod vymřel. Jméno jeho manželky Marie Josefy ze Šternberka (1746–1823) je zachováno v názvu bývalých lázní Šternberk mezi Smečnem a Slaným zřízených počátkem 19. století.

Rozdělení dědictví po vymření Martiniců a rod Clam-Martinic.

Pro případ vymření rodu byly stanoveny podmínky rozdělení dědictví již v roce 1633 Jaroslavem Bořitou. Po smrti posledního mužského člena rodu Františka Karla byly naživu tři dědičky. Jeho dcera Marie Anna (1768–1832), sestra Johanna Terezie, provdaná Mirbachová (1731–1804), a sestřenice Marie Anna, provdaná Althannová (1737–1810). Tato Marie Anna získala Ahníkov a Prunéřov, Johanna Terezie byla odškodněna finanční hotovostí a kmenové rodové dědictví Smečno-Slaný převzala dcera Františka Karla Marie Anna (1768–1832). Společným majetkem všech tří dědiček bylo panství Plánice, které bylo již v roce 1790 prodáno Wallisům. Marie Anna (1768–1832) se v roce 1791 provdala za rakouského šlechtice Karla Josefa Clama (1760–1824), který tímto sňatkem pronikl do českého prostředí a nakonec byl v letech 1820–1824 nejvyšší komořím Českého království. Již rok po svatbě obdržel majestát na vznik rodové aliance "Clam-Martinic" spolu s převzetím historického titulu "vladař domu smečanského" (1792).  Správu Smečna vedla až do roku 1830 Marie Anna Clam-Martinicová (1768–1832), jejímž smrtí rod Martiniců vymřel i po přeslici. Syn Karel Jan Nepomuk Clam-Martinic (1792–1840) dosáhl v armádě hodnosti generálmajora a ve státní radě vedl vojenský odbor. Jeho manželkou byla Caroline Selina Meade (1797–1869), sestra britského diplomata Richarda Meada, 3. hraběte z Clanwilliamu. Po převzetí dědictví (1830) nechal ve Smečně vybudovat rodovou hrobku. Jeho dva synové se aktivně zapojili do politiky a stali se významnými obhájci českých národních zájmů. Jindřich Jaroslav (1826–1887) byl dlouholetým poslancem českého zemského sněmu a v letech 1861–1887 také prezidentem Národního muzea. Zemřel bezdětný a jeho dědicem byl mladší bratr Richard (1832–1891), který taktéž zastával pročeská stanoviska, byl též místopředsedou říšské radyy a získal Řád zlatého rouna.  Richardův syn Jindřich Karel Maria (1863–1932) se díky sňatku již v mládí dostal do okruhu přátel Františka Ferdinanda, v armádě dosáhl hodnosti plukovníka a v roce 1902 získal dědičné členství v rakouské panské sněmovně. Na podzim 1916 se stal rakouským ministrem zemědělství a nakonec byl od prosince 1916 do června 1917 předsedou rakouské vlády. Musel odstoupit pro neúspěch v řešení národnostních otázek a do konce první světové války zastával méně významný post vojenského guvernéra v Černé Hoře. Jako striktnímu zastánci protičeských postojů mu byl již po roce 1918 zestátněn majetek ve Smečně a měl také zákaz vstupu na území Československa. Bylo mu ale povoleno odvézt vnitřní vybavení smečenského zámku, které bylo přestěhováno na původní rodové sídlo Clam v Rakousku. Tento hrad dodnes patří potomkům Jindřichova bratra Gottfrieda (1864–1935). Současným představitelem rodu je Georg Adam Clam-Martinic (*1956).

Erb.

Erb Martiniců je podobný s erby Kouniců, Drnholců, pánů z Talmberka či Rychnovských, Rychmberských, pánů z Ústí (nad Orlicí), tudíž s nimi pravděpodobně byli příbuzní. Lekníny jsou na červeném podkladu doplněny zlatou šternberskou hvězdou. V klenotu se později objevil rakouský štítek s iniciálami panovníků, kterým sloužil Jaroslav Bořita.

Martinicové byli český šlechtický rod připomínaný od 14. století, v roce 1416 získali Smečno, které se stalo hlavním rodovým sídlem až do roku 1922. Od 15. století zastávali vysoké úřady v zemské správě Českého království. Nejvýznamnějším členem rodu byl Jaroslav Bořita z Martinic (1582–1649), který získal titul říšského hraběte (1621) a pozvedl svůj rod mezi nejvýznamnější šlechtu habsburské monarchie. V 17. století patřili Martinicové mezi nejbohatší rodiny, kromě Smečna vlastnili řadu statků v severních, západních a východních Čechách. Členové rodu zastávali nejvyšší zemské úřady v Čechách (Bernard Ignác byl dlouholetým nejvyšším purkrabím), v následujících generacích se dostali k prestižním postům u císařského dvora a v diplomacii (Jiří Adam II. z Martinic byl místokrálem v Neapoli). Pět Martiniců získalo Řád zlatého rouna, několik nejvýznamnějších členů rodu je pohřbeno v pražské katedrále sv. Víta.

Martinic (also: "Martinicové", "z Martinicz" or "von Martinitz") was a Czech noble family from Bohemia, claimed to be descended from the old Vršovci clan. The family have been part of the Bohemian ancient nobility. As of 1322, the family possessed the castle of Martinice near Votice in southern part of Central Bohemia.


Ekonomický vývoj.

Počátkem 60.let se globální ekonomika právě začala zotavovat po traumatech druhé světové války a korejské války v letech 1950–1953. Světový mír v kombinaci s velkým pokrokem v letecké dopravě a telekomunikacích znamenal, že se hranice po celém světě začaly otevírat obchodu. A "tygři" jsou skvěle umístěni, aby mohly z této nové éry těžit. Všechny čtyři země měly dlouho fungující přístavy, vzdělané obyvatelstvo a rozsáhlou infrastrukturu z dob kolonialismu.  I přes to, že před 60. léty šlo o poměrně chudé národy, vlády "tygrů" využily této příležitosti. Všechny čtyři země byly inspirovány zřejmým úspěchem Japonska a společně sledovaly stejný cíl investováním do stejných kategorií: infrastruktura a vzdělávání. Rozvinuly obchodní ekonomiku, intenzivně investovaly do industrializace, budovaly velká průmyslová sídla a nabízely daňové pobídky zahraničním investorům. Zatímco vysoké investice byly zásadní pro jejich hospodářský růst, role lidského kapitálu byla také důležitá. Vzdělání je uvedeno jako hlavní aspekt asijského ekonomickém zázraku. Úroveň vzdělání ve čtyřech Asijských tygrech byla vyšší, než se předpokládalo vzhledem k výši jejich průměrného příjmu. V roce 1965 všechny čtyři národy dosáhly všeobecného základního vzdělání. Celkově tyto pokroky ve vzdělávání umožnily vysokou úroveň gramotnosti a kognitivních dovedností. Začali se zaměřovat na levnou, ale efektivní pracovní sílu a exportní ekonomiku, která byla hlavním důvodem k jejich růstu. Rozšířili sociální rovnost díky pozemkovým reformám, podpoře vlastnických práv a zlepšení životních podmínek zemědělců. Došlo také k výraznému snížení rozdílu mezi příjmy mužů a žen.  Brzy byly výrobky a služby z těchto zemí velmi žádané, vyvážely vše od textilu a hraček až po plasty a elektroniku. Koncem 60. let úrovně fyzického a lidského kapitálu ve čtyřech ekonomikách daleko překročily jiné země na podobné úrovni rozvoje. To následně vedlo k rychlému růstu příjmů na hlavu.  Vytvoření stabilního makroekonomického prostředí bylo základem, na kterém byl postaven asijský zázrak. Každému ze čtyř států Asijských tygrů se podařilo, s různými stupni úspěchu, snížit: rozpočtové deficity, vnější zadlužení a stabilizovat směnné kurzy. Rozpočtové schodky každého státu byly udržovány v mezích jejich finančních limitů, aby nedošlo k destabilizaci makroekonomiky. Směnné kurzy byly změněny z režimů s pevnou úrokovou sazbou na fixní, nastavitelné režimy sazeb s příležitostnou prudkou devalvací a s pohyblivou sazbou. Tento aktivní směnový kurz umožnil ekonomikám čtyř "tygrů" vyhnout se zhodnocování měnového kurzu a udržovat stabilní reálný kurz.  Někteří ekonomové vyzdvihují v úspěchu "tygrů" důležitost státních zásahů do ekonomiky. Slovy Dani Rodrika "je nemožné pochopit zázrak východoasijského růstu bez ocenění důležité role, kterou vládní politika hrála ve stimulaci soukromých investic"

Asijská finanční krize 1997.

Ekonomiky "tygrů" zaznamenaly komplikace během Asijské finanční krize. Počátkem roku 1997 zaznamenaly akciové trhy v Hongkongu, Singapuru a Jižní Koreji ztráty nejméně 60% v dolarovém vyjádření. Čtyři Asijští tygři se z krize zotavily rychleji než jiné země kvůli různým ekonomickým výhodám, včetně vysoké míry úspor (s výjimkou Jižní Koreje) a otevřenosti obchodu.

Finanční krize 2008.

Ekonomiky Asijských tygrů orientované na vývoz, které měly prospěch z americké spotřeby, byly těžce postiženy finanční krizí v letech 2007–2008. Ve čtvrtém čtvrtletí roku 2008 HDP všech čtyř zemí kleslo o průměrnou analyzovanou míru kolem 15%. Vývoz klesl na polovinu. Slabá domácí poptávka také dále zhoršila obnovu prosperity těchto ekonomik. Fiskální balíčky představovaly v roce 2009 více než 4% HDP každé země.

Hongkong.

Ekonomika Hongkongu začala industrializovat a extrémně růst již v 50. letech 20. století, tím se z něj stal první z tzv. Asijských tygrů. Po válce jeho obyvatelstvo rychle vyskočilo, protože kvalifikovaní čínští migranti prchali z Číny kvůli občanské válce a ještě více uprchlíků přišlo, když komunistická strana v roce 1949 převzala kontrolu nad pevninskou Čínou. S rychle rostoucí populací zahájila Britská koloniální vláda reformy zaměřené na zlepšení infrastruktury a veřejných služeb. Kvalifikovaná a levná pracovní síla spojená moderními britskými obchodními metodami a technologií zajistila maximalizaci příležitostí pro zahraniční obchod, investice a nábor zaměstnanců. Během 60. let se ekonomika přeměnila na exportní a výroba se rozšířila a diverzifikovala tak, aby zahrnovala oděvy, elektroniku a plasty.  Příznivé daňové pobídky přitahovaly do města mnoho středních a velkých korporací a v 70. a 80. letech se objevilo období výstavby mrakodrapů, veřejného bydlení a železnice, které byly financovány nově nalezeným bohatstvím země. To vedlo k tomu, že HDP mezi lety 1961 a 1997 vzrostlo 180krát, čímž se země stala jednou z nejbohatších na světě. Protože konkurenceschopnost v průmyslu postupně klesala kvůli rostoucím nákladům na práci, trh se přeměnil na ekonomiku založenou na službách. Hongkong již měl prosperující burzu cenných papírů (založenou v roce 1891), takže dávalo smysl, když se jeho trh diverzifikoval od exportního do finančních služeb. Počátkem 90. let se Hongkong stal globálním finančním a dopravním centrem.  Země se setkala s nejistou budoucností, když Spojené království podstoupilo kolonii Číně roku 1997. Ihned po převodu byl Hongkong vážně postižen několika krizemi. Převod vyvolal vlnu masové emigrace, protože obyvatelé se obávali narušení občanských práv, právního státu a kvality života. Více než půl milionu lidí opustilo území a emigrovalo. Kvůli Asijské finanční krizi Hongkong zažil intenzivní úpadek svého akciového trhu a měny. To vyžadovaly zásadní tržní intervence ze strany Státního měnového úřadu Hongkongu, který byl nucen k tomu aby udržoval rozsáhlé devizové rezervy. Následovala epidemie SARS v roce 2003, kdy došlo k nejzávažnějšímu hospodářskému poklesu tohoto území.  Hongkong má dnes jednu z nejliberálnějších ekonomik světa. Je to jedno z nejdůležitějších světových středisek bankovnictví, sídlí zde například HSBC, a jeho přístav patřím k největším a nejvytíženějším. Žádný veřejný dluh, přísné předpisy a jedno z nejatraktivnějších podnikatelských prostředí ve východní Asii ukazují, že země je dobře připravená na trvalý růst, a to i navzdory tomu, že je růst méně působivý v porovnání například s růstem Singapurem.

Jižní Korea.

Po Korejské válce v 50. letech se Jižní Korea nacházela na chvostu světových ekonomik. Země byla zdevastována proběhlou válkou a v roce 1960 činilo HDP na hlavu pouhých 158 amerických dolarů, méně než některé země Subsaharské Afriky. Poté, co se vojenským převratem v roce 1961 chopil moci generál Pak Čong-hui, se Jižní Korea velmi rychle ekonomicky vzchopila a během několika dekád se z ní stala jedna z největších ekonomických velmocí. Ekonomického úspěchu bylo dosaženo především silnou státní kontrolou. Nejednalo se ovšem o typ plánovaného hospodářství, který je typický pro komunistické státy. Stát sice zestátnil bankovní systém, ale ponechal volnou ruku soukromému sektoru. Podporoval investice a orientoval zemi silně na export. Štědrými investicemi z Japonska se podařilo vybudovat moderní infrastrukturu. Přímým důsledkem státní politiky byl růst vlivu tzv. čebolů. Jedná se o konglomeráty, které byly budovány původně malými rodinnými podniky, které byly loajální vůči režimu. Měli k dispozici velmi výhodné státní půjčky, což jim umožnilo rychlý hospodářský růst. Vznik čebolů měl ovšem za důsledek vytvoření oligopolu, kdy se pět největších korejských firem podílí na padesáti procentech HDP a udržují si v zemi velký ekonomický a politický vliv. Toto prostředí dnes zásadně ztěžuje podnikání malých firem.  V 70. letech, když byla země již ekonomicky stabilní a zabezpečená, se stát rozhodl vsadit na investice do informačních technologií, které byly v té době velmi mladým odvětvím. Za tímto účelem byl založen ETRI (Electronics and Telecommunications Research Institute), který měl za úkol zkoumat a vyvíjet nové technologie a efektivní marketingové modely. I přes počáteční risk se toto rozhodnutí velmi vyplatilo, jelikož se později ukázalo, že informační technologie se stanou v budoucnu jedním z nejrychleji rostoucích odvětví. V tomto období se také na domácím trhu čím dál více začaly sílit dnes již ikonické korejské firmy jako Samsung, Hyundai, LG, Kia nebo Daewoo.  Po 18 letech vlády generála Paka měla Jižní Korea sedmnáct krát vyšší příjem na hlavu než její komunistický soused, Severní Korea, a byla na cestě ke stabilnímu ekonomickému vývoji. HDP země vzrostlo během 18 let téměř 4krát. V 80. a 90. letech postupně docházelo k liberalizaci ekonomiky a demokratizaci společnosti. Roku 1997 zasáhla Jižní Koreu Asijská finanční krize. Jižní Korea byla nejvíce zasažená ekonomika z "tygrů" kvůli jejímu rozsáhlému zahraničnímu zadlužení, což vedlo k poklesu její měny o 35-50%. Krize měla za následek státní bankrot a země si musela půjčit velký objem peněz od MMF. Obětí krize byla automobilka Daewoo, která byla odkoupena americkou GM a indickou Tatou. Za vlády prezidenta Kima Te-džunga byla ekonomika zmodernizována a byl ještě více kladen důraz na informační technologie, zejména spotřební elektroniku. Toto rozhodnutí má nemalý podíl na tom, že se dnes z Koreji stal největší výrobce paměťových čipů a displejů pro mobily, počítače i televize. Primárně je výroba stále zaměřena na informační technologie, především na chytré telefony a drobnou spotřební elektroniku. Hospodářství se stále orientuje primárně na export. Jižní Korea je dnes šestým největším vývozním státem. Hospodářský růst se v letech 2000–2010 pohyboval okolo 4-5% s výjimkou v roce 2008, kdy byla země zasažena světovou ekonomickou krizí. Od roku 2011 se růst HDP pohybuje okolo 2-4% ročně. Inflace se v posledních letech drží pod dvě procenta.  Jižní Korea je ze všech Asijských tygrů ekonomicky nejsilnější stát. Dnes zaujímá 4 místo mezi asijskými ekonomikami a 11 mezi světovými. Pochází odsud největší elektronická firma světa Samsung nebo třeba automobilka Hyundai. Je členem OECD a G20.

Singapur.

Když se Britové vrátili v roce 1945 do Malajska (kterého byl Singapur stále součástí), byl to válkou vyčerpaný kraj. Se záměrem obnovit vliv v nejisté Asii, se Britové rozhodli stavět na předválečném úspěšném ekonomickém vývoji Singapuru. Singapur, původně ceněn za strategicky umístěný přístav na hlubokých vodách s ideální obchodní pozicí spojující trasy z Evropy do Asie, byl snadno schopen využít jeho reputace jako obchodního uzlu. A díky britským investicím se postupně stal regionálním centrem letectví, telekomunikací a pošty, a získal zpět svou známost jako klíčový přístav mezi Evropou a Asií.  Zatímco Singapur zaznamenal značný pokrok v první dekádě po druhé světové válce, nový politický vývoj ohrožoval jeho vzestup. Když Malajsie získala nezávislost v roce 1959 a Singapur se od ní v roce 1965 osamostatnil, zahraniční investoři uprchli z ostrova nejistí, zda nově zvolená Strana lidové akce - PAP (vedená Li Kuang-jaoem) mohla udržet stejnou stabilitu jako britská vláda. Obyvatelstvo čelilo vysoké míře nezaměstnanosti a chudoby. HDP na obyvatele činilo 516 USD a polovina populace byla negramotná.  Byla zde ale viditelná snaha PAP obnovit stabilitu, která umožňovala prosperitu pod britskou vládou. Vzhledem k tomu, že si Singapur pod britským imperialismem nikdy nevyvinul kulturu politických práv, se nově zvolená PAP nesnažila legitimizovat svou vládu ochranou práv (jak tomu bývá u západních států), ale dohledem nad silným ekonomickým růstem. PAP koordinoval s Týmem technické asistence OSN, aby přijal agresivní strategii rozvoje párující snižování regulací s lákáním zahraničních korporací. Vláda zřídila radu pro hospodářský rozvoj, která vypracovala a implementovala národní ekonomickou strategii na podporu výrobního odvětví země. Spíše než se vyhýbat zahraničnímu kapitálu, Singapur ji uvítal s daňovými úlevy a dočasnými dovozními tarify. Plán byl jednoduchý, zahraniční firmy přinesou kapitál, technologie a dovednosti a Singapur se bude učit. Nakonec budou schopni replikovat obchodní praktiky přinesené do Singapuru zahraničními společnostmi. Jak píše ekonomický historik Huff "Singapurský model nese poučení, že rozsáhlá role vlády může být spojena s volným obchodem."  Asijská finanční krize zanechala Singapur relativně nepoškozený. Během Finanční krize v roce 2008 se maloobchodní tržby snížily o 6 %.  Dnes má Singapur nejvyšší HDP na hlavu ze všech čtyř Asijských tygrů a má druhý největší přístav na světě. Je jedním z předních světových středisek pro výměnu měn a pyšní se rozmanitou společností expatů, která se vyznačuje vysokými objemy zámořských investic získaných v průběhu let. Ekonomický růst Singapuru je zakořeněný ve světě podnikání. Největšími odvětví průmyslu jsou farmacie, lékařství a rafinerie.

Tchaj-wan.

Tchaj-wan se po konci okupace Japonskem v roce 1945 a rozštěpení Číny 1. října 1949 nacházel v hluboké krizi a na chvostu světových ekonomik. Zemi zužovala hyperinflace, chudoba, chybějící infrastruktura a nefunkční školství. Po porážce Čínské národní strany komunisty se stahuje Čankajškova armáda a je vyhlášena Čínská republika známa hlavně jako Tchaj-wan.  Nová stabilní měna společně s programem stabilizace cen zastavila hyperinflaci. Ruku v ruce s finanční podporou ze strany USA, má Tchaj-wan k dispozici dostatek prostředků ke stabilizaci ekonomické situace. Ke snížení cen a zpomalení hyperinflace napomohly také značné miliony taelů zlata a devízové rezervy, které na ostrov přinesla při útěku Čankajškova armáda. Společně se zlatem se na ostrov stáhl značný počet obchodních a intelektuálních elit. Díky programu ekonomické pomoci pro rozvoj venkova ze strany spojených států a vydáním pozemkových reforem se vytvořily pozitivní podmínky pro růst zemědělství. Produkce v zemědělství mezi lety 1952 až 1959 měla průměrný roční nárůst kolem 4%. Zatímco populační růst se pohyboval průměrně na 3,5%. Ještě v roce 1957 činilo HDP na obyvatele 170$, což ho stavělo na chvost vedle zemí jako Kongo. Postupně si podporou malého a středního podnikání utvořil nesmírně silnou exportní ekonomiku, která přispěla k rychlému růstu, kterému se přezdívá tchajwanský zázrak. V roce 1959 vydáním hospodářské a finanční reformy, která liberalizovala trh a otevřela ho světu. Cílem bylo posílit přísun zahraničních společností a investic. Mnoho společností převážně z Japonska, díky levné a dobře vzdělané pracovní síle, přesunulo svou výrobu právě na Tchaj-wan. Přesto vše si Tchaj-wan skrze podporu malých a středních podniků a skrze dotace s výhodnými půjčkami zachoval jádro svého průmyslu.  Od roku 1980 se stává Tchaj-wan hospodářskou silou s významnou přítomností na mezinárodních trzích. Mnoho tchajwanských společností začalo ve velkém investovat do Asie, převážně tedy Číny. Skrze vyšší platy, etablování odborů a snížení vývozních kvót se výroba začíná přesouvat do Číny a jihovýchodní Asie. Při těchto společenských změnách padá režim Čínské národní strany a hledá se cesta demokratické legitimity. Koncem 90. let se ekonomický růst značně zpomalil, což zapříčinil vzestup Číny, která se nacházela ve stejné pozici, jako dříve Tchaj-wan (levná pracovní síla, absence odborů a stabilní prostředí). Právě růst Číny vede v mnohých sférách průmyslu Tchaj-wan k opouštění svých pozic.  Nyní je Tachaj-wan špičkou v inovacích v technologickém průmyslu. Má 28. největší index lidského rozvoje. Může se pochlubit vysokou životní úrovní, rozvinutou infrastrukturou, kvalitním vzdělávacím systémem a každoročně vysokým počtem startup společností zaměřených na technologie a IT průmysl.

Hrubý domácí produkt (HDP).

V roce 2017 činil součet nominálního HDP Asijských tygrů 2 782 893 milionů USD a dohromady tak činí 3,5% světové ekonomiky.

Vzdělání a technologie.

Jedním ze základních pilířů úspěchu asijských tygrů se ukázala investice do industrializace, vzdělávání, vědy a inovací. Vedle levné pracovní síly právě vysoká vzdělanost byla předpokladem pro rychlý růst průmyslu. Investice do vzdělání a vědy se ukázala jako velmi prospěšná a ještě před koncem 20. století se ukázali asijští tygři jako technologické centrum s vysokým objemem inovací. V tomto prostředí vzniklo mnoho velikánů, jako kupříkladu jihokorejský Samsung, který je největší elektrotechnickou společností světa a je světovým lídrem v odvětví robotiky.  O úrovní školství svědčí úspěchy z mezinárodních olympiád, vysoká finanční gramotnost a výborná úroveň anglického jazyka. Středoškolští studenti hlavně z Tchaj-wanu získávají pravidelně zlaté medaile z oblastí fyziky, matematiky či chemie. Asijští tygři mají mnohé světově nejlépe hodnocené univerzity jako: National Taiwan University, Seoul National University, National University of Singapore, University of Hong Kong či Faculty of Dentistry, která je nejlépe hodnocenou stomatologickou školou na světě. Státy asijských tygrů jsou nyní centrem výpočetní techniky, robotiky, biotechnologií a informačních technologií. To vše díky počáteční velké investici do školství, výzkumu, industrializace a kulturnímu prostředí, které oceňuje stabilitu, pracovitost a loajalitu vůči autoritám.

Pojem asijští tygři (také asijští draci) označuje čtyři nově industrializované asijské země s rychlým hospodářským růstem: Hongkong, Jižní Korea, Singapur, Tchaj-wan. Všechny země prošly rapidní industrializací od začátku 60. let. Hongkong a Singapur jsou jedny ze čtyř největších finančních center světa. Jižní Korea a Tchaj-wan jsou světovými vůdci ve výrobě elektroniky a technologických inovacích, sídlí zde největší technologické společnosti. Jižní Korea je také nejvíce automatizovanou ekonomikou na světě. Dnes MMF země pravidelně uvádí na seznamech nejvíce prosperujících a stabilních ekonomik. Ekonomický úspěch asijských tygrů inspiroval řadu dalších jihovýchodních asijských zemí, např.: Indonésie, Malajsie, Filipíny, Thajsko a Vietnam. Označení ekonomický tygr se v současnosti používá jako obecný termín pro státy s nadprůměrně rostoucí ekonomikou. Podobně označované skupiny nebo ekonomiky jsou například: Baltští tygři, Keltský tygr, Golfský tygr.

The Four Asian Tigers (also known as the Four Asian Dragons or Four Little Dragons in Chinese and Korean) refer to the economies of Hong Kong, Singapore, South Korea and Taiwan. Between the early 1960s and 1990s, they underwent rapid industrialization and maintained exceptionally high growth rates of more than 7 percent a year.


Život.

Původ a rodina.

Vitellius se narodil 24. září roku 15 jako syn Lucia Vitellia, jenž zastával celkem třikrát konzulát a byl Claudiovým kolegou v úřadu cenzora, a jeho manželky Sextilie. Suetonius zmiňuje dvě odlišné verze původu Vitelliova rodu. Podle první příslušel Vitellius k potomkům někdejších vládců Latia, zatímco podle druhé, méně příznivé pocházeli jeho předkové z nízkých poměrů. Již v raném věku prý patřil k okruhu oblíbenců, jimiž se císař Tiberius obklopil na ostrově Capri. Později se vlivem lichocení a politické obratnosti domohl také přízně Caliguly, Claudia a Nerona.  Někdy před rokem 40 se Vitellius oženil s jistou Petronií, dcerou bývalého konzula Publia Petronia. Ta mu porodila jeho prvorozeného syna Petroniana Vitellia, údajně slepého na jedno oko. Zámožná Petronie ustavila syna svým dědicem, ovšem vymínila si jeho propuštění z otcovské moci. Vitellius s tím sice souhlasil, avšak brzy poté chlapce usmrtil, přičemž tvrdil, že se ho Petronianus chystal připravit o život. Když se následně Petronie s Vitelliem rozvedla, uzavřel manželství s Galerií Fundanou, jejíž otec Gaius Galerius působil jako správce Egypta. Společně měli dvě děti; syna pojmenovaného Aulus a dceru neznámého jména.

Veřejná činnost, získání moci.

Náklonnost císařů julsko-klaudijské dynastie zajistila Vitelliovi konzulát v roce 48 a jmenování prokonzul Afriky roku 60 nebo 61. V této provincii pak sloužil jako legát v doprovodu svého mladšího bratra Lucia Vitellia, který se po něm stal zdejším místodržitelem. V mezičase byl pověřen výkonem dvou kněžských úřadů. Bez pochyby klíčový okamžik Vitelliovy politické kariéry představovalo jeho určení za správce Dolní Germánie, jímž ho císař Galba učinil koncem roku 68. Toto rozhodnutí zaskočilo všechny, včetně samotného Vitellia, nacházejícího se tehdy podle tvrzení Suetonia v tísnivé finanční situaci. Galba patrně usiloval snížit nebezpečí vypuknutí revolty mezi legiemi na Rýně, jejichž vojáci byli silně rozladěni císařovým odmítnutím odměnit je za jejich úlohu při potlačení Vindikova povstání. Vitellia si zvolil především kvůli jeho chybějícím vojenským zkušenostem a jeho pověsti muže se sklony k hazardu, alkoholu a obžerství. Galba předpokládal, že se Vitellius bude věnovat hlavně kořistění provincie, v této své domněnce se však zcela zásadně zmýlil. Vitellius si totiž záhy získal oblibu mezi podřízenými svou marnotratností a přehnanou vlídností, což mělo zhoubný dopad na disciplínu a pořádek ve vojsku. Vzpoura započala 1. ledna 69, kdy legionáři v Horní Germánii odmítli obnovit slib loajality Galbovi a povalili jeho podobizny. Jakmile se Vitelliovi vojáci dozvěděli o tomto incidentu, 2. ledna prohlásili svého velitele z návodu legátů Fabia Valenta a Aula Caeciny Aliena císařem. K tomu došlo ve městě Colonia Agrippina (nynější Kolín nad Rýnem), v němž byl Vitellius obdarován mečem Julia Caesara, uloženým ve zdejším chrámu. Při této příležitosti přijal navíc čestné přízvisko "Germanicus". Kromě sedmi legií dislokovaných v obou Germániích se na jeho stranu přidaly rovněž vojenské sbory rozmístěné v Galii, Británii a Raetii. Vitellius se zdráhal vypravit se osobně na Řím, protože byl v podstatě nevoják. Místo sebe tudíž vyslal Caecinu a Valenta jako velitele dvou početných armád. Caecina spěchal se svými oddíly na jih podél východních hranic Galie, zatímco Valens se při postupu poněkud zdržel, neboť shromažďoval posily v okolních provinciích. Již před příchodem Vitelliových vojsk do Itálie byl Galba svržen Othonem, který se stal novým císařem. V březnu se Caecinovi a Valentovi úspěšně podařilo zdolat Alpy, načež spojili své síly u města Cremona, severně od řeky Pádu. Nedaleko odtud se potom střetli s Othonovými muži, nad nimiž zvítězili v první bitvě u Bedriaka. Otho po obdržení zprávy o své porážce spáchal 16. dubna sebevraždu a tři dny na to složili vojáci v Římě přísahu věrnosti Vitelliovi. Taktéž římský senát ho uznal císařem.  Když se Vitellius doslechl o tomto vývoji, okamžitě se odebral z Galie do Říma. Samotná cesta do Itálie se podle líčení pramenů změnila v takřka nepřetržité orgiastické oslavy spojené s nadměrným požíváním alkoholu a pokrmů. Značně uvolněná kázeň armády tím byla ještě dále oslabena, takže do Říma vstoupil Vitellius v čele naprosto nevázaných a nedisciplinovaných zástupů vojáků. Při pochodu učinil zastávku ve městě Lugdunum (Lyon), v němž prezentoval legiím svého šestiletého syna jako svého budoucího nástupce. Poté, co dorazil do Cremony, navštívil místo nedávné bitvy, kde si s potěšením prohlédl mrtvá těla svých pobitých nepřátel. Nařídil také usmrcení více než stovky lidí, kteří se ve snaze zavděčit se Othonovi hlásili k zabití Galby. Pretoriánskou gardu nechal rozpustit a nahradit muži z germánských legií požívajících jeho plné důvěry. Do funkcí pretoriánských prefektů byli pak dosazeni přívrženci vítězných vojevůdců Caeciny a Valenta.

Vláda.

Na přelomu června a července vtáhl Vitellius s veškerým svým doprovodem a vojáky do hlavního města. Následné mocenské změny probíhaly o poznání méně dramaticky, než jak se všeobecně očekávalo, jelikož počet zadržených a popravených byl vcelku nízký. Většinu úřadů si podrželi jejich stávající vykonavatelé a Salvius Titianus, Othonův bratr, zastávající čelné postavení v předchozím režimu, byl spolu s mnoha jinými omilostněn. Vitellius projevoval umírněnost a jenom pozvolna se chápal svých kompetencí. Dokonce se zdráhal přijmout tradiční titul princeps, nicméně to mu nebránilo prohlásit se doživotním konzulem. Účastnil se zasedání senátu a pokračoval v obvyklé praxi poskytování zábavy římskému lidu. Tacitus se zmiňuje o dvou přínosných opatřeních zavedených Vitelliem, jež přetrvala svého původce. Centurionům bylo zakázáno vyžadovat od řadových vojáků úplatky výměnou za udělení dovolené, či zproštění běžných povinností. Výkon císařské administrativy dosud obvykle svěřovaný propuštěncům začal být přenecháván jezdcům, což naznačuje rostoucí profesionalizaci státní byrokracie. Vitellius přesto částečně napodobil Galbu, protože za svého blízkého rádce si zvolil propuštěnce Asiatika. Kvůli zabezpečení své pozice odeslal legie loajální Othonovi zpět do svých původních posádek, případně je odvelel do odlehlých provincií. Navzdory tomu pociťovali poražení vojáci, obzvláště z podunajských provincií, i nadále rozmrzelost a odpor k Vitelliovi.  Suetonius, jehož otec bojoval u Bedriaka na straně Othona, vnímal Vitelliovu vládu v nepříznivém světle. Ve svém díle mu vytýká netečnost, lenost a pohodlnost a poznamenává, že vykazoval jisté náznaky moudrého panování, avšak jeho stoupenci ho sváděli ke špatnostem, čímž upozaďovali jeho přednosti. Vitelliovi ale leckdy nezbývalo než vyhovět požadavkům vlastních vojáků, jejichž zásluhou dosáhl trůnu. Ostatní historikové, konkrétně Tacitus a Cassius Dio, oponují některým Suetoniovým tvrzením, ačkoli ani jejich vylíčení Vitellia nevyznívá příliš pozitivně.

Flaviovská revolta a smrt.

Vitelliovu panování v Římě bylo souzeno jenom krátké trvání. V červenci 69 se vzbouřila vojska v Egyptě, Sýrii a Judeji, jež si za císaře zvolila Tita Flavia Vespasiana, zkušeného a respektovaného vojevůdce disponujícího širokou podporou. Zatímco se Vespasianus věnoval upevňování své moci v Egyptě, vypravil se jeho spojenec a syrský místodržitel Gaius Licinius Mucianus na západ. Dříve, než tam stihl dorazit, přiklonili se k Vespasianovi rovněž Marcus Antonius Primus a Cornelius Fuscus, jimž podléhaly legie na Balkáně. Třebaže jejich vojenské síly byly ve srovnání s Vitelliovými zhruba poloviční, Primus, odhodlaný zabránit svým protivníkům v přísunu posil ze severu, spěšně překročil přes Julské Alpy a vpadl do Itálie. Vitelliova pozice byla ještě oslabena Valentovou vážnou nemocí a Caecinovým pokusem přesvědčit legionáře, aby přešli na stranu Vespasiana. Jeho vlastní podřízení ho ale zadrželi a uvrhli do želez.  Caecinova armáda postrádající vojevůdce, jelikož Vitellius pobýval v Římě, poté postoupila ke Cremoně. Antonius Primus tábořící nedaleko odtud vyrazil se svými muži vstříc Vitelliově vojsku, s nímž se 24. října srazil ve druhé bitvě u Bedriaka. V úporném střetnutí dosáhli převahy Vespasianovi vojáci, kteří stíhali prchající vitelliovce do Cremony. Toto město bylo potom po dobu čtyř dnů nemilosrdně drancováno a pleněno vítězi. Od Vitellia odpadlo také loďstvo v Misenu a v Dolní Germánii se proti Římanům vzbouřili Batavové vedení Gaiem Juliem Civilem. Uzdravený Valens vyplul po moři do Galie, aby zde shromáždil nové síly, přičemž byl zajat a popraven. Vitellius zkusil zablokovat apeninské průsmyky, ovšem jím vyslané vojsko se 17. prosince vzdalo bez boje postupujícím flaviovským oddílům u Narnie. Za této bezvýchodné situace se Vitellius pokusil abdikovat a zachránit sebe a svou rodinu. Jeho příznivci a římský lid ho však přinutili vrátit se zpět do paláce. Titus Flavius Sabinus, Vespasianův starší bratr a tehdejší městský prefekt, jenž přesvědčil Vitellia k odstoupení, měl v úmyslu převzít kontrolu nad Římem. Vitelliovi germánští strážci mu v tom zabránili a posléze ho společně s mnoha jinými lidmi zabili na Kapitolu, kam se před nimi stáhl. Tamější chrám Jova Nejlepšího a Největšího byl při tom zapálen, načež shořel do základů.  20. prosince vtáhla vítězná flaviovská armáda do Říma, v němž ji uvítal odpor místního obyvatelstva. Vitellius nejprve uvažoval o útěku do Kampánie, nakonec se ale rozhodl setrvat v paláci. Podle Tacita se oblečen v hadrech schoval v obydlí císařského vrátného a pro jistotu zabarikádoval vchod. Z tohoto úkrytu byl vytažen příchozími Primovými vojáky, kteří ho pak polonahého odvlekli na Forum, kde byl svržen z Gemonských schodů. Suetonius dodává, že jeho tělo bylo vrženo do Tiberu. Podle podání Cassia Diona byla mrtvému Vitelliovi uťata hlava, jež byla ukazována ve městě. Usmrceni byli taktéž Vitelliův bratr a syn.

Hodnocení.

Vitellius byl ze strany antických dějepisců podroben značné kritice. Přestože byl velice nenasytný člověk, jeho popis jako lhostejného, ukrutného a výstředního jedince nejspíše nekoresponduje se skutečností, neboť vychází z líčení nepřátelské propagandy. Navzdory negativnímu vyobrazení v pramenech se Vitellius těšil u římského lidu určité popularitě. Třebaže se ocitl pod silným vlivem vojáků, za počátek své vlády pokládal okamžik svého uznání senátem. Zpočátku vystupoval velmi zdrženlivě v užívání titulů caesar a augustus, a ačkoli od toho později upustil, nikdy se oficiálně nenechal znázornit na mincích jako caesar. I přes umírněné sklony projevující se v jeho panování ho chybějící zkušenosti s velením armádě činily závislým na dvou vzájemně znesvářených generálech, na něž musel spoléhat v kritických okamžicích. Následkem toho nepředstavoval pro Vespasiana rovnocenného soupeře a ponižující okolnosti jeho smrti se tudíž staly příhodným vyústěním jeho předchozí neúspěšné vlády.

Aulus Vitellius (24. září 15 – 22. prosince 69 v Římě) byl římským císařem od 16. dubna 69 až do okamžiku svého úmrtí.

Vitellius (; Aulus Vitellius Germanicus; 24 September 1522 December 69 AD) was Roman emperor for eight months, from 16 April to 22 December 69 AD. Vitellius was proclaimed emperor following the quick succession of the previous emperors Galba and Otho, in a year of civil war known as the Year of the Four Emperors. Vitellius was the first to add the honorific cognomen "Germanicus" to his name instead of "Caesar" upon his accession. Like his direct predecessor, Otho, Vitellius attempted to rally public support to his cause by honoring and imitating Nero who remained widely popular in the empire.


Podtřídy.

Marratiidae.

Řád "Marattiales" jsou velmi mohutné pantropické kapradiny vlhkých tropických lesů. Výtrusnice jsou vždy jen na spodu listů a mají tendenci k vytváření synangií. Typ synangií se liší u každého druhu. Jsou to rostliny se vzpřímeným, u fosilních zástupců často stromovitým a někdy silně zkráceným kmenem, řidčeji s plazivým oddenkem. Přestože byly fosilní druhy stromovité, nebylo u nich druhotné tloustnutí (jednotlivé cévní svazky byly obklopeny velkou sklerenchymatickou pochvou), nebo bylo jen velmi slabé. Zástupci:

Polypodiidae.

Podtřída "Polypodiidae" čili leptosporangiátní kapradiny mají megafyly, střední válec typu diktyostélé (jednotlivé cévní svazky xylému jsou obtočeny floémem). Postrádají druhotné tloustnutí. Sporangia jsou uložena ve výtrusnicových kupkách (= sory), které jsou kryty různými způsoby. Na sorech jsou 2 typy buněk. Buňky tlustostěnné tvoří tzv. prstenec (= annulus), jednotlivé buňky časem vysychají a zmenšují se a nemají živý obsah. A další buňky tvoří obústí (= stomium), což je místo, kde pak výtrusnice puká a tedy i místo, kterým vypadnou jednotlivé výtrusy. Typickým znakem pro "Polypodiidae" jsou pleviny – šupiny na řapících, kterých je v závislosti na druhu různý počet. Tato podtřída obsahuje kolem 9000 druhů, a to zejména v těchto řádech:

Fylogenetický strom.

Následující fylogenetický strom zobrazuje aktuální představu (jednu z možných) o příbuznosti jednotlivých skupin recentních kapradin podle molekulárně biologické studie jaderných genů z r. 2015 s přihlédnutím k ještě novější srovnávací studii s časovou kalibrací fylogeneze kapraďorostů. Pojmenování větví přizpůsobeno modernímu systému kapraďorostů. Skupiny, které by mohly být parafyletické jsou označeny (P).

Rozmnožování.

Kapradiny se rozmnožují pomocí výtrusů uložených ve většině případů na spodní straně listů kapradin. Většinou u více vyvinutých je chrání ostěra. Když praskne, výtrusy se roznesou do okolí a vyklíčí v prokel. Cyklus se opakuje.

Kapradiny ("Polypodiophyta") jsou oddělení výtrusných cévnatých rostlin, čili kapraďorostů ("Pteridophyta"), jehož zástupci jsou hojně rozšířeni po celé Zemi. Současné druhy jsou z velké většiny byliny, ale v některých tropických oblastech rostou i stromovité druhy. Vymřelé stromovité kapradiny se hojně vyskytovaly v permokarbonských lesích. Kapradiny se poprvé objevily ve spodním devonu a největší rozvoj zažily právě během karbonu a permu. V druhohorách a třetihorách spíše kapradiny vymíraly. Evolučně pravděpodobně navazují na oddělení "Rhyniophyta". Kapradiny druhotně netloustnou (tzn. nezvětšují tloušťku stonku nebo kořenu činností laterálního meristému kambia, případně felogénu). Oddělení kapradiny obsahuje jedinou recentní třídu Polypodiopsida (používají se i synonymická označení Filicopsida či Pteridopsida).

A fern (Polypodiopsida or Polypodiophyta) is a member of a group of vascular plants (plants with xylem and phloem) that reproduce via spores and have neither seeds nor flowers. They differ from mosses by being vascular, i.e., having specialized tissues that conduct water and nutrients and in having life cycles in which the sporophyte is the dominant phase. Ferns have complex leaves called megaphylls, that are more complex than the microphylls of clubmosses. Most ferns are leptosporangiate ferns. They produce coiled fiddleheads that uncoil and expand into fronds. The group includes about 10,560 known extant species. Ferns are defined here in the broad sense, being all of the Polypodiopsida, comprising both the leptosporangiate (Polypodiidae) and eusporangiate ferns, the latter group including horsetails or scouring rushes, whisk ferns, marattioid ferns, and ophioglossoid ferns.


Počátky výroby počítačů.

"Computers for the masses, not for the classes". Volně přeloženo něco jako "Počítače pro masy, ne jen pro pracháče". Tímto heslem se začala firma Commodore začátkem 80. let řídit. Legendární Jack Tramiel, napůl génius, autor tohoto výroku, začal brzy se svým týmem pracovat...  V roce 1980 na Computer Electronics Show firma Commodore představila svůj první výsledek a ukázala, že to s tím heslem myslí vážně. Nejdříve tento počítač neměl ani název a říkalo se mu jen MicroPET. Ještě se provedlo několik menších změn, vymyslel se název VIC20 a začátkem 1981 už byl k mání v obchodech. A začal se prodávat "obrovským" způsobem, v nejlepších časech se prodalo 9000 kusů denně. Commodore VIC20 byl prvním barevným počítačem, který rozbil bariéru $300 dolarů. VIC20 ukázal miliónům lidí tajemství osobních domácích počítačů. Byl to opravdu počítač pro všechny a ne jen pro pracháče. Commodore VIC20 je legendárním počítačem, který změnil všeobecný pohled na domácí osobní počítače a nastartoval sérii úspěšných Commodore počítačů. <br>  V současnosti se nám zdají technické parametry VIC20 jako komické, ale o to tu vůbec nejde. Jde o to, že do roku 1984, kdy v zimě Jack Tramiel odchází z firmy Commodore (Commodore PLUS4 byl posledním systémem, na kterém ještě pracoval) se po světe používalo přes 4 miliónů všech počítačů Commodore. Jack Tramiel to dokázal.  Kolem původu názvu VIC20 panuje mnoho dohadů, existuje několik verzí. Jeden pramen uvádí, že název je odvozen od velikosti obrazovky VIC20, která měla 20 sloupců. Další pramen uvádí, že to bylo z důvodu, že ROM paměť měla 20 KB. Další pramen říká, že to je podle toho, že slovo "20 - Twenty" zní jako "Friendly". Jack Tramiel a jeho team to sami vědí nejlíp proč zrovna název VIC20.  V dalších letech došlo k velkému rozvoji výpočetní techniky a domácích počítačů a tak firma Commodore představila další modely, mezi nimi velmi slavný a nejprodávanější osobní počítač všech dob Commodore C-64, jehož se prodalo asi 25 milionů. Velikou zajímavostí tohoto počítače byl jeho zvukový trojhlasý čip SID 6581 a grafický procesor VIC. Pro cenu tohoto počítače si ho mohly dovolit domácnosti po celém světě. Jeho pokračovatel, už méně slavný Commodore C-128 se podílel na dalším rozvoji potenciálu této firmy, ale v kontrastu s přicházejícími počítači od firmy Atari a IBM, které měli přinést šestnáctibitovou technologii a tak do značné míry předběhnout dosavadní Commodore, museli vývojáři urychlit vývoj své Amigy.  Pak firma Atari v roce 1987 vypustila svůj model ST a vyvinula tak tlak na firmu Commodore, aby už taky vypustila 16bitový klasický domácí počítač, jestliže nechce být až druhá. Mezi těmito firmami byla vždycky obrovská konkurence, která přecházela až v nenávist. Proto firma Commodore vyvinula dvojici Amiga 500/Amiga 2000. Amiga 500 byl klasický "home computer" se vzhledem klasické "domácí placky". Došlo k několika vylepšením oproti Commodore Amiga 1000, rozšířila se paměť, vyvinula se nová verze OS – KickStart 1.3. A2000 byla totožná s A500, měla ale vzhled jako klasické PC a nějaké věci navíc (sada expansion Zorro slots, SCSI interface a HD byl standardně v dodávce), 1MB RAM a opět charakter spíše pracovní stanice než domácího počítače.  O počítače Amiga (především Amigu 500) byl nevídaný zájem. Za celou dobu se jich prodalo několik milionů kusů a staly se legendou. Měly výborné zpracování obrazu a zvuku, které bylo na tehdejší dobu nevídané. Naprostou špičku představoval operační systém AmigaOS s grafickou nadstavbou WorkBench.

Vyráběné počítače.

Firma začala vyrábět počítače od roku 1976, a to tyto modely:

Odkazy.

Reference.

Část byla převzata z https://web.archive.org/web/20140808054712/http://www.comphistory.wz.cz/

Commodore, obvykle používající název Commodore International, byla americká elektrotechnická společnost založená ve West Chester v Pensylvánii. Firmu založil v roce 1954 voják Jack Tramiel. Nejdříve se zabýval opravami psacích strojů – z toho vyplýval i původní název firmy: "Commodore portable typewriter". Poté změnil název na "Commodore Business Machines International" (CBM) a začal vyrábět vlastní psací stroje (v československé licenci) a kalkulačky.

Commodore International (other names include Commodore International Limited, or just simply Commodore) was an American home computer and electronics manufacturer founded by Jack Tramiel. Commodore International (CI), along with its subsidiary Commodore Business Machines (CBM), participated in the development of the home–personal computer industry in the 1970s and 1980s. The company developed and marketed the world's best-selling desktop computer, the Commodore 64 (1982), and released its Amiga computer line in July 1985. With quarterly sales ending 1983 of $49 million (equivalent to $ million in ), Commodore was one of the world's largest personal computer manufacturers.


Historie.

Letecká společnost byla založena v roce 1920 pod názvem CFRNA. Do svého přejmenování na TAROM dne 18. září 1954 vystřídala 3 další názvy a podnikala několik pravidelných letů především mezi Bukureští a Paříží, dále pak do měst především ve střední Evropě. V roce 1960 již TAROM obsluhoval řadu pravidelných evropských linek a 14. května 1974 začal létat na své první transatlantické lince do New Yorku na Kennedyho mezinárodní letiště. Další vývoj společnosti byl silně ovlivněn skutečností, že Rumunsko bylo jednou ze zemí Východního bloku. TAROM začala používat výhradně letadla sovětské výroby (Il-14, Il-18, dálkový Il-62, Tu-154 a další). Kromě nich ovšem používala k letům do destinací na Středním východě letadla Bac 1-11 a Boeing 707 pro dálkové lety.  V roce 1993 začala společnost provozovat pravidelné lety do Montrealu a Bangkoku a koupila první francouzský dálkový letoun Airbus A310-300. V průběhu devadesátých let nahradila TAROM svou dálkovou flotilu Boeingů 707 a Iljušinu 62 dalšími dvěma Airbusy A310. V roce 2001 byly ale zrušeny neziskové dálkové lety do Bangkoku a Montréalu. Mezikontinentální lety se ovšem rušily i později – v roce 2002 Chicago, v roce 2003 Peking a New York. Dále bylo zrušeno několik vnitrostátních a evropských linek.  Rok 2004 byl pro společnost po posledních deseti letech první ziskový rok. V roce 2006 přibyly do flotily letouny Airbus A318, Boeing 737-800 a ATR 72. Dne 5. června 2010 byl tehdejší věrnostní program TAROMu Smart Miles přejmenován na Flying Blue.  Dne 25. června 2010 se společnost stala členem aliance leteckých dopravců SkyTeam.

Destinace.

V březnu 2017 létal do 79 destinací v Evropě, Africe a na Blízkém Východě, včetně těch sezónních.

Praha.

TAROM pravidelně létá také do českého hlavního města, Prahy, konkrétně letiště Václava Havla. Letadla této letecké společnosti do této destinace létají od počátků existence této společnosti. Na této lince létaly například ATR-42, BAC 1-11, Iljušin Il-14, Il-18 či Tupolev Tu-154. V roce 2013 létal s dvěma frekvencemi týdně a toto spojení tento rok přerušil.  Dne 23. října 2013 toto spojení TAROM obnovil se čtyřmi frekvencemi týdně. Od této doby tuto linku létají letouny Airbus A318 či Boeingy 737-700. Na zimní sezónu 2017 byly frekvence navýšeny ze čtyř na pět. V roce 2019 je spojení operováno každodenně.

Codeshare.

TAROM měl v březnu 2017 codeshare smlouvu s následujícími dopravci:

Flotila.

Současná.

K listopadu 2016 čítala flotila TAROM 21 letadel průměrného stáří 16,8 let. V roce 2011 byl průměrný věk flotily jen 9,5 roků a čítala 29 letounů.

Historická.

V minulosti TAROM provozoval následující letouny:

TAROM (rumunsky "Transporturile Aeriene Române") je rumunská národní letecká společnost a vlajkový dopravce. Sídlí na mezinárodním letišti Henriho Coandy v Bukurešti – Otopeni. V roce 2014 přepravil 2,2 miliony cestujících, je členem aliance SkyTeam.

TAROM (pronounced "ta-rom", legally "Compania Națională de Transporturi Aeriene Române TAROM S.A."), is the flag carrier and oldest currently operating airline of Romania, based in Otopeni near Bucharest. Its headquarters and its main hub are at Henri Coandă International Airport. It is currently the first and largest airline operating in Romania based on international destinations, international flights and the third-largest measured by fleet size and passengers carried.


Panická ataka.

Samotná panická ataka má složku myšlenkovou, emoční, ale především fyziologickou. Postižený trpí zejména na tělesné úrovni. Metodou první volby pro zvládnutí panického záchvatu je aplikace dechové a svalové strategie.

Příčina.

Podle behaviorální teorie jde o naučené chování. Jde o relativně trvalý sklon k interpretaci různých tělesných příznaků, které jsou projevem stresové reakce jako příznak hrozící katastrofy. Pokud jsou tyto příznaky brány jako hrozba (např. bolest na hrudi – mám infarkt), nastává stav napjatého očekávání. Spouští se reakce útok nebo útěk, tím dochází k zesilování původní reakce. Někdy pacient začne zrychleně dýchat, tím dochází ke změně vnitřního prostředí a znovu k zesílení původních příznaků.

Útěk nebo útok.

Reakce útěk nebo útok můžeme vnímat jako jedny z nejdůležitějších součástí naší výbavy pro přežití v nebezpečných situacích. Pocházejí z počátku vývoje lidského mozku, kdy byl život mnohem fyzicky náročnější a nebezpečnější než dnes. Tenkrát byly hrozby jednoduché a přímé, například divoká zvěř nebo člen nepřátelského kmene.  Proto může být panická ataka spuštěna rychle a hlavně podvědomě. Lidé trpící panickými záchvaty často říkají, že "přišly z ničeho nic".  Když tělo změní prioritu z dlouhodobého přežití na krátkodobé ve stavu nouze, děje se hned několik věcí. Následkem vyloučení hormonů jako je adrenalin se krevní tlak zvýší a zrychlí se dech při přípravě na velkou tělesnou námahu.  Nohy se mohou třást, protože se připravují na běh, a také ruce se mohou třást, jak se na nich velké svaly připravují k boji. Člověk se může zpotit, čímž se jeho tělo ochladí, aby se pak nepřehřálo při velké fyzické námaze, na kterou se podvědomě připravuje.  Krev je odháněna od žaludku k důležitým svalům, kde je potřeba v případě nouze. Z tohoto důvodu lidé, kteří jsou často vystavováni stresovým situacím, mohou mít problémy s trávením; krev je soustavně odváděna od žaludku do jiných částí těla.

Léčba.

Podle výsledků mnohých studií je při léčbě panické poruchy terapií "první volby" kognitivně behaviorální terapie, která je doplněna nácvikem dechových a svalových strategií.  Porucha se léčí buď psychoterapií – kde jsou vhodné hypnoterapie, satirovská transformační systemická terapie či kognitivně-behaviorální psychoterapie, nebo pomocí psychofarmak, kde se používají antidepresiva ze skupiny SSRI nebo SNRI (např. venlafaxin) a k akutnímu zvládání úzkosti vysoce potentní benzodiazepiny (alprazolam, klonazepam). Výjimkou nejsou ani antipsychotika (sulpirid). Často se k léčbě používá kombinace antidepresiv, antipsychotik a léků aktuálně snižujících úzkost (bromazepam).

Doba léčby.

Záleží na mnoha faktorech – prostředí, stresu postiženého během života, podpoře v okolí, také na celkovém zdraví. Neléčená panická porucha se může s postiženým táhnout celý život.  Podle nejnovějších studií je však prognóza léčby panické ataky poměrně příznivá. Léčba akutních projevů panické poruchy trvá v řádů měsíců. Kognitivně-behaviorální terapie zahrnuje aplikaci dechových a svalových strategií, které jsou doslova první pomocí při zvládnutí počínající panické ataky [https://journals.sagepub.com/doi/abs/10.1177/0145445501254006 [1]] a 2  Dále je třeba identifikovat a zpracovat spouštěče panických projevů na myšlenkové a emoční úrovni. Jinými slovy je nutné odhalit a ošetřit příčiny chronického stresu, který je hlubší příčinou panické poruchy. 4

Panická porucha je psychická porucha charakterizována opakovanými záchvaty intenzivního strachu a vnitřní nepohody, které vznikají náhle bez zjevné příčiny. Během několika málo minut dosahují maxima a trvají zpravidla několik minut. Takovým epizodám nebo záchvatům se říká panická ataka.

Panic attacks are sudden periods of intense fear that may include palpitations, sweating, shaking, shortness of breath, numbness, or a feeling that something bad is going to happen. The maximum degree of symptoms occurs within minutes. Typically they last for about 30 minutes but the duration can vary from seconds to hours. There may be a fear of losing control or chest pain. Panic attacks themselves are not dangerous physically. Panic attacks can occur due to a number of disorders including panic disorder, social anxiety disorder, post traumatic stress disorder, drug use disorder, depression, and medical problems. They can either be triggered or occur unexpectedly. Smoking, caffeine, and psychological stress increase the risk of having a panic attack. Before diagnosis, conditions that produce similar symptoms should be ruled out, such as hyperthyroidism, hyperparathyroidism, heart disease, lung disease, and drug use. Treatment of panic attacks should be directed at the underlying cause. In those with frequent attacks, counselling or medications may be used. Breathing training and muscle relaxation techniques may also help. Those affected are at a higher risk of suicide. In Europe about 3% of the population has a panic attack in a given year while in the United States they affect about 11%. They are more common in females than males. They often begin during puberty or early adulthood. Children and older people are less commonly affected.


Sídlo a budovy.

Úřad sídlí od roku 2007 v budově Tokovo v Praze-Holešovicích, u Libeňského mostu a holešovického přístavu. Nájemní smlouva mu měla skončit v březnu 2012. Skupina PPF údajně za pronájem budovy a související služby inkasuje od Nejvyššího kontrolního úřadu asi 80 milionů korun ročně, vlastníci Petr Kellner a Jiří Šmejc však odmítli zveřejnit, kolik odvádějí na daních, protože prý jejich příjmy nepocházejí z obchodu se státem.  NKÚ vydal v lednu 2011 tiskové prohlášení, že prezident NKÚ na základě opčního práva a na základě dlouhodobě trvajících jednání s Vládní dislokační komisí prodloužil nájem budovy Tokovo o 1,5 roku, tedy do září 2013, přičemž roční nájemné vychází z aktuální výše základního nájemného 44,15 mil. Kč za rok. Pro potřeby NKÚ je zde pronajato 9842 m2 kancelářských a ostatních ploch, 393 m2 skladů a 75 parkovacích stání.  Poslanci kritizovali prezidenta NKÚ Františka Dohnala za to, že situaci neřešil. Ten se hájil tím, že nájem je jedinou možností, protože stát není schopný nabídnout úřadu žádnou svou budovu a výstavba a vybavení nové budovy by podle analýzy od firmy Knight Frank stály dohromady až 810 milionů korun.  V usnesení kontrolního výboru z 20. ledna 2011 se ale podle serveru Česká pozice konstatuje, že společnost Knight Frank byla ve střetu zájmů, protože zprostředkovává pronájem zbylých volných ploch v budově Tokovo. Policie sjednávání nájmu prošetřovala pro podezření z trestného činu porušení povinnosti při správě cizího majetku a případ odložila s tím, že se o tento trestný čin nejedná, státní zástupce pro Prahu 7 rozhodnutí policie akceptoval.

Organizace úřadu.

Mezi orgány NKÚ patří prezident, viceprezident, kolegium, senáty a Kárná komora Úřadu. Vnitřní pořádek upravuje organizační řád, jednací řády Kolegia, senátů a kárný řád.  V čele NKÚ stojí "prezident", kterého spolu s viceprezidentem jmenuje na návrh Poslanecké sněmovny prezident republiky na 9 let; toto jmenování nepodléhá kontrasignaci vlády. Prvním prezidentem byl Lubomír Voleník, poté František Dohnal. V březnu 2013 vybrala Poslanecká sněmovna za kandidáta na prezidenta NKÚ Miloslava Kalu, který byl 22. března 2013 do této funkce jmenován prezidentem republiky.  "Kolegium Úřadu" tvoří prezident, viceprezident a 15 členů Úřadu. Členy volí Poslanecká sněmovna na návrh prezidenta Úřadu. Jsou voleni bez časového omezení, jejich funkce zaniká:  Členové Nejvyššího kontrolního úřadu skládají do rukou prezidenta republiky (prezident a viceprezident) či do rukou předsedy Poslanecké sněmovny (ostatní) tento slib: "„Slibuji věrnost České republice. Slibuji, že budu zachovávat její Ústavu a zákony. Slibuji na svou čest, že budu svoji funkci vykonávat nezávisle a nestranně a nezneužiji svého postavení.“"

Kolegium Nejvyššího kontrolního úřadu.

Prezident.

Miloslav Kala "(od 22. března 2013)"

Viceprezidentka.

Zdeňka Horníková "(od 11. dubna 2013)"

Činnost.

NKÚ pracuje buď v Kolegiu, nebo senátech složených ze tří a více členů Úřadu. V působnosti NKÚ je kontrola:

Nejvyšší kontrolní úřad (NKÚ) je nezávislý orgán České republiky, který vykonává kontrolu hospodaření se státním majetkem a plnění státního rozpočtu. Byl zřízen po osamostatnění České republiky v roce 1993. V letech 1990–1992 existovalo Federální ministerstvo kontroly a republiková ministerstva kontroly pro Českou a Slovenskou republiku a bylo připravováno obnovení Nejvyššího kontrolního úřadu, navazujícího na tradici prvorepublikového Nejvyššího účetního kontrolního úřadu.

The Supreme Audit Office of the Czech Republic ()alternately known in English as the Supreme Control Office of the Czech Republicis a "unique, independent constitutional entity to supervise the management of the state property and the state budget."


Původ a kariéra.

V otázce Pupienova původu nejsou dnes odborníci zajedno. Někteří v něm vidí příslušníka plebejské rodiny, jenž za svůj vzestup vděčil výlučně vlastním schopnostem, existují však i názory, že jeho předkové patřili do řad urozenců či přinejmenším k zámožnějším kruhům. Hlavní potíž je v tom, že náš nejpodrobnější pramen, Historia Augusta, obsahuje množství nedůvěryhodných údajů a zbylé prameny hovoří o Pupienovi jen stručně. Přesto se na základě současného stavu poznání zdá, že jeho rodina nebyla nevýznamná, a on sám byl přijat mezi patricie asi již za vlády Septimia Severa.  Pupienus absolvoval během svého života obvyklou civilní úřední kariéru, oženil se s Pescennií Marcellinou a nabyl díky tomuto svazku značného jmění. Po prétuře a konzulátu ("consul suffectus") spravoval jako místodržitel obě Germánie a provincii Asia a roku 234 dosáhl řádného konzulátu; současně ho jmenovali do funkce prefekta Říma, důležité vzhledem k metropolitnímu charakteru města. Povahou byl prý spíše strohý a přísný, což způsobilo, že jako městský prefekt nebyl u lidu příliš v oblibě.

Proklamace za císaře.

Během konfliktu mezi senátem a císařem Maximinem Thrákem patřil Pupienus k dvacetičlennému senátnímu kolegiu, určenému k obraně Itálie před vpádem císařských jednotek. Tehdy byl zcela jistě rozhodným Maximinovým protivníkem a stoupencem vzdorocísaře Gordiana v Kartágu, o jeho dřívějších politických postojích však není známo nic. Po Gordianově smrti ho senátoři asi v březnu 238 zvolili novým vzdorocísařem proti Maximinovi – jeho kolegou v úřadě se stal senátor Caelius Balbinus.  Římský lid však nebyl s volbou spokojen a zvláště ho pobouřilo Pupienovo jmenování, protože se obával jeho přísnosti. Bránil oběma císařům vyjít z radnice a požadoval, aby byla moc svěřena někomu z Gordianova rodu. Císaři proto nechali na Kapitol přivést třináctiletého Gordianova vnuka téhož jména a prohlásili jej "caesarem". Toto gesto lid uspokojilo.

Vláda.

Přibližně v dubnu 238 vpadl do Itálie Maximinus Thrax, který dosud pobýval v Panonii, aby bránil tamní hranice před různými zadunajskými etniky; jeho záměrem bylo senátní revoltu co nejrychleji potlačit. Oba císaři si rozdělili povinnosti tak, že u lidu méně oblíbený Pupienus vytáhl do boje proti Maximinovi, zatímco Balbinovi připadla starost o Řím. Když Pupienus dospěl do Ravenny a shromažďoval tam další oddíly, dorazila k němu zpráva, že Maximinus byl zabit při obléhání Aquileje vlastními vojáky. Jeho hlavu a hlavu jeho syna poslal císař spolu se zprávou o vítězství do Říma a sám vyrazil k Aquileji. Tam se mu dostalo slavnostního přivítání a i Maximinovi vojáci mu odpřisáhli věrnost, zlákáni slibem peněžních darů. Nato část vojáků propustil domů a se zbylými se vrátil do hlavního města, kde byl přivítán jako triumfátor.  Třebaže dějepisci píší, že společná vláda obou císařů se vyznačovala umírněností a u lidu si získali velkou úctu, vojáci těžce nesli, že musejí poslouchat císaře jmenované senátem a rovněž jim byla trnem v oku Pupienova germánská osobní stráž. Zosnovali tedy proti panovníkům spiknutí. Jeho úspěchu napomohl i fakt, že vztahy mezi oběma císaři byly dosti napjaté a každý se snažil strhnout svrchovanou moc na sebe.  Asi v červnu 238, zhruba dva měsíce po Maximinově pádu, vtrhli nespokojení pretoriáni do paláce na Palatinu s úmyslem císaře zabít. Pupienus chtěl povolat na pomoc svou germánskou stráž, ale Balbinus se proti tomu postavil, protože se domníval, že ji nechce použít k obraně, nýbrž proti němu. Zatímco se takto dohadovali, vpadli vojáci do jejich pokojů a vyvlekli je nahé na ulici, kde je všemožně uráželi a týrali. Jakmile se o tom dozvěděli Pupienovi Germáni, vyrazili oběma na pomoc. Přišli však pozdě, protože pretoriáni oba císaře zabili a novým vládcem provolali mladého Gordiana III.

Marcus Clodius Pupienus Maximus (asi 164 – červen 238 Řím) byl římský císař vládnoucí spolu se svým kolegou Balbinem asi od března do června roku 238, podle některých údajů 99 dní.

Pupienus (Marcus Clodius Pupienus Maximus; born c. 165/170 – 29 July 238) was Roman emperor with Balbinus for three months in 238, during the Year of the Six Emperors. The sources for this period are scant, and thus knowledge of the emperor is limited. In most contemporary texts Pupienus is referred to by his cognomen "Maximus" rather than by his second nomen (family name) Pupienus.