Historie.

Jaderné pohony vděčí za své využití a vývoj studené válce z padesátých let 20. století, kdy probíhaly závody ve zbrojení mezi největšími mocnostmi světa. Již po druhé světové válce bylo jasné, že ten, kdo bude schopný využít energii z jádra, bude mít obrovskou převahu. Vojenský vývoj jaderných pohonů pro lodě, ponorky, letadla, tanky a kosmické sondy byly předmětem vývoje zejména v SSSR a USA. Reaktory pro pohon ponorek se staly základem vývoje reaktorů pro jaderné elektrárny v USA i v Sovětském svazu. V současnosti (2015) vlastní jaderné pohony i další státy, jako např. Francie, Velká Británie, Čína nebo Indie.  Jaderný pohon se prosadil zejména v jaderných ponorkách. Hojně se využívá jaderného pohonu také na letadlových lodích (USA) a raketových křižnících (RUS). Jako jediné jaderné pohony pro mírové účely se prosadily jaderné ledoborce. V minulosti byly postaveny také tři nákladní lodě na jaderný pohon, ty jsou však dnes odstaveny, nebo přestavěny na konvenční spalovací pohon. Jaderná letadla ani tanky se neprosadily zejména z důvodu problému odstínění posádky od jaderného reaktoru. Jaderná letadla vznikla dvě, jedno v USA a druhé v SSSR. Projekt jaderného tanku skočil pouze u makety. Jaderný pohon se využívá i pro lety do kosmu, do roku 2014 se ho využilo v necelých 30 kosmických sondách. Tento zdroj vždy pracoval naprosto spolehlivě. Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy, na rozdíl od pohonů využívajících sluneční záření, pracují spolehlivě.

Technická data.

Jako pohonu lze teoreticky využít všech tří zdrojů jaderné energie. V současnosti výrazně převládá využití tepelné energie ze štěpné reakce probíhající v jaderném reaktoru, nebo tepelné energie z radioaktivní přeměny a následné přeměně na elektrickou energii pomocí radioizotopový termoelektrický generátor (RTG).  1) Jaderný pohon využívající štěpnou reakci z jaderného reaktoru je velice efektivní pohon, dovolující plavidlům plout téměř kamkoliv bez nutnosti doplňování paliva, a rychlostí, která je v případě potřeby vyšší než rychlost většiny konvenčních pohonů. Jaderné pohony využívají od začátku svého vývoje díky limitovanému prostoru v drtivé většině tlakovodní reaktory (PWR/VVER) s vysokou hustotou výkonu, později se přidaly také reaktory chlazené tekutým kovem Pb-Bi. Uvolněná energie ze štěpení ve formě tepla pak předává energii do chladiva - vodě. V parogenerátoru je teplo dále předáváno do sekundárního okruhu, kde vzniká pára. A ta pohání turbíny zajišťující pohon plavidel a také vyrábí elektrickou energii. Jako palivo pro reaktory plavidel s jaderným pohonem se používá izotop uranu U235, stejně tak jako u komerčních reaktorů vyrábějících elektrickou energii, s tím rozdílem, že v jaderných plavidlech má uran vyšší obohacení U235.  2) Jaderný pohon využívající radioaktivní přeměnu je využit zejména v kosmu v podmínkách, kde nelze využít energie ze Slunce (sondy velmi vzdálené od Slunce, práce na odstíněné straně planety atp.). Využívá se radioizotopový zdroj energie hlavně jako zdroj elektrické energie získaný pomocí termočlánku (využitím Seebeckova jevu) pro pilotované i bezpilotní vesmírné sondy. Radioizotopový zdroj využívá rozpadu radioaktivních látek. Existuje však pouze několik radioizotopů, které mají vhodný poločas rozpadu a je tak možné je využít a dosáhnout požadovaného výkonu. Nejčastěji se pro kosmický průmysl využívá izotop Pu238 díky svému výhodnému poločasu přeměny 87,7 roku.

Plavidla na jaderný pohon.

Již ve 30. letech 20. století se objevila myšlenka vybavit plavidla jaderným pohonem, avšak její praktická realizace byla možná až o dvě desetiletí později. Jaderné reaktory pro pohon vojenských ponorek a hladinových lodí byly jedinečným technickým úspěchem 20. století. Jako první dostaly jaderný pohon ponorky, pro tuto kategorii plavidel obrovská síla získávaná štěpením atomů znamená zcela zásadní zvrat v konstrukci, výkonech, vojenské taktice i strategii. Do všech plavidel byly instalovány v drtivé většině malé tlakovodní reaktory, v několika případech byly použity reaktory chlazené tekutými kovy Pb-Bi.

Jaderné ponorky.

Jaderné ponorky získaly díky obrovské energii z jádra možnost vydržet pod hladinou velmi dlouhou dobu (běžně až 6 měsíců), neboť se nemusí vynořovat kvůli dobití baterií, a současně dodává energii pro generování kyslíku. Klasické diesel-elektrické ponorky musí na své palubě nést těžké akumulátory, mají menší výkon a akční rádius (zhruba „jen“ desítky tisíc km). Další výhodou vysoké energie z jádra se stalo umožnění velmi rychlé plavby pod vodu (více než 45 uzlů, cca 85 km/h).  Jaderné ponorky hrály největší prim v druhé polovině 20. století během studené války, kdy USA a Sovětskému svazu sloužily k odstrašení nepřítele, hlavně díky svému jadernému arsenálu na palubě. Jako první začali realizovat projekt jaderné ponorky Američané. Od roku 1951 stál v čele projektu admirál Hyman G. Rickover (1900-1986). Již v roce 1955 se začala plavit první ponorka USS Nautilus pouze na jaderný pohon, tato ponorka byla vzor pro všechny pozdější jaderné ponorky. Bylo to první plavidlo, které dosáhlo geografického severního pólu pod ledem. V SSSR zkonstruovali první jadernou ponorku s názvem K-3 v roce 1958. Jaderné ponorky jsou však velmi drahé, proto si je mohou dovolit jen největší mocnosti světa. Koncem 80. let bylo v SSSR ve službě na 450 jaderných ponorek, což bylo téměř dvakrát tolik jako ve všech ostatních zemích.

Hladinová plavidla.

Hladinová plavidla se rozdělují do dalších skupin - letadlové lodě (USA), jaderné ledoborce (Rusko/bývalé SSSR), raketové křižníky (Rusko/bývalé SSSR) a nákladní lodě.

Letadlové lodě.

Používané jaderné reaktory jsou konstrukčně takřka shodné s reaktory na jaderných ponorkách. Z důvodu vyšších výkonů jsou ale reaktory mnohem větší, což znamená oproti ponorkám větší hmotnost a s tím zhoršená manévrovatelnost. Roku 1961 vyplula na moře první letadlová loď s názvem USS Enterprise. Její pohon zajišťovalo osm reaktorů o celkovém tepelném výkonu cca 210 MW.

Raketové křižníky.

Jedná se o velké válečné lodě, které jsou určeny jednak pro monitorování, tak i pro účely útoků na více různých cílů. Byly vyráběny jak v bývalém SSSR, tak v USA. Jejich úkoly jsou velmi rozmanité, mohou sloužit jako ochrana námořních konvojů, dále pro útočné operace a ostřelování nepřátelského pobřeží (díky raketovému arsenálu na palubě) nebo jen jako průzkumná plavidla. První válečné hladinové palvidlo na jaderný pohon byl právě raketový křižník USS Long Beach vyrobený v roce 1961. V loděnici v sovětském Leningradu byly v rámci projektu 1144.2 od roku 1980 postaveny celkem 4 křižníky s jaderným pohonem, dnes (2015) je aktivní už jen křížník "Pjotr Velikij".

Jaderný ledoborec.

Jaderné ledoborce jsou jedinou komerčně úspěšnou aplikací, která slouží výhradně pro mírové účely. Využívají se pro plavbu po zamrzlých vodních plochách. Jsou to v podstatě velké nákladní lodě určené k prorážení cest pro ostatní lodě nebo k vyprošťování lodí uvízlých v ledu. Tato jaderná plavidla jsou schopna, díky obrovské síle získané z jádra, prorazit led až o tloušťce 3 metry. Největší výhodou oproti konvenčním (dieselovým) ledoborcům opět zůstává dlouhá doba, po kterou se mohou plavit bez doplňování paliva a také nevznikají v arktických podmínkách problémy se zamrzáním paliva. Všechny dosud existující ledoborce byly vyrobeny v Rusku, resp. bývalém SSSR. Zcela prvním ledoborcem a současně i první hladinovou lodí na jaderný pohon se stal ledoborec Lenin.

Nákladní lodě.

Jaderné nákladní lodě měly sloužit jako demonstrace mírového užití jádra. V USA v rámci programu "Atoms for Peace" vznikla v roce 1959 obchodní loď NS Savannah. Loď poháněl tlakovodní reaktor a mohla pojmout 8500 t nákladu nebo 60 pasažérů. Loď byla koncipována ve velmi luxusním stylu, představovala spíše luxusní jachtu než nákladní loď. Během svého provozu urazila 450 tisíc mil, v roce 1972 skončil její provoz, neboť její roční provozní náklady vycházely přibližně o dva miliony dolarů více, než v případě srovnatelné lodi s klasickým pohonem. V době, kdy se chýlil konec provozu NS Savannah, vznikla v Německu civilní loď na jaderný pohon s názvem NS Otto Hahn a uvezla až 14 000 tun nákladu. Tato loď sloužila zejména k výzkumu plavidel právě s tímto pohonem. Po devíti letech provozu, kdy urazila 650 tisíc mil, byla taktéž z ekonomických důvodů odstavena, avšak její osud byl odlišný než u americké lodi. NS Otto Hahn byla přestavěna na konvenční spalovací pohon, tak jak bylo v projektu lodi původně počítáno.  Poslední civilní jadernou lodí je nákladní loď vyrobená v Japonsku NS Mutsu, která však nikdy komerční náklad nevezla a byla pouze experimentální. Fungovala mezi lety 1972 a 1992. Její provoz komplikovaly zpočátku obavy rybářů v domovském přístavu Ohminato, proto ho musela opustit a najít si přístav nový. I u této lodi byl nakonec jaderný pohon nahrazen konvenčním spalovacím motorem.

Jaderná letadla.

Tak jako byly vyvíjeny během studené války jaderné lodě, ruští a američtí inženýři dostali za úkol vyprojektovat letadlo na jaderný pohon s takřka neomezeným doletem, a tedy operovat ve vzduchu celé týdny bez doplňování paliva.  Americký projekt. V letech 1955-1957 byl v Americe testován přestavěný bombardér Convair B-36 Peacekeeper bomber (v projektu Pluto) využívající jaderný pohon. Jaderný reaktor byl chlazen tekutým sodíkem a disponoval tepelným výkonem 1 MW. Pro start a přistání používal letoun klasické motory na chemické palivo tak, aby při případné kolizi nedošlo k úniku radioaktivních látek. Pětičlenná posádka byla od reaktoru odstíněna dvanáctitunovým olovo-pryžovým štítem. Tento letoun provedl 47 zkušebních letů, avšak ani jednou nebyl k pohonu letadla využit pouze přímý zdroj tepla z reaktoru. Lety, kdy byl spuštěn reaktor, sloužily pouze k měření a sběru dat pro další vývoj.  V roce 1960 bylo rozhodnuto o zastavení tohoto projektu, ač se do tohoto vývoje investovalo více než půl miliardy dolarů. Nevýhody, jako problém s odstíněním posádky od reaktoru nebo strach z pádu letadla na obydlené území, převážily nad výhodou neomezené délky pobytu ve vzduchu.  Sovětský projekt. I na druhé straně světa vznikly pokusy postavit letadlo na jaderný pohon. V SSSR se týmy jaderných inženýrů od roku 1955 snažily přestavět letoun Tu-95M. Nový letoun pak nesl název Tu-119, byl charakteristický svým malým hrbem na trupu, kde vyčníval reaktor, který se nevešel celý do trupu letadla. Bylo provedeno přibližně 40 zkušebních letů na samotný jaderný pohon. Dle zápisů zkušebního pilota tohoto letadla však nebylo dbáno na dostatečné odstínění posádky a navíc byl vypouštěn do ovzduší kontaminovaný vzduch. Ze dvou zkušebních posádek přežili jen 3 muži. Neřešitelným problémem inženýrů se tedy stal, tak jako v Americe, problém s odstíněním posádky před radiací a přetížený letoun. Proto i v SSSR byl vývoj jaderného letadla v roce 1969 zastaven.

Jaderné tanky.

Zkonstruovat tank na jaderný pohon se stal cílem projektů opět pro obě největší mocnosti studené války. USA a SSSR tak logicky navazovaly na vojenský vývoj jaderného pohonu v ponorkách, lodích a letadlech. Tank chtěly sestrojit hlavně proto, aby i v něm dosáhly díky jadernému pohonu takřka neomezeného akčního rádiusu, vysokého výkonu a nepřetržité provozní pohotovosti.  Během vývoje armáda navrhovala reaktory, které bude možné přesouvat a získat tak mobilní zdroje energie, které by například mohly dodávat energii pro vojenské základny. Američané vyvinuli pohyblivý reaktor APPR (Army Package Power Reactor), který dodával elektrický výkon 2 MW a bylo možné ho přemisťovat letadlem. Stejně tak vzniklo v SSSR několik pojízdných vojenských elektráren s označením TES-3, které byly přemisťovány na prodloužených podvozcích tanků. Ty byly schopny vyrábět elektrickou energii o výkonu přibližně 1,5 MW.  Dalším krokem byl přímo tank na jaderný pohon. Američané postupně vytvořili konstrukční návrhy tanků poháněných přímo malým reaktorem. Jednalo se o studie s označením TV-1, Rex R-32, TV-8. Nejdále, až k maketě ve skutečné velikosti, byl vyvinut model TV-8, avšak stejně jako u jaderného letadla se zjistilo, že je takřka nemožné dostatečně odstínit posádku vozidla od jaderného reaktoru. Zejména z tohoto důvodu bylo nakonec od dalšího vývoje jaderného tanku upuštěno. Tank na jaderný pohon tak nebyl nikdy vyroben.

Jaderné pohony v kosmu.

Kosmické sondy.

Poprvé bylo využito jaderné přeměny v USA na vojenských komunikačních sondách v roce 1961 (sondy Transit 4a a 4b). V SSSR to byly roku 1965 sondy Kosmos 84 a 90. Ruské sondy využívaly izotop Po210, který má poločas přeměny pouze 138 dní. Využití radioizotopů je v kosmickém programu velmi výhodné. Mezi největší výhody pak patří dlouhá životnost, jednoduchost a funkční nezávislost na okolí (odolnost proti magnetickému poli, radiaci, okolní teplotě). Celkově bylo dosud využito radioizotopového termoelektrického generátoru v necelých 30 kosmických sondách. Zdroj energie z radioizotopu bychom našli i na vědeckých přístrojích, zanechaných programem Apollo na Měsíci nebo i na sondách pohybujících se na únikové dráze ze Sluneční soustavy - Cassini, Voyager 1, Voyager 2 a další.  Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy spolehlivě pracují na rozdíl od pohonů využívající sluneční záření. V USA se již projektuje nový radioizotopový termoelektrický generátor s vyšší účinností konverze tepla. Nové materiály by mohly zvýšit účinnost konverze až na několik desítek procent.

Projekty vesmírných pohonů.

Po druhé světové válce byly spuštěny programy využívající jadernou energii jako impulsní pohon pro zkoumání sluneční soustavy. Jde o reaktory, které by za pomoci paliva ohřívaly plyn na velmi vysokou teplotu, a poté by plyn expandoval v raketových tryskách a umožňoval tak pohyb kosmického plavidla. Projekty na tento pohon Rover/NERVA měly dva hlavní cíle: vytvořit impuls a vytvořit tah, který by kosmickou loď rozpohyboval. Jako palivo pro tyto pohony byl použit vodík. Programy NERVA/Rover byly ukončeny v roce 1973, neboť mise na Mars a Lunární mise byly odloženy na neurčito.  Dalším podobným projektem je např. projekt VASIMR. Energie pro tento pohon vychází z jaderné fúze. Jako palivo se u tohoto druhu pohonu využívá neutrálního plynu jako je helium, argon nebo xenon. Tento pohon může být spuštěn na nízký tah (systém je poháněn malým proudem plazmatu), nebo na vysoký tah. Projekt je v dohledné době nerealizovatelný, protože ani na Zemi zatím nebyl zkonstruován fúzní reaktor, který by dodával více energie, než spotřebuje.

Jaderné pohony zahrnují široký výběr typů pohonů využívajících jako primární zdroj jadernou energii. Myšlenka využít jaderné materiály pro pohony se datuje k počátku 20. století. Již v roce 1903 vznikla hypotéza, že radioaktivní materiál, radium, může být vhodným palivem pro motory pohánějící auta, lodě či letadla. Proměna hypotézy ve skutečnost se realizovala o půlstoletí později, kdy byla v roce 1954 spuštěna na moře první jaderná ponorka s nápadným názvem Nautilus.

Nuclear propulsion includes a wide variety of propulsion methods that use some form of nuclear reaction as their primary power source. The idea of using nuclear material for propulsion dates back to the beginning of the 20th century. In 1903 it was hypothesized that radioactive material, radium, might be a suitable fuel for engines to propel cars and boats. H. G. Wells picked up this idea in his 1914 fiction work "The World Set Free".


Geografie.

Téměř 1/3 z celkového počtu 195 665 obyvatel (2002) žije v provinčním hlavním městě, Zamora. Provincie má celkem 250 obcí. V roce 2014 měla provincie již jen 185 432 obyvatel.  Od východu k západu protéká provincií Duero. Jinak provincie patří k Severní mesetě, náhorní rovině ve výšce mezi 650 a 800 m n. m. Severozápadní část je hornatá. Zde leží Lago de Sanabria, největší ledovcové jezero Španělska.

Jazyky.

Hlavním jazykem provincie Zamora je španělština. Především v západní a severní část se kromě toho používá leonský jazyk. Ve třech obcích na nejzazším severozápadě se hovoří také galicijštinou.

Symbolika.

Vlajka provincie.

je tvořena osmi červenými pruhy a jedním zeleným ("pruhy jsou odděleny úzkými bílými"). Jde o historickou vlajku a není znám žádný předpis, kterým by byla zavedena. Tvoří také součást znaku města Zamory. ("viz níže").

Znak provincie.

Štít dělený, 1) dvakrát polceno, a) polceno se špicí, v prvním poli ve zlatě přirozený býk ve skoku doleva, ve druhém stříbrném červený lev, zelená špice (Toro); b) ve stříbře zlatý most nad vlnami (modrými a zlatými) na mostě postava Madony s dítětem, provázené dvěma věžemi, též zlatými s červenými okny a branou (Benavente); a c) ve stříbře štít, který se dotýká okrajů pole, pruhovaný modře a zlatě, v něm zlaté slunce (Villalpando); 2) 3x polceno, a) děleno vidlicí, 1. a 2. zlatá věž v červeném, špice stříbrná s červeným lvem (Alcañices); b) v modrém zlatý ondřejský kříž, provázený čtyřmi zlatými liliemi, modrý lem s osmi stříbrnými půlměsíci ("? – obrázek neodpovídá" – Sanabria); c) ve zlatě zlatý (? – přirozený) hrad s černými okny a branou (Bermillo de Sayago); a d) ve stříbře černý orel (dvouhlavý) s černými drápy, nad ním uzavřená královská koruna a dva červeno-bílé praporky na zlatém kopí (Fuentesaúco). Srdeční štítek města Zamora. ("Polcený štít, vpravo ve stříbře obrněná paže, držící prapor s osmi červenými pruhy a jedním zeleným. Vlevo, též ve stříbře, je na zeleném pažitu stříbrný most o třech obloucích, černě zděný a se dvěma věžemi nad modrými a stříbrnými vlnami"). Klenot: uzavřená královská koruna, červeně a stříbrně pruhovaná.

Zamora (výslovnost [θa ́moɾa]) je španělská provincie na západě Španělska, v západní části autonomního společenství Kastilie a León. Současná provincie vznikla jako jedna ze tří provincií roku 1833 rozdělením bývalého království León. Hraničí s provinciemi Ourense, León, Valladolid, a Salamanca, a s Portugalskem.

Zamora () is a province of western Spain, in the western part of the autonomous community of Castile and León. It is bordered by the provinces of Ourense, León, Valladolid, and Salamanca, and by Portugal.


Výskyt.

Krysy skalní žijí v jižní Angole, Namibii a na severozápadě Jihoafrické republiky. Obývají skalnaté horské oblasti do výšky 1200 m n. m.

Taxonomie.

Čeleď skalních krys (Petromuridae) zahrnuje pouze jediný rod s jedním druhem:  Je uváděno celkem 15 poddruhů.  Přes své jméno nejsou krysy skalní blízce příbuzné krysám z čeledi myšovitých (Muridae). Nejpříbuznější jim jsou řekomyši z čeledi Thryonomyidae.

Vzhled.

Krysy skalní jsou středně velcí hlodavci. Vnějším vzhledem se trochu podobají veverkám, ale nemají tak huňatý ocas. Jejich tělo je 140–200 mm dlouhé, ocas 80–140 mm. Váží 100–300 g. Jejich srst je jemná, nemá však podsadu, a proto jednotlivé chlupy, které vyrůstají ve svazcích po třech až pěti, ze srsti trčí. Barva srsti se mění podle toho, na jakých skalách žijí: svrchní část je tmavě nebo světle šedá, někdy se žlutým nádechem, spodní pak světle šedá nebo žlutavá. Ocas je porostlý dlouhými chlupy; jeho zadní část je obvykle černá.  Chodidla jsou krátká. Na přední tlapě mají čtyři prsty, na zadní pět. Jejich zubní vzorec je celkem tedy mají 20 zubů. Uši jsou menší, kulaté, boltce neodstávají od těla.  Samice mají obvykle tři páry mléčných žláz umístěných po stranách těla, ale vyskytují se i jedinci s dvěma páry.

Způsob života.

Krysy skalní se vyskytují samy nebo v párech. Rády si hrají se stébly trávy nebo jinou potravou. V noci se skrývají ve skalních rozsedlinách. Díky tělesné konstituci se dokáží dostat i do velmi úzkých štěrbin. Přes den, pokud se nevydávají za potravou, se na skalách často sluní, ale i v těchto případech si vybírají místa pod skalními převisy, kde jsou chráněni před dravými ptáky. Po skalách se pohybují obvykle během, skáčou málo. Svoje ukryty opouštějí přes den, většinou ráno nebo pozdě odpoledne, ale někdy vycházejí na pastvu i po západu Slunce.  Jsou vegetariáni, konzumují různý rostlinný materiál včetně semen a bobulí.  Páření probíhá na začátku místního léta v listopadu a prosinci. Samice rodí v lednu, před příchodem dešťů. Obvykle mívají jen jeden vrh ročně, ve kterém bývají 1–2 mláďata. Ta se rodí velká, dobře vyvinutá a osrstěná.

Stupeň ohrožení.

Krysa skalní je podle Červeného seznamu ohrožených druhů zařazena mezi málo dotčené druhy – v současnosti tedy není nijak ohrožena.

Krysa skalní ("Petromus typicus") je jediný známý zástupce rodu "Petromus" a čeledi krysy skalní (Petromuridae) z podřádu dikobrazočelistní (Hystricomorpha), infrařádu Hystricognathi.

The dassie rat ("Petromus typicus") is an African rodent found among rocky outcroppings. It is the only living member of its genus, Petromus, and family, Petromuridae. The name "dassie" means "hyrax" in Afrikaans, and the two animals are found in similar habitats. "Petromus" means "rock mouse" and dassie rats are one of many rodents sometimes called rock rats. The family and genus names are sometimes misspelled as Petromyidae and Petromys.


Rozšíření.

Rostliny rodu všivec jsou rozšířeny hlavně v mimotropických pásmech na severní polokouli. Několik málo druhů roste také v Jižní Americe v Andách. Druhy vyskytující se v České republice jsou málo početné a jsou řazeny k silně ohroženým či kriticky ohroženým.  V přírodě ČR se v současnosti vyskytují tyto čtyři druhy: V minulosti v Česku ještě rostl dnes již vyhynulý

Popis.

Všivce jsou poloparazitické byliny jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé, které se svými tenkými kořínky přes haustoria (příchytné kořeny) napojují na kořeny parazitovaných rostlin, ze kterých vysávají vodu a minerální látky. Lodyhy mají porostlé střídavými, vstřícnými nebo v přeslenech umístěnými listy nejčastěji jedno či dvounásobně peřenosečnými, ojediněle jsou pouze zubaté nebo celokrajné. Spodní listy obvykle mají dlouhé řapíky, horní mívají řapíky krátké nebo jsou přisedlé.  Květenství bývají terminální nebo vyrůstají v úžlabí listenů podobných listům. Oboupohlavné květy mají kalich trubkovitý až zvonkovitý, často dvoupyský a hluboce rozdělený do dvou až pěti laloků. Jejich koruna může být zbarvená fialově, červeně, žlutě nebo bíle a je dvoupyská. Horní pysk bývá přilbovitý a spodní trojlaločný. Dvojmocné tyčinky jsou nitkami přirostlé ke koruně, svrchní semeník má na dlouhé čnělce hlavičkovitou bliznu. Plody jsou zploštělé dvoupouzdré tobolky obsahující drobná semena. Květy jsou opylovány hmyzem, velmi často čmeláky, opylovačům poskytují nektar i pyl.

Význam.

Rostliny se ekonomicky nevyužívají a škody které způsobují svým parazitováním nebývají velké, většinou se připojují na planě rostoucí rostliny. Místy, například i v Česku, bylo odvaru z bylin využíváno k likvidaci vší a dalších parazitů, odtud vzniklo jméno rodu.

Externí odkazy.

Všivec ("Pedicularis") je velmi bohatý rod dvouděložných rostlin z čeledi zárazovitých. Taxonomie rodu není zcela prozkoumána a uvádí se, že rod je tvořen 600 až 800 druhy vesměs poloparazitických rostlin.

Pedicularis is a genus of perennial green root parasite plants currently placed in the family Orobanchaceae (the genus previously having been placed in Scrophulariaceae "sensu lato").


Námět.

Při vyvolávání starých fotek Kryton zjistí, že vývojka, kterou používá, je zmutovaná. Fotky tak ožívají a fungují jako stroj času, čehož se Lister a poté i Rimmer pokusí využít k tomu, aby se nikdy nedostali na Červeného trpaslíka a zároveň se stali nechutně bohatými a slavnými.

Děj epizody.

Lister a Kocour spolu hrají stolní golf, ale posledního žijícího člověka hra vůbec nebaví, protože je otrávený životem na vesmírně lodi tři miliony let ve vesmíru. Jak sám prohlásí: "Já chci žít! Tohle je horší než vězení. Když seš v base, tak se aspoň těšíš, že tě jednou pustěj. Já chci žít, já chci pracovat, bejt mezi lidma. Chci chodit na rande, chci se milovat!". A protože mu tyto tužby Kocour není schopen splnit, Lister odejde. Později ho v této špatné náladě najde Rimmer, jak si hraje s relaxační fólií. Arnoldovy pokusy povzbudit ho nevyjdou a tak mu alespoň prozradí, že znal vynálezce fólie, kterým byl jeho spolužák z internátu Fred Holden přezdívaný "pašík". Mezitím Kryton v temné komoře vyvolává fotky, když v tom se z jedné z nich ozve zvuk motorky. Fotka není statická, ale hýbe se, což Krytonovi potvrdí i další snímek, na kterém je on sám jak slaví své narozeniny. Android sezve celou posádku Trpaslíka do temné komory, kde jim ukáže fotky. Podle Holly za neobvyklý stav fotek může vývojka, která je zmutovaná. Kryton vytvoří také několik diapozitivů a Lister do nich vstoupí. Postupně tak navštíví svatbu Rimmerova bratra Franka, dvojici lyžařů a dokonce Adolfa Hitlera při projevu v Norimberku. A při té příležitosti ukradne vůdci Třetí říše aktovku. Lister si prohlíží její obsah, když si Rimmer naštěstí vzpomene, že v aktovce byla bomba. Lister na poslední chvíli kopne tašku zpátky do diapozitivu a skrčí se, takže výbuch a plameny jdou nad ním.  Zpátky na ubikacích Lister zjistí, že je na fotkách z roku 1942 a že tedy mají stroj času. Rimmer a Kryton se začnou bavit o tom, co všechno by mohli s tímto objevem podniknout, ale Lister už má jiný plán. Vezme relaxační fólii a vydá se do doby, kdy byl mladý a hrál se svou kapelou "Degen a spol". Fólii předá svému mladšímu já, mladý Lister ji ovšem označí za "kryptofašistickej buržoazní škvár" a chce se místo toho věnovat hudbě. Starší Lister mu řekne, že pokud to udělá, skončí s Rimmerem, Kocourem a Krytonem tři miliony let ve vesmíru na celý zbytek věčnosti. A odejde na Trpaslíka. Po chvíli se časová linie vytřídí a Lister zmizí, ale s ním také i Kocour a Kryton. Podle Holly Lister pozměnil linii času a žil úplně jiný život. Nikdy neodletěl s Červeným trpaslíkem, nedošlo ke zrození Kocoura a nikdy nezachránili Krytona. Rimmer je tak s Holly sám, ovšem nehodlá to tak nechat.  Rimmer požádá Holly o nějakou fotku a další údaje o Listerovi. Holly mu potvrdí, že se Lister opravdu stal vynálezcem relaxační fólie, stal se nechutně bohatým a slavným a zahynul v osmadevadesáti při letecké nehodě. Rimmer vstoupí do fotky a zjeví se v jídelně na Listerově zámku. Pokusí se ho přesvědčit, aby se vrátil na Červeného trpaslíka, ale uvede mizerné argumenty a Lister ho označí za blázna a vyhodí ho. Zpátky ve vesmíru ovšem Rimmer dostane geniální plán: vezme relaxační fólii a dá ji sám sobě, a to ještě dřív než Lister. Tím pádem se on stane nechutně bohatým a slavným. Rimmer použije jednu z fotek z internátu a dostane se ke svému mladšímu já ve věku sedmi let. Předá mu fólii a vysvětlí mu svůj plán, jenže ho při tom otravnými otázkami ruší další chlapec, na vedlejší posteli ležící Fred „Pašík“ Holden. Rimmer dokončí svůj plán a spokojeně se vrátí na Trpaslíka. Lister, Kryton a Kocour se opět objeví, ale Rimmer nezmizí. Zeptá se tedy Holly, v čem je problém a ta mu vysvětlí, že vynálezcem fólie se nestal on, ale jistý „Pašík“ Holden. Povedlo se mu tedy vrátit všechno do původního stavu. Rimmer je zdeptaný, jenže jen do chvíle, kdy mu Holly prozradí, že z nějaké neznámého důvodu už není hologram.  Lister, Kryton a Kocour odcházejí a Rimmer za nimi radostně poskakuje a při tom huláká: "Jsem živý! Můžu se dotýkat, cítím, můžu hladit - jsem živý! Není to fantastické?" Větu se rozhodne zakončit ranou pěstí do krabice s nápisem "Výbušniny" a ta pochopitelně exploduje. Z Rimmera se opět stává hologram.

Kulturní reference.

V epizodě zazní jména osob:

Fotostroj času (anglicky Timeslides) je pátá epizoda třetí série (a celkově sedmnáctá v rámci seriálu) britského sci-fi sitcomu "Červený trpaslík". Poprvé byla odvysílána 12. prosince 1989 na kanálu BBC2.

"Timeslides" is the fifth episode of science fiction sit-com "Red Dwarf" Series III, and the seventeenth in the series run. It premiered on the British television channel BBC2 on 12 December 1989. Written by Rob Grant and Doug Naylor, and directed by Ed Bye, the plot deals with Lister's desire to change his life by going back in time and changing his past. The episode was re-mastered, along with the rest of the first three series, in 1998.


Historie.

V roce 1918 připravovala francouzská armáda plány na vývoj a výrobu dalekonosného vícekomorového děla v reakci na německé Pařížské dělo. Tato zbraň postavená zbrojařským podnikem Friedrich Krupp AG, mohla ostřelovat Paříž z německé frontové linie vzdálené 125 km. Nicméně francouzská iniciativa nedosáhla ani fáze prototypu, když vývoj přerušil konec 1. světové války. Plány na vícekomorové dělo byly archivovány.

Vývoj zbraně.

O dvacet let později, když se Francie v červnu 1940 zhroutila, němečtí vojáci získali plány tohoto dalekonosného děla. V roce 1942 tento patent přitáhl pozornost Augusta Cönderse, vývojáře zbrojařského podniku Röchling Stahlwerke AG se sídlem ve Wetzlaru v Německu. Nejprve postavil pokusný prototyp 20mm děla s využitím snadno dostupného strojního vybavení ve Wetzlaru, kde se vyráběly hlavně tohoto kalibru pro protiletadlové kanony 20mm Flak 38. První výsledky byly povzbudivé. Cönders postavil pokusnou plnou ráži na polygonu Hilersleben, poblíž Magdeburgu. Ale do konce roku 1943 se setkával s vážnými problémy, jak realizovat základní princip postupného elektrického odpalování náloží v hlavni dalekonosného děla nebo s vhodným tvarem nábojnic. I když vše fungovalo jak mělo, úsťová rychlost byla jen něco okolo 1000 m/s, což bylo o jednu třetinu méně nežli bylo potřeba k dosažení potřebného dostřelu. Zkoušky v bojové velikosti (délka hlavně 150 m) se konaly 20. května až 4. června 1944 v Baltském moři na ostrově Wolin u Misdroy a na ostrově Usedom u Peenemünde. Při testech bylo dosaženo dostřelu 88 km a 93 km. Při dalších testech na ostrově Wolin došlo k vydutí hlavně a střelby musely být zastaveny.

Podzemní palebná stanoviště v Mimoyecques.

Bunkr s palebnými postaveními V-3 se nachází západně od vesnice Landrethun-le-Nord mezi městem Boulogne-sur-Mer a Calais, 8 km od pobřeží Lamanšského průlivu. Odtud měl být ostřelován Londýn během druhé světové války. Vzdálenost palebného stanoviště vzdušnou čarou je 160 km, což byl předpokládaný dolet granátu. Podle plánu měla být v Mimoyecques vybudována dvě podzemní stanoviště, každé pro pět baterií o pěti hlavních. V hloubce 30 metrů pod zemí byl vybetonován systém chodeb. Hlavní štolou vedly koleje, které navazovaly na železniční trať. Hlavně ležely zabetonovány ve štolách, jež byly proraženy šikmo celým kopcem v úhlu náměru, stanoveného pro dráhu střel. Ústí hlavní kryla železobetonová deska o tloušťce pět a půl metru s průzory pro každou hlaveň. Z důvodu přísného utajení prováděla veškeré práce Todtova organizace s vybranými německými specialisty a nebylo pro ně využito vězňů ani zahraničních dělníků. Dva na sobě nezávislé zdroje zajišťovaly přívod elektrického proudu o výkonu 5000 kW.  Britský letecký průzkum poměrně brzy zjistil podezřelou činnost, ovšem vyhodnocení průzkumných snímků nenaznačovalo nic nebezpečného. Rozhodnutí o bombardování padlo až poté, co francouzské hnutí odporu ohlásilo spojenecké rozvědce, že si všimli nezvykle velkého odběru elektrické energie v Mimoyecques. V listopadu 1943 bombardovala palebná stanoviště devátá americká letecká armáda. Výstavba, která byla dokončena v té době z poloviny, musela být na čas přerušena. Čtyři měsíce před dokončením došlo k vylodění prvních spojeneckých jednotek ve Francii a Hitler přikázal zajistit zvláštní obranu prostoru Mimoyecques. Během invaze se britské jednotky dozvěděly od francouzského hnutí odporu, že „v Mimoyecques postavili Němci podzemní šachtu nevídaných rozměrů, odolnou proti nejtěžším bombám“. Zpráva putovala do Londýna a hlavní štáb invazních vojsk SHAEF byl požádán o zásah. V rámci operace Afrodita vzlétly 12. srpna 1944 k akci dva bombardéry PB4Y-1 Liberator, oba zbavené veškeré zátěže a naložené téměř 10 000 kg výbušnin (9600 kg Torpexu a 272 kg TNT). První bombardér, po opuštění posádkou, byl naveden radiem na cíl, větší škody ovšem nezpůsobil. Druhý letoun, pilotovaný Josephem P. Kennedym Jr. - starším bratrem budoucího amerického prezidenta Johna F. Kennedyho ještě nad Anglií explodoval. Důvodem byla pravděpodobně předčasná iniciace nálože způsobená nedostatečnou izolací její roznětky od elektromagnetického vyzařování systému dálkového ovládání,ačkoliv některé prameny uvádějí, že stroj zasáhla zbloudilá střela. Komplex byl již 6. července 1944 cílem náletu Lancasterů 617. peruti RAF, pod velením Wg/Cdr Leonarda Cheshira, který poškodil podzemní galerie svržením seizmických pum Tallboy, a 4. srpna proběhl neúspěšný pokus o útok dálkově řízeným letounem BQ-7 USAAF, který explodoval ještě nad Anglií, krátce poté co jej opustila jeho posádka.  Mimoyecques bylo obsazeno 5. září 1944 postupujícími jednotkami Kanadské armády.

V-3 (německy: "Vergeltungswaffe 3", zbraň odplaty 3), krycí název "Hochdruckpumpe" (vysokotlaká pumpa), bylo německé dalekonosné dělo s délkou hlavně 127 metrů, které bylo vyvinuto během druhé světové války. Jeho ráže byla 150 mm.

The V-3 (, "Retribution Weapon 3") was a German World War II large-calibre gun working on the multi-charge principle whereby secondary propellant charges are fired to add velocity to a projectile.


Popis okolností poškození.

Nadbytek slunečního záření lze pozorovat u stínomilných rostlin, u rostlin předpěstovaných ve sklenících po výsadbě na venkovní plochy, nebo na rostlinách, zejména stálezelených, v jarním období. Poškozovány mohou být podzemní orgány rostlin během sklizně, jsou-li vystaveny intenzivnímu slunečnímu záření. Sluneční záření způsobuje škody zahřátím kůry v chladných obdobích roku a následným poškozením pletiv při namrznutí. Toto poškození je nazýváno zimní sluneční spála.  Náchylnost k poškození rostlin slunečním zářením zesiluje sucho, vítr, nízká vzdušná vlhkost, znečištění vzduchu polutanty (např. ozón), náhlé slunečné a horké počasí po předchozích deštích. Intenzivní záření zesiluje příznaky chloróz a nekróz z nedostatku draslíku, hořčíku a zinku. Obvykle je těžké odlišit poškození slunečním zářením od poškození teplem. U poškození teplem jde obvykle snadno sloupnout svrchní vrstvu buněk.  Nedostatek slunečního záření způsobený například zastíněním rostliny vede k omezení fotosyntézy. Rostlina vytváří menší listy a objevuje se dlouživý růst, internodia jsou delší, obvykle jsou i delší buňky, pletiva jsou nevyzrálá, vodnatá, rostlina je celkově oslabena a křehčí, namrzá a bývá snadno napadána patogeny. Kritický nedostatek světelného záření se projevuje vybělováním pletiv, což je nazýváno etiolizace. Některé druhy rostlin ale snáší zastínění dobře.

Poškození fotosyntetizujících orgánů.

Při poškození rostlin slunečním zářením dochází v listech k nasycení fotosyntetického pigmentu (chlorofylu) nad hranici, kdy se poškozuje fotosyntetické orgány, takže dochází k omezení fotosyntézy (fotoinhibice). Dlouhotrvající nadbytek slunečního záření způsobí nevratné změny vlivem volných kyslíkových radikálů, které poškozují buněčné struktury (fotooxidační stres). Poškození se na vnitřních orgánech projevuje rozpadem chlorofylu (vybělením listů) a odumřením buněk v poškozené tkáni. Citlivé na poškození jsou hrušně.  Krátkodobý nadbytek slunečního záření způsobuje vratný proces, který je pozorován i během běžných dní, především v poledne. Způsobuje u hospodářských plodin pokles tvorby biomasy až o 10 %.

Poškození plodů.

Plody rostlin jsou v případě intenzivního záření o několik stupňů teplejší než okolní vzduch. Popálené plochy plodů vypadají jako vodnaté hnědnoucí skvrny. Napadená místa jsou často druhotně napadena patogeny. Nedostatek světla je běžnější u pokojových rostlin, ve volné půdě se vyskytuje jen při přehoustlém porostu.

Symptomy.

Symptomy se mohou projevit ihned po vystavení rostlin vyšším teplotám, nebo se projevují po určité době jako následek narušení fyziologických pochodů.  Příznaky poškození lze zaměnit za příznaky poškození teplem, polutanty, herbicidy.

Ochrana rostlin.

Prevence.

Některé rostliny se chrání samy mechanismy, které způsobují zmenšení oslunění listové plochy, sklonění listové plochy. Listy vytvořené během slunných dní se liší, jsou menší, ale mají vyšší fotosyntetickou kapacitu.  Proti poškození rostlin slunečním zářením lze použít zastínění choulostivých rostlin. Ve sklenících a pařeništích se používají rohože nebo nátěry skla Amaritem. Vhodné je zavlažování a postřikování okolních ploch, mlžení. Při přemístění ze zastíněných (pařeniště) na osvětlená stanoviště (venkovní plocha) je vhodné otužování rostlin.

Opatření při výskytu.

Závlaha, stínění.

Poškození slunečním zářením (fotoinhibice) je fyziologické poškození rostlin způsobené nadbytkem slunečního záření nebo působením slunečního záření na neotužilou rostlinu. K poškození rostlin může dojít i nedostatkem slunečního záření. Nedostatkem nebo nadbytkem slunečního záření mohou být poškozeny všechny druhy rostlin. Náchylnější k poškození rostlin slunečním zářením jsou stínomilné nebo pokojové rostliny. Poškození rostlin slunečním zářením je také nazýváno běžně sluneční úpal nebo úžeh.

Photoinhibition is light-induced reduction in the photosynthetic capacity of a plant, alga, or cyanobacterium. Photosystem II (PSII) is more sensitive to light than the rest of the photosynthetic machinery, and most researchers define the term as light-induced damage to PSII. In living organisms, photoinhibited PSII centres are continuously repaired via degradation and synthesis of the D1 protein of the photosynthetic reaction center of PSII. Photoinhibition is also used in a wider sense, as dynamic photoinhibition, to describe all reactions that decrease the efficiency of photosynthesis when plants are exposed to light.


Historie.

Zrod snowshoe byl v podstatě náhodný, když v roce 1960 kočka americké chovatelky Dorothy Hinds-Daughertyové porodila v jednom z vrhů několik koťat s bílými tlapkami a tzv. odznaky po těle. Takto zbarvená koťata se chovatelce zalíbila a začala se věnovat dalšímu chovu. Chovatelé siamských koček takto zkřížené plemeno zpočátku odmítali, proto byla snowshoe u chovatelských organizací uznávána nejprve pouze jako experimentální plemeno. Až roku 1983 byla oficiálně uznána organizací CFF (Cat Fanciers Federation). V roce 1990 plemeno uznala největší severoamerická chovatelská organizace CFA (Cat Fanciers' Association). Největší evropská chovatelská organizace FIFe (Fédération Inrnationale Feline) plemeno oficiálně uznala až v roce 2004. Plemeno je populární především v USA, Spojeném království a Německu. Několik plemenných koček je chováno i v Česku.

Vzhled.

Snowshoe je středně velká kočka elegantního vzhledu. Tělo je dlouhé a pevné, silné a svalnaté. Dobře vyvážené. Hlava má tvar širokého, po stranách lehce zaobleného klínu. Lícní kosti jsou vysoko posazené, nos je přímý. Uši jsou u báze široké, jejich špičky lehce zaoblené, dodávají kočce ostražitý vzhled. Oči tvaru vlašského ořechu jsou jasně modré, jiskřivé. Zadní nohy jsou o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, oválné. Ocas je středně dlouhý až dlouhý, směrem ke špičce se lehce zužuje. Tělo, nohy a hlava jsou vzájemně dobře proporčně vyvážené. Kočka nesmí vykazovat typovou podobnost se siamskými kočkami.

Srst a barva.

Srst je krátká až středně dlouhá bez zřetelné podsady. Odznaky musí být jasně zřetelné. Typické pro tuto kočku jsou bílé "ponožky" na všech končetinách. Na předních nohou smí zasahovat nejvýše doprostřed nohou, na zadních nohou pak doprostřed stehen.  Jsou uznávány veškeré barevné variety koček s odznaky.

Snowshoe je plemeno kočky domácí. Vzniklo v 60. letech zkřížením americké krátkosrsté a siamské kočky. Snowshoe jsou velmi citlivé kočky, které vyžadují klid, přitom jsou však velmi živé a dobrodružné, také jsou zvědavé a inteligentní.

The Snowshoe is a breed of cat originating in the United States of America in the 1960s. Snowshoes were first produced in Philadelphia when a Siamese breeder's cat gave birth to three kittens with white feet. The breeder, Dorothy Hinds-Daugherty, then began a breeding program to produce what were originally called "Silver Laces", crossing the strangely marked Siamese cats with bi-color American Shorthair cats and other breeds. When Hinds-Daugherty left the program, Vikki Olander began working with the cats and recruited new breeders, as well as worked towards full recognition within cat associations. Despite having existed for 45 years, Snowshoes are rare due to the difficulty of reproducing the correct coat markings. The marks are based on recessive genes for color points and on the co-dominant but variably-expressed piebald pattern gene, making it difficult to predict the appearance of offspring.


Rozšíření.

Druhy rodu kostival pocházejí z euroasijské oblasti, za hlavní místa jejich původu jsou považovány hornaté oblasti okolo východní částí Černého moře, hlavně Malá Asie a Kavkaz; tam roste nejvíce druhů které jsou v mnoha případech endemické. Odtud se rod rozšířil na západ téměř do celé Evropy a směrem na východ postupoval na jih Sibiře, do Střední Asie, pevninské Číny i na ostrov Tchaj-wan. Kostival se dále druhotně dostal do Afriky a Severní Ameriky kde se dobře uchytil a místy se pěstuje se jako krmivo pro dobytek.  Osídlil různé biotopy, na teplých nížinných územích preferuje především stinná stanoviště, roste ve vlhkých údolích, na neosluněných místech okolo vodních toků, v křovinách nebo v jehličnatých lesích. Ve výše položených oblastech také volí místa s vlhkou půdou, ale již se méně vyhýbá slunečnímu svitu. Dokáže se přizpůsobit i ruderálním stanovištím s dostatkem živin, jako jsou vlhké skládky a rumiště, zanedbaná okolí lidských sídel nebo okraje polí, příkopů a cest.

Popis.

Vytrvalé nebo vzácně i jednoleté rostliny s jednoduchými nebo větvenými lodyhami které jsou hustě porostlé krátkými nebo dlouhými, měkkými či pevnými pichlavými chlupy. Lodyhy vyrůstají z jednoduchého nebo rozvětveného, svislého či plazivého oddenku jenž bývá hrubý, masitý a může mít i hlíznaté zduřeniny. Podlouhlé, kopinaté až vejčité lodyžní listy, s řapíky nebo přisedlé, jsou nejčastěji celokrajné a na bázi srdčité či uťaté. Spodní listy vyrůstají střídavě, horní vstřícně a všechny jsou drsně chlupaté.  Stopkaté, oboupohlavné květy s krátkými listeny vyrůstají v hustých květenstvích. Jsou to převislé jednoduché nebo dvojité vijany, bývají vrcholové nebo rostou na bočních větvích. Trvalý kalich má zvonkovitý nebo trubkovitý tvar a je hluboce dělený do pěti čárkovitých cípů jež se po odkvětu zvětšují. Koruna je také zvonkovitá nebo trubkovitá a má pět krátkých zubů, zbarvena bývá bíle, žlutě, fialově nebo modře; v ústí trubky vyrůstá pět trojúhelníkovitých šupinek. V korunní trubce je pět částečně přirostlých tyčinek s podlouhlými prašníky které někdy z koruny vyčnívají. Ze středu hluboce členěného, čtyřdílného semeníku vyrůstá nitkovitá čnělka s nepatrnou hlavičkovitou bliznou. Květy nejčastěji vykvétají v pozdním jaře a časném létě, jejich opylení zajišťuje hmyz.  Plodem jsou čtyři tvrdky konkávně přirostlé na plochém květním lůžku. Jsou šikmo vejčité, někdy zakřivené, obvykle s jednou ostrou hranou. Na povrchu jsou vrásčité, bradavčité nebo hladké, na bázi mívají ozubený límcovitý val a na opačné straně malou šupinu. Obsahují kulovitá semena. Rostliny tohoto rodu se mohou rozmnožovat jak rozrůstáním oddenků, tak i rozšiřováním semen.

Taxonomie.

Taxonomie rodu ještě zdaleka není dokončena, za posledních 80 let se zvýšil počet poznaných druhů z 15 na 40.  V přírodě České republice se lze setkat s těmito čtyřmi druhy: a s kříženci:  V Evropě se dále vyskytují ještě tyto druhy:

Význam.

Rostliny rodu kostival jsou bohaté na mnohé alkaloidy a puriny, jako např. echimidin, symphytin, uplandicin a symhytocynoglossin nebo allantoin, obsahují také velké procento polysacharidů, silic, slizu nebo tříslovin. Mnohé druhy se proto i v současnosti využívají ve farmacii a homeopatii. Kořeny některých druhů také sloužívaly k přípravě červených barviv.

Externí odkazy.

Kostival ("Symphytum") je rod štětinatých nebo drsně chlupatých bylin z čeledi brutnákovitých které obvykle rostou na polostinných a vlhkých místech s výživnou půdou. Některé jeho druhy, např. kostival lékařský, jsou tradičně považovány za léčivé rostliny.

Symphytum is a genus of flowering plants in the borage family, Boraginaceae. There are up to 35 species, known by the common name comfrey (pronounced ). Some species and hybrids, particularly "S. officinale" and "S." × "uplandicum", are used in gardening and herbal medicine. They are not to be confused with "Cynoglossum virginianum", known as wild comfrey, another member of the borage family.


Princip ABC analýzy.

ABC analýza spočívá v rozdělení položek do tří kategorií, podle jejich procentuálního podílu na celkové hodnotě zvoleného parametru. Pokud například chceme analyzovat výrobní program podniku, tak zjistíme, že 75 % ročního obratu tvoří jen malá skupina výrobků (např. 10 %) a na druhé straně existuje rozsáhlá skupina výrobků (např. 70 %), která se však na celkovém obratu firmy podílí jen nepatrně (např. 10 %). Po tomto zanalyzování výrobního programu podniku, je možné obvykle rozdělit výrobky do tří základních skupin. V kategorii A jsou potom zařazeny ty jevy/zákazníci/produkty, které přináší zhruba oněch 75-80 % následků/tržeb. V kategorii B se pak ocitají ty jevy/zákazníci/produkty, které přinášejí zhruba dalších 10 až 15 % následků/tržeb a v kategorii C jsou zbývající. V logistice se někdy při hodnocení obrátkovosti skladových zásob objevuje i kategorie D, což jsou zásoby, které leží ve skladu déle než rok (tj. déle než trvá v mikroekonomii krátké období a také déle, než 1 hospodářský rok, což má i své účetní a daňové dopady).

Významné výrobky.

Významné výrobky s ohledem na obrat podniku (10 % výrobků, 75 % obratu). Do této skupiny zařadíme položky s největším podílem na obratu. Pro jejich nákup je potřebný detailní průzkum dodacích podmínek (kvalita, cena, dodací lhůta) pro každou položku zvlášť. Velikost potřeb je určovaná analyticky na základě výrobních plánů, kusovníků a norem spotřeby materiálu. Objednávání je realizované v kratších časových intervalech. I nepatrné snížení stavu zásob má výrazný dopad na snížení nákladů na

Méně významné výrobky.

Méně "významné" výrobky (20 % výrobků, 15 % obratu). Patří sem položky se střední výší obratu. Pozornost věnovaná těmto materiálům je obvykle orientovaná na jednotlivé materiálové skupiny (ne na jednotlivé druhy materiálů). Velikost potřeb může být určovaná i analyticky, ale většinou postačuje statistický odhad. Při řízení zásob jsou objednávány v delších objednávkových cyklech, protože zvýšení průměrné úrovně zásob u této skupiny položek nemá tak výrazný vliv na výši skladovacích nákladů jako u položek skupiny A.

Nevýznamné výrobky.

C - "nevýznamné" výrobky (70 % výrobků, 10 % obratu). Do této skupiny patří nízkoobrátkové položky, které jsou zajišťovány vždy až na základě přímých požadavků.

Cíl ABC analýzy.

"Cílem této analýzy je identifikovat skupinu prvků,které jsou podstatné pro celkový výsledek podnikání," to znamená dozvědět se, které produkty firmě přinášejí nejvíce či nejméně peněz. Používá se ve firmách, které pracují s velkým souborem prvků (tj. produktů či zákazníků) a je třeba určit tu skupinu prvků, která sice představuje menšinu, ale pro výsledek podnikání má obrovský význam a zároveň většinu prvků, která má na výsledek hospodaření minimální vliv. Z pohledu firmy tak lze jednoduše identifikovat klíčové zákazníky a přizpůsobit jim firemní strategii i nabídku.

Využití ABC analýzy.

Při projektování výrobního systému je ABC analýza jednou z úvodních. Ve firmě se k ní přistupuje zpravidla tehdy, pokud jsou aktuální následující situace:  Při klasifikaci položek podle metody ABC by se měl použít následující postup:

ABC analýza vychází z Paretova pravidla, které našlo uplatnění v mnoha různých oblastech, zejména ve výrobě a službách, při zajišťování kvality/jakosti, ekonomii, managementu, marketingu, psychologii či sociologii. Pravidlo může vypadat například následujícím způsobem:

In materials management, "ABC analysis" is an inventory categorization technique. ABC analysis divides an inventory into three categories—"A items" with very tight control and accurate records, "B items" with less tightly controlled and good records, and "C items" with the simplest controls possible and minimal records.


Biologie.

Roste ponejvíce v teplejších oblastech na humózních půdách, jež jsou dlouhodobě vlhké a dostatečně výživné. Vyskytuje se na polích, vinicích, v rýžovištích, zahradách, na březích vodních toků a nádrží, v příkopech podél cest, na rumištích, skládkách i na dalších místech v blízkosti člověka. Doře snáší i mírné zasolené půdy.  Na úrodných půdách dosahují stébla přes 1 m výšky a z dolních kolének odbočují další plodná stébla. Naopak na suchých a nevýživných místech bývá celá rostlina jen několik centimetru vysoká. Po posečení rychle obrůstá a bývá do podzimu plodná. Dobře snáší zaplavování, je však citlivá na chlad a po prvém mrazu z přírody zmizí. Je světlomilnou bylinou, která v hustých zapojených porostech přestává růst a hyne.

Popis.

Jednoletá, pozdně jarní, tmavě zelená travina, která může být lysá nebo roztroušeně porostlá jemnými chloupky. Z husté sítě svazčitých kořenů rostou přímá nebo poléhavá, 30 až 100 cm vysoká stébla s načervenalými, slabě ochlupenými kolénky. Stébla jsou porostlá 5 až 15 mm širokými listovými čepelemi, které mají bělavou střední žilku a drsné okraje. Pochvy listů jsou lysé nebo roztroušeně chlupaté, v dolní části poněkud smáčknuté a v horní nafouklé. Jazýček je nahrazen věnečkem drobných chloupků, ouška nejsou vyvinutá. Lodyha je schopna od báze vytvořit až 20 odnoží. Pro počáteční listy je typická stočená listová vernace.  Přímá nebo převislá, hustě rozvětvená lata, 5 až 10 cm dlouhá, je tvořena hroznovitě uspořádanými lichoklasy, které často bývají přetrhované. Jednokvěté klásky, asi 3 mm dlouhé, mají kratičkou stopku, jsou barvy světle zelené s fialovým nádechem a na bázi mají několik štětinek. Lata se může skládat z 200 až 2000 klásků (průměr v ČR bývá 1500), při růstu za optimálních podmínek (např. v rýžovištích) může na jedné rostlině vyrůst klásků i několik desítek tisíc. Rostliny kvetou od června do podzimu a stejně tak postupně i dozrávají.  Plodem je asi 2 mm dlouhá a 1,5 mm široká, lesklá, žlutá pluchatá obilka, která je na svrchní straně vypouklá a na spodní zploštělá. Obilka je obalena ve třech nestejně velkých, žebernatých, matných a drsných plevách, dvě z nich jsou ukončeny hrotem a třetí má na konci osinu dlouhou 25 až 50 mm. Existují i tzv. bezosinné formy, ty mají osiny dlouhé jen 5 až 10 mm. V jednom gramu je obsaženo něco málo přes 500 obilek.  Mohutnost rostliny je ovlivňován i délkou fotoperiody. Při krátkém dni vytváří ježatka kuří noha nízké rostliny s mnoha odnožemi, na kterých se vytvářejí drobné laty, při dlouhém dni vyrůstají vysoké a silně větvené rostliny s mohutnými květenstvími.

Rozmnožování.

Ježatka kuří noha se rozmnožuje výhradně semeny – obilkami. Ty po uzrání většinou vypadají na půdu a jelikož jsou dormantní, obvykle ve středoevropských podmínkách téhož roku ještě nevyklíčí. Délka dormance silně závisí na podmínkách, ve kterých mateřská rostlina rostla, například v tropickém pásmu jsou obilky schopny klíčit ihned po dozrání.  Po přezimování v půdě vzcházejí nové rostlinky poměrně pozdě, až s nástupem vyšších teplot; v ČR obvykle začíná klíčení v průběhu dubna a vrcholí koncem května. Optimální teplota je okolo 20 až 25 °C a rychlost klíčení podporuje kolísání teploty. Vzcházejí v půdě z hloubky až 12 cm, a to i při momentálním zaplavení vodou; při klíčení požadují velkou půdní vlhkost. Uložené v suchu si podržují klíčivost osm roků, v půdě přežijí nejvýše šest let. Obilky jsou rozšiřovány nečistým osivem, balíčkovanou sadbou nebo jsou odplavovány dešťovou vodou. Jsou většinou životaschopné i po projití zažívacím traktem zvířat a často se šíří po polích nevyzrálým statkovým hnojivem, rostliny jsou výborným krmivem a bývají často spásány dobytkem.

Význam.

Rostliny jsou považovány za velice nebezpečný plevel hlavně u širokořádkových plodin, jako jsou okopaniny, zelenina nebo kukuřice. Protože ježatka kuří noha je silně vlhkomilná, dokáže v mokrém roce pole silně zaplevelit, naopak v suchém roce se téměř nevyskytuje. Velmi škodí na rýžovištích, kde má optimální podmínky k růstuː vláhu, teplo a dostatek živin.  Pro její potlačení na polích je důležité střídat plodiny, omezit pěstování okopanin a zvýšit podíl ozimů a víceletých pícnin, které ježatku při jarním vzcházení potlačí sníženou dostupností světla. Ježatka kuří noha patří k několika málo druhům, jejichž některé populace si vytvořily odolnost vůči běžně používaným herbicidům.

Externí odkazy.

Ježatka kuří noha ("Echinochloa crus-galli") je středně vysoká plevelná bylina trávovitého vzhledu, která bývá považována za jeden z deseti nejškodlivějších plevelů na světě. Je to druh z rodu ježatka který patří mezi rostliny z čeledi lipnicovitých.

Echinochloa crus-galli is a type of wild grass originating from tropical Asia that was formerly classified as a type of panicum grass. It is commonly known as cockspur (or cockspur grass), barnyard millet, Japanese millet, water grass, common barnyard grass, or simply "barnyard grass" (which may refer to any species of "Echinochloa" or the genus as a whole however). This plant can grow to 60" (1.5 m) in height and has long, flat leaves which are often purplish at the base. Most stems are upright, but some will spread out over the ground. Stems are flattened at the base. The seed heads are a distinctive feature, often purplish, with large millet-like seeds in crowded spikelets.


Historie.

Původ.

Odrůda Boskoopské pochází ze školek P.A. Ottolandera v Boskoopu u Goudy v Holandsku, kde byla objevena v polovině 19. století a rozšiřována od roku 1863.

Vlastnosti.

Růst.

Růst je velmi bujný. Vytváří velké a široké kulovité koruny. Výhony bývají velmi silné. Zmlazování snáší dobře, reaguje silným růstem.  Je vhodná do většiny teplejších poloh a je nenáročná na údržbu. Výchovný řez během prvních let nutný. Reakce na zmlazování je silný růst což vyvolává další náklady na údržbu. Podle zdrojů se neosvědčuje. Intenzivní údržba nemá velký význam, nevyplácí se. Je doporučováno, jako vhodnější, místo zmlazení významné hnojení dusíkem. Hnojení jabloní dusíkem ale vyvolává náchylnost k některým vážným chorobám, podporuje dále namrzání a rozhodně nenapomáhá prosvětlení koruny.  S ohledem na růstové vlastnosti je vhodnější extenzivní pěstování jako polokmenu a vysokokmenu. Přes zjevně silný růst je doporučována i na zákrsky na slabě rostoucích podnožích. Vůči mrazu je citlivější jak ve dřevě, tak i v době květu. Pro časté namrzání ve kmeni se doporučuje mezištěpování.

Poloha.

V chudých a suchých půdách jsou plody menší, bez chuti. Na otevřených polohách plody padají. V mrazových kotlinách silně namrzá.

Plodnost.

Plodí pozdně, střídavě, bohatě.

Plod.

Plod soudkovitý, velký. Slupka drsná, zčásti rzivě kožovitá, zelenožlutá s karmínově červeným žíháním na osluněné straně. Dužnina je nazelenalá nebo žlutavá, šťavnatá, po rozkrojení hnědne. Vůně průměrná. Chuť bez aroma až nakyslá, poměrně dobrá. Plody někdy praskají. Při skladování plody vadnou, zvláště pokud jsou podtržené.

Květy.

Stromy kvetou poměrně raně. Odrůda je cizosprašná, jde o triploidního křížence, jenž vyžaduje dobré opylení dobrými diploidními opylovači. Je to odrůda náročná na opylovače.  Vhodní opylovači: Coxova reneta, James Grieve, Jonathan, Landsberská reneta, Matčino, Oldenburgovo, Ontario, Parména zlatá zimní, Wealthy, Zvonkové, Dukát.  Vůči mrazu v době květu je citlivější.

Choroby a škůdci.

Odrůda je obvykle napadána těmito škůdci a chorobami: Trpí hořkou skvrnitostí. Padlím trpí středně, strupovitostí jen málo. Není vhodná do uzavřených poloh. Není náchylná k namrzání ve dřevé a poškození květů. Plody někdy praskají, což může ovlivnit jejich použitelnost a napadání dalšími patogeny.

Podnož.

Vhodné podnože jsou slabě rostoucí pro menší tvary. Pro dobré vybarvení plodů vysokokmenů je vhodná A2, ale používá se i M 11. Pro zákrsky je vhodná M4 a M7.

Hodnocení.

U samozásobitelů k zpracování a k přímému konzumu. Aby se zabránilo hnědnutí dužiny při zpracování, je nutno plody zchladit na 2–4°C. Snáší dobře dopravu, manipulaci a třídění. Pro velkovýrobu je překonaná a pro střídavou plodnost do velkovýroby nevhodná. Není často pěstovanou odrůdou, už ve 20. století vytlačována červenou mutací.

Boskoopské ("Malus domestica" 'Boskoopské') je ovocný strom, kultivar druhu jabloň domácí z čeledi růžovité ("Rosaceae"). Plody je poměrně velký, s drsnou matnou slupkou. Chuť je bez výrazného aróma, je hodnocena jako „poměrně dobrá“. Plody jsou vhodné na zpracování ale lze je použít i pro konzum. Sklízí se začátkem měsíce října, ve skladu vydrží do dubna.

Belle de Boskoop (also called Goudrenet, Goudreinet or Goudreinnette) is an apple cultivar which, as its name suggests, originated in Boskoop, Netherlands, where it began as a chance seedling in 1856.


Rozšíření.

Domovem je v severní Asii, pochází ze sibiřských a severočínských hor, kde roste v listnatých i jehličnatých lesích při březích potoků až do nadmořské výšky 2000 m. Byla již v roce 1760 dovezena do Evropy a začala se pěstovat jako okrasná rostlina. Postupně byla šířena do mnoha zemí, kde zplaňuje do volné přírody, obdobně zdomácněla i v Severní Americe.  Stejně je tomu i v České republice, kde je považována za neofyt přechodně zavlékaný a zplaňující. Její výskyt není dosud považován za nebezpečný pro původní českou flóru.

Ekologie.

Tato houževnatá bylina spolehlivě roste i na málo výživné kamenité půdě. Má sice pak drobnější listy a méně se rozrůstá než ta, která se dostala do výživné a kypré půdy, ale zato lépe kvete. V plném stínu rostliny nekvetou.

Popis.

Vytrvalá rostlina rostoucí z tlustého oddenku. Tlusté listy, které vyrůstají v přízemní růžici, mají dlouhé řapíky a jejich lysé, okrouhlé čepele o průměru 15 až 30 cm jsou obvejčité, u báze někdy mělce vykrojené, často purpurově naběhlé a po okraji jemně vroubkované. V zimě listy neopadávají, ale dostávají bronzově červený nádech.  Bezlisté přímé lodyhy jsou vysoké 20 až 30 cm a jen nahoře v květenství jsou větvené. Nesou množství květů sestavených v kompaktních latách dlouhých 5 až 13 cm. Pětičetné květy mají kožovité, asi 4 mm velké zvonkovité kalichy obvejčitého tvaru. Jasně růžově purpurové korunní plátky bývají až 10 mm dlouhé, eliptické či široce vejčité a mají krátký nehtík. Deset tyčinek ve dvou kruzích je asi 4,5 mm dlouhých, vejčitý semeník nese dvě čnělky. Rostliny kvetou od dubna do června, opylovány jsou hmyzem. Plodem je dvoupouzdrá tobolka s drobnými semeny. Ploidie druhu je 2n = 34.

Rozmnožování.

Bergenie tučnolistá se v přírodě rozrůstá do blízkého okolí oddenky a na větší vzdálenosti semeny. V zahradnictví je častým způsobem, jak získat nové rostliny, rozdělení matečné rostliny brzy po odkvětu na oddělky po dvou až třech listech a nebo množení oddenkovými řízky sázenými do písčitého substrátu v pařeništích nebo sklenících. Pokud příliš nezáleží na nevyrovnanosti potomstva, používá se i množení semeny, semenáčky začínají kvést druhým rokem po výsadbě.

Význam.

Bergenie tučnolistá se nejčastěji pěstuje jako okrasná trvalka v zahradách, parcích nebo na hřbitovech, osvědčuje se také jako půdokryvná rostlina na vlhčích nebo zastíněných místech, v okolí jezírek nebo potoků. Dobu kvetení lze prodlužovat odstraňováním odkvetlých květenství, brání se tak tvorbě semen. V zemích svého původu se používá i v tradiční medicíně, ze sušených listů se vaří čaje mající za úkol zvyšovat imunitu.

Bergenie tučnolistá ("Bergenia crassifolia") je stálezelená rostlina, která byla zavlečena do české přírody. Tento druh z rodu bergenie je nenáročná bylina pěstovaná pro své široké zdobné listy i mnohočetné květy.

Bergenia crassifolia is a plant species in the genus "Bergenia". Common names for the species include heart-leaved bergenia, heartleaf bergenia, leather bergenia, winter-blooming bergenia, elephant-ears, elephant's ears, Korean elephant-ear, badan, pigsqueak, Siberian tea, and Mongolian tea. The species epithet "crassifolia" means "thick-leaved", while the epithet in the synonym Bergenia cordifolia means "cordate (heart-shaped) leaf" (although the leaves may also be described as spoon-shaped). It grows to about tall. The leaves are winter hardy in warmer climates and change color in the range of rust brown to brown-red. It is a widely-grown garden plant; cultivars include "Bergenia cordifolia" 'Purpurea', "Bergenia cordifolia" 'Winterglut', "Bergenia cordifolia" 'Senior', and "Bergenia crassifolia" 'Autumn Red'.


Děj.

V roce 1986 se Nick Parker (Dennis Quaid) a Elizabeth James (Natasha Richardson) setkávají a uzavírají sňatek na zaoceánské lodi RMS Queen Elizabeth II. Po narození jejich dvojčat Annie a Hallie (Lindsay Lohan) se rozvádí a rozdělují si dvojčata. Nick vychovává Hallie v Napa Valley a věnuje se pěstování vína, zatímco Elizabeth vychovává Annie v Londýně a pracuje jako úspěšná designérka svatebních šatů.  O jedenáct let později se Nick a Elizabeth shodou okolností rozhodují poslat své dcery do stejného dívčího tábora v Maine nazvaném Tábor Walden. Poprvé se setkají na konci šermířského zápasu. Po několika šprýmech jsou dvojčata odsouzena vedoucí táboru žít na samotce, kde zjišťují, že se narodily ve stejný den a poté co si ukáží v půlce stejně roztrženou svatební fotografii svých rodičů, zjišťují, že jsou dvojčata. V hlavě se jim naskytne plán, jak poznat druhého rodiče. Snaží se naučit chování té druhé, se záměrem vyměnit si místo na konci tábora.  Plán úspěšně plní. Hallie odjíždí do Londýna za matkou, kterou nikdy nepoznala, dědečkem Charlesem a Jamesem, rodinným sluhou Martinem (Simon Kunz). Annie, která předstírá, že je Hallie, odjíždí do Kalifornie za svým otcem, rodinnou hospodyní Chessy (Lisa Ann Walter), psem Sammym a Nickovou mladou snoubenkou Meredith Blakovou (Elaine Hendrix), která se zajímá jen o Nickovy peníze. Annie má však plán jak zásnuby zrušit. Brzy všichni zjišťují, že došlo k záměně. Plánem Annie je dát Elizabeth a Nicka znovu dohromady. Hallie, Annie, Chessy, Martin a Charles se setkávají v hotelu v San Franciscu. Po několika komických scénách se Nick a Elizabeth setkávají a zjišťují, že došlo k záměně. Dívky pro své rodiče připravily večeři na lodi, kde jídlo servírují Chessy a Martin.  Dívky se nechtějí rozloučit a tak naplánují, aby je rodiče vzali na výlet, před začátkem školy. Namísto Elizabeth odjíždí Meredith. Během výletu dívky na Meredith zkouší několik šprýmů. Meredith nakonec dává Nickovi ultimátum: ona nebo děti. Nick si vybírá děti a ruší se jejich zásnuby.Když se Nick vrátí domů, ukazuje Elizabeth svojí kolekci vín, včetně vína, kterého pili na svatbě. Elizabeth se nakonec rozhodne odjet do Londýna s Annie. Když však dorazí do Londýna, nachází Hallie a Nicka v jejich domě. Film končí svatbou Nicka a Elizabeth na stejné lodi, dívky jsou družičky a Martin žádá Chessy o ruku.

Past na rodiče je romantická komedie z roku 1998, kde si hlavní role zahráli Dennis Quaid, Natasha Richardson a Lindsay Lohan. Film je druhou adaptací německé novely "Luisa a Lotka" spisovatele Ericha Kästnera. Scenáristkou a režisérkou filmu je Nancy Meyersem a scenáristou a producentem se stal Charles Shyer.

The Parent Trap is a 1998 American romantic comedy film co-written and directed by Nancy Meyers, and produced and co-written by Charles Shyer. It is a remake of the 1961 film of the same name and an adaptation of Erich Kästner's German novel "Lottie and Lisa" ("Das doppelte Lottchen").


Historie.

Vnímání velikosti penisu se liší v závislosti na kultuře. Ve starověkém Řecku a v renesančním umění byl neobřezaný a malý penis kulturně vnímán jako žádoucí, zatímco větší nebo obřezaný penis byl vnímán jako komický nebo groteskní. Starověký Řím byl pravděpodobně opačného mínění a velký penis byl vnímán jako žádoucí i ve středověké arabské literatuře. Muži mohou jednoduše podcenit velikost svého vlastního penisu ve vztahu k ostatním. Mnoho mužů, kteří věří, že jejich penis je nedostatečné velikosti, mají průměrně velké penisy. Dojem velkého penisu je často spojen s větší sebeúctou. Obavy ze zmenšování penisu ve folklóru vedly k hromadné hysterii nazývané "penisová panika" (penis panic), ačkoli penis se vskutku může smrsknout kvůli utváření jizvovité tkáně v penisu v důsledku nemoci zvané Peyroneova nemoc. Obchodníci nabízející produkty na zvětšení penisu zneužívají obavy z nedostatečnosti, přesto však ve vědecké komunitě neexistuje shoda, že by jakákoli neoperativní technika kdy zvětšila ať už tloušťku nebo délku ztopořeného penisu, který byl již na počátku normálně velký.

Studie velikosti penisu.

Ačkoli se výsledky drobně odlišují, mezi důvěryhodnými studiemi panuje shoda, že průměrná délka ztopořeného lidského penisu je přibližně 12,9–15,0 cm (5,1–5,9 palců) s 95% intervalem spolehlivosti (10,7 cm, 19,1 cm) neboli (4,23 palce, 7,53 palce) – to znamená, že je na 95 % jisté, že skutečný průměr je alespoň 10,7 cm a zároveň není více než 19,1 cm.  Další důvěryhodný zdroj uvádí, že ochablý (neztopořený, non-tumescent) lidský penis má průměrnou délku pouze 4 palce (10 cm) a průměr 1,25 palců (3,2 cm) (což by znamenalo obvod přibližně 3,9 palců (9,9 cm), zatímco plně ztopořené mají průměrnou délku 6 palců (15 cm) a průměr 1,5 palce (3,8 cm), což dává ztopořený obvod 4,71 palce (12,0) cm).  Průměrná velikost penisu je drobně větší než medián velikosti.

Délka.

Délka v ochablém stavu.

Jedna studie došla k závěru, že střední délka ochablého penisu je 3.5 palců (8.9 cm) (měřeno personálem). Souhrn několika studií dospěl k průměrné ochablé délce 9–10 cm (3.5–3,9 palce). Délka ochablého penisu nemusí nutně odpovídat délce ztopořeného penisu; některé menší ochablé penisy se výrazně prodlouží, zatímco některé větší ochablé penisy se prodlužují výrazně méně.  Penis a šourek se mohou nedobrovolně stáhnout v reakci na nízké teploty nebo nervozitu, což se v angličtině hovorově označuje pojmem „shrinkage“. Důvodem je mechanismus činnosti svalu "musculus cremaster" (svalu, který přitahuje šourek k břišní stěně). Stejný jev postihuje cyklisty a uživatele cvičebních kol, u nichž dlouhodobý tlak na hráz způsobený sedlem a namáhavým cvičením způsobuje vtažení šourku. Nevhodné sedlo může nakonec způsobit i poruchu erekce (vizte tlak na rozkrok pro více informací).

Natažená délka.

Věk ani velikost ochablého penisu nejsou dobrými prediktory délky při erekci. S délkou ztopořeného penisu nejsilněji koreluje délka nataženého penisu.

Délka ve vzpřímeném stavu.

V oblasti délky ztopořeného dospělého penisu bylo provedeno několik vědeckých studií. Studie, které závisely na sebeměření, včetně internetových průzkumů, stabilně udávaly větší průměrnou délku než ty, které k měření využily lékařské nebo vědecké techniky.  Následující studie, postavené na měření personálem, se každá zaměřují na určitou skupinu populace (co se věku a národnosti týče; také dle sexuální či medicínské diagnózy, nebo šlo o dobrovolníky), což mohlo způsobit zkreslení výsledku vzorkování.

Vzpřímený obvod.

Co se týče studií, v půli délky měřících obvod dospělého plně vztyčeného penisu, zde existují podobné výsledky. Stejně jako v případě délky, studie spočívající na vlastním měření stabilně docházejí ke značně větším průměrům než ty, ve kterých penisy měří personál. Ve studiích velikosti penisu, ve kterých byla měření prováděna za laboratorních podmínek, byl průměrný obvod ztopořeného penisu 4,8 palců (12,3 cm).

Velikost při narození.

Průměrná délka nataženého penisu po narození se uvádí okolo 4 cm (1,6 palce), přičemž délka penisu u 90% novorozených chlapců je uváděna mezi 2,4 a 5,5 cm (0,94 a 2,12 palce). Penis v omezené míře roste od narození do 5 let věku, ale jen velice málo mezi 5. rokem a počátkem puberty. Průměrná velikost na začátku puberty je 6 cm (2.4 palce) a dospělé velikosti bývá dosaženo cca o 5 let později. W. A. Schonfeld v roce 1943 publikoval graf růstu penisu.

Velikost během stárnutí.

Autoři recenzního článku v oblasti velikostí penisu došli k závěru, že „délka ochablého penisu je po narození těsně pod 4 cm (1,6 palce) a mění se jen velmi málo až do puberty, kdy dojde ke značnému růstu.“  Nepředpokládá se, že by věk koreloval negativně s velikostí penisu. „Jednotlivé výzkumné studie... nasvědčují, že velikost penisu je menší ve studiích zaměřených na starší muže, ale Wylie a Erdley přesto nenalezli žádný celkový rozdíl, když seřadili výsledky různých studií [uskutečněných v průběhu 60 let],“ existují ale podklady nasvědčující, že velikost varlat se zmenšuje postupně s nastupujícími generacemi.

Proměnlivost délky penisu.

Mikropenis.

Penis dospělého může, s délkou při ztopoření menší než 7 cm neboli 2,76 palců, ale jinak normálně utvořený, je v medicíně nazýván jako "mikropenis". Tato diagnoza se vztahuje na 0,6 % mužů. Některé z rozpoznaných příčin jsou nedostatečnost v produkci růstového hormonu hypofýzy nebo hormonu gonadotropins, slabší případy necitlivosti k mužským pohlavním hormonům a rozličné genetické poruchy a proměnlivost v jistých homeobox genech. Některé případy mikropenisu je možné řešit pomocí podávání růstového hormonu nebo léčbou testosteronem v raném dětství. V dospělosti je možné i operativní řešení.

Vliv prostředí na velikost penisu.

Existují spekulace, že rozdíl ve velikosti penisu mezi jednotlivci není způsoben jen geneticky, ale také vlivy prostředí, jako jsou kultura, výživa, vystavení chemikáliím a znečištění. Narušení žláz s vnitřní sekrecí v důsledku vystavení chemikáliím bylo prokázáno a má podíl na deformaci pohlavních orgánů u obou pohlaví (a spoustu dalších zdravotních obtíží). Chemikálie průmyslového původu (jako jsou například pesticidy, antibakteriální triclosan nebo změkčovadla v plastech) i přírodního původu (jako chemikálie v oleji z čajovníku nebo v levandulovém oleji) mají spojitost s různým stupněm narušení žláz s vnitřní sekrecí. PCB i změkčovadlo DEHP byly spojeny s menší velikostí penisu. U metabolitů DEHP měřené v moči těhotných žen byla prokázána signifikantní souvislost se sníženou šířkou penisu, menší androgenitální vzdáleností a neúplným sestoupením varlat u jejich novorozených synů, stejná, jakou měly experimenty prováděné na zvířatech. Přibližně 25% amerických žen má koncentraci ftalátů v těle srovnatelnou s těmi, kterou měly ženy ve studii. Studie provedená v roce 2007 na Lékařské fakultě Univerzitě v Ankaře dospěla k závěru, že velikost penisu se může snížit vlivem některé hormonální terapie spojené s paprskovou radiační léčbou. Dále potom byly s nenormálním vývojem genitálií a menším než obvyklým penisem (microphallus) spojeny některé na estrogenu založené drogy na léčbu neplodnosti, jako například diethylbestrol (DES).

Vnímání velikostí penisu.

Vnímání v průběhu dějin.

Podle přelomové studie „“Greek Homosexuality“ (Homosexualita Řeků) od Kennetha Dovera mělo řecké umění eminentní zájem v pohlavních orgánech, ale nebylo posedlé velikostí. Týdenní ČKD sloupek „The Straight Dope“ (Heterosexuální Dope) z pornografických řeckých maleb a Doverovy výše zmíněné studie usuzuje, že ve starověkém Řecku byl neobřezaný a malý penis považovaný za žádoucí u muže, zatímco větší nebo obřezaný penis byl vnímán jako komický nebo groteskní, většinou se nacházel na „bozích plodnosti, pololidských zvířátcích (jako např. satyry), na ošklivých starých lidech a barbarech.“  CBC rádio na základě několika pramenů spekulovalo, že starověcí Římané měli na věc opačný pohled než Řekové. Stejně tak tomu bylo ve středověké arabské literatuře, která také preferovala delší penis, jak je popsáno v Příbězích tisíce a jedné noci v příběhu nazvaném „Ali a jeho velký úd“. Jako vtipnou satiru této fantazie v 9. století africko-arabský spisovatel Al-Jahiz napsal: „V případě, že by délka penisu byla znamením cti, pak mezek bude patřit ke kmeni Kurajšovců“ (kmen, k němuž patřil Prorok Mohamed).  Na velikost penisu je narážka i ve starozákonním proroctví, v němž jsou města Samaří a Jeruzalém pro svou modloslužbu alegorizována jako dvě sestry cizoložnice pojmenované Ohola a Oholíba, toužící po egyptských mužích, jejichž hněv na ně za to Hospodin obrátí:

Mužské sebepojetí.

Muži mohou jednoduše podcenit velikost svého penisu v porovnání s ostatními, protože při pohledu shora jednak vypadá penis kratší, dále pak protože v pornografii vidí penisy nadprůměrné, a nebo je vidí kratší kvůli vrstvě tuku u kořene penisu. Výzkum provedený sexuology ukázal, že muži, kteří věří, že jejich penis je nedostatečně vyvinutý, mají obvykle průměrně velké penisy. Další studie ukázala, že vzdělávání o obvyklé velikosti penisu pomáhá ulevit pacientům, kteří mají pochybnosti o velikosti svého penisu, neboť většina z nich má zkreslené představy o tom, co je normální. Přesvědčení o nadprůměrné velikosti vlastního penisu má souvislost s celkově vyšším sebevědomím.

Mezi homosexuálními muži.

Studie provedená na univerzitě Utrechtu zjistila, že většina homosexuálů považuje velký penis za ideální a jeho vlastnictví souvisí se sebeúctou. Jedna studie analyzovala samostatně hlášenou Kinseyho sadu dat a zjistila, že průměrný penis homosexuálního muže je větší než průměrný penis jejich heterosexuálních protějšků (6,32 palce [16,05 cm] v délce mezi homosexuály oproti 5,99" [15,21 cm] mezi heterosexuály a 4,95 palce [12,57 cm] činil obvod mezi homosexuály oproti 4,80" [12,19 cm] u heterosexuálních mužů).

Obavy pramenící z velikosti penisu.

Rozsáhlé soukromé obavy týkající se velikosti penisu vedly k řadě folklórních výroků a úvah v populární kultuře týkajících se velikosti penisu. Penisová panika (penis panic) je forma masové hysterie ohledně odstranění nebo zmenšení penisu, známá také jako "syndrom retrakce genitálií". Penis se může podstatně zmenšit v důsledku tvorby jizevnaté tkáně v důsledku Peyronieho choroby, která postihuje až 10% mužů. Produkty, jako jsou penisové pumpy, pilulky a jiné pochybné prostředky zvětšení penisu, jsou některé z produktů nejvíce nabízených v e-mailovém spamu. V současné době ve vědecké komunitě neexistuje shoda, že by jakéhokoliv neoperativní techniky mohly trvale zvětšit tloušťku nebo délku ztopořeného penisu, který již do normálního rozmezí (4,5" až 7") spadá.

Velikost penisu a velikost dalších částí těla.

Statisticky významná korelace mezi velikostí penisu a velikostí nějaké jiné části těla nebyla ve výzkumech pozorována. Studie, kterou provedli Siminoski a Bain v roce 1993, nalezla slabou korelaci mezi velikostí nataženého penisu a velikostí nohy a výškou; byla ale příliš slabá, aby mohla být v praxi použita k odhadům. Další výzkum, který v roce 2002 provedli Shah a Christopher, cituje Sirminovského a Baina, nenalezla žádnou souvislost mezi velikostí boty a délkou nataženého penisu, načež napsali, že „předpokládaná souvislost mezi délkou penisu a velikostí boty nemá vědecký základ“.  Může však existovat souvislost mezi zdeformovaným penisem a deformovanými lidskými končetinami. Vývoj penisu v embryu je řízen některými stejnými geny (zejména HOXA13 a HOXD13) jako těmi, které řídí vývoj končetin. Mutace některých genů Hox, které řídí růst končetin, mohou způsobit zdeformované genitálie (tzv. "Hand-Foot-Genital Syndrome").

Studie o preferované velikosti penisu sexuálními partnery.

V rámci malé studie, kterou organizovala University of Texas a která vyšla v BMC Women's Health, se dva populární mužští atleti dotazovali 50 studentek bakalářského programu ohledně jejich vnímání sexuálního uspokojení a konstatovala, že šířka penisu je pocitově důležitější než délka, když byly subjekty požádány, aby si mezi těmito dvěma vybraly (velikost nebyla specifikována). Též bylo uvedeno, že to může svědčit o tom, že celková velikost penisu má vliv na sexuální uspokojení, neboť ženy si vybírali ze dvou daných možností.  V cover story v časopise Psychology Today bylo 1 500 čtenářů (z toho kolem dvo třetin to byly ženy) dotázáno o obraze mužského těla. Mnoho žen uvedlo, že se o velikost penisu nijak zvlášť nestarají a přes 71% uvedlo, že muži přeceňují důležitost velikosti a tvaru svého penisu. Obecně se dotázané ženy zajímaly více o šířku a méně o délku, než si mysleli muži, ačkoli síla zajímání se o oboje ukazovala podobný trend.  Další studie, uskutečněná v Groningenské univerzitní nemocnici, se dotazovala 375 sexuálně aktivních žen (které nedávno porodily) na důležitost velikosti penisu a výsledky ukázaly, že 21% žen cítila, že délka je důležitá a 32% žen cítila, že důležitá je tloušťka.  Studie provedená na Australské národní univerzitě, vydaná na počátku roku 2013, ukázala, že velikost penisu ovlivňuje mužův sex appeal, a že čím je muž vyšší, tím výraznější tento efekt je. Studie spočívala v ukazování trojrozměrných na počítači vytvořených obrázků v životní velikosti, kde se měnila výška a další fyzické atributy těl, přičemž ženy uvedly svoje preference do 3 sekund. Preference pro penisy vyšších mužů byla významná.  Termín "size queen" je anglický slangový výraz pro kohokoli, kdo u svého sexuálního partnera preferuje větší než průměrný penis.

Srovnání s ostatními primáty.

Lidský penis je jak delší tak tlustší než u jakéhokoliv jiného primáta, a to jak v absolutních hodnotách, tak i relativně vzhledem ke zbytku těla. (Viz též důsledky rozdílů v délce penisu a morfologie pro postulované výhody, které zahrnují skupinový sex a které mohly vést k vývoji většího penisu u lidí, a faktory, které mohou vést k rozdílům v průměrné velikosti penisu v rámci lidského druhu)

Velikost penisu a užívání kondomů.

Australská studie na 184 mužích zkoumala souvislost délky a obvodu penisu s případy protržení nebo sesmeknutí kondomu. Bylo použito 3 658 kondomů. Studie odhalila, že korektně nasazený kondom se roztrhl v 1,34 % případů a sesmekl v 2,05 % případů, což dává celkový podíl selhání 3,39 %. Velikost penisu neměla vliv na případy sklouznutí, ale tloušťka penisu a roztržené kondomy silně korelovaly tak, že silnější penis předznamenával větší riziko roztržení.

Nejpřesnějšího změření lidského penisu se dosáhne pomocí několika měření opakovaných v různou dobu, jelikož existuje přirozená vedlejší proměnlivost ve velkosti penisu, daná mírou vzrušení, denní dobou, teplotou místnosti, četností sexuální aktivity a spolehlivostí měření. V porovnání s ostatními primáty, včetně velkých primátů, jako je například gorila, je lidský penis největší, a to jak absolutně, tak relativně v proporci vůči zbytku těla.

Human penises vary in size on a number of measures, including length and circumference when flaccid and erect. Besides the natural variability of human penises in general, there are factors that lead to minor variations in a particular male, such as the level of arousal, time of day, room temperature, and frequency of sexual activity. Compared to other primates, including large examples such as the gorilla, the human penis is thickest, both in absolute terms and relative to the rest of the body.


Historie.

V roce 1617 rozhodl Hidetada Tokugawa o vytvoření zvláštních okrsků nazvaných "jukaku" jako jediných míst, kde bylo povoleno provozování nevěstinců. V dnešním Tokiu byla původně zvolena lokalita "Jošiwara" ve čtvrti Nihonbaši, po katastrofálním požáru v roce 1657 byla tato zařízení přesunuta na současné místo, které převzalo tradiční název. Počet místních prostitutek dosahoval až tří tisíc. Dívky byly obvykle už v dětství nakupovány od rodičů; smlouva byla obvykle na pět let, ale nákladný život spojený s poskytováním sexuálních služeb vedl k jejich zadlužování a tedy nemožnosti opustit tento způsob života. Vedle obyčejných prostitutek byly v Jošiwaře také elitní oiran a gejši, vydržované bohatými prominenty. K životu Jošiwary patřily také obchody s módním oblečením, divadla kabuki a malíři tvořící žánrové obrazy ve stylu ukijo-e.  Při ničivém zemětřesení v roce 1923 Jošiwara opět vyhořela a všechny dívky přišly o život. Podle líčení Eliášové byly dívky údajně puštěny z nevěstinců až v poslední chvíli, kdy již nebylo uniku z plamenů, pročež nešťastnice naskákaly do jezírka v Asakuse, kde utonuly případně se zadusily kouřem. Hromady dívčích mrtvol byly potom na nákladních vozech odvezeny na Honžo, kde je spalovali.

Současnost.

V roce 1956 byl v Japonsku přijat zákon zakazující prostituci. To vedlo k úpadku Jošiwary, která se stala spíše turistickou atrakcí. Dosud zde však existuje řada pololegálních masážních salónů zvaných "soaplands".

V kultuře.

Život v Jošiwaře realisticky popisovala japonská spisovatelka Higuči Ičijó (česky vyšel výbor z jejího díla pod názvem "Zápolení"). Francouzský režisér Max Ophüls natočil v roce 1937 romantický hraný film "Jošiwara". MUDr. Hynek Záruba vydal knihu "Jošiwara, japonské město milování".

Jošiwara (japonsky: 吉原) je čtvrť na severozápadě japonského hlavního města Tokio, v obvodu Taitó. Je známá jako tradiční středisko japonské prostituce.

Yoshiwara () was a famous "yūkaku" (red-light district) in Edo, present-day Tōkyō, Japan. In the early 17th century, there was widespread male and female prostitution throughout the cities of Kyoto, Edo, and Osaka. To counter this, an order of Tokugawa Hidetada of the Tokugawa shogunate restricted prostitution to designated city districts: Shimabara for Kyōto (1640), Shinmachi for Ōsaka (1624–1644), and Yoshiwara for Edo (1617). A leading motive for establishing these districts was the Tokugawa shogunate trying to prevent the nouveau riche "chōnin" (townspeople) from engaging in political intrigue.


Ekologie.

Druh pochází z pestré oblasti centrální Asie. Tam se vyskytuje od nížinných travnatých stepí přes podhůří až po horské louky, v nadmořských výškách okolo 3000 m, v pohořích Altaj, Pamír a Ťan-šan. Do kultury byl zaveden v roce 1870.  Rostlina ke správnému růstu potřebuje půdu hlubokou, živinami i humusem dobře zásobenou a propustnou. Během vegetace je na vodu náročná, ale snese i déle trvající sucho, nesnáší však zimní vlhkost. Její stanoviště se musí nacházet na plném slunci.

Popis.

Vytrvalá rostlina, která patří k nejvzrůstnějším druhům celého rodu, dosahuje výšky až 3 m. Roste z masité hlízy která má krátké, asi 2 cm tlusté hnědé kořeny pavoukovitě rozložené a směřující šikmo dolů. Z hlízy na jaře velmi rychle vyroste růžice 13 až 20 tmavě zelených, čárkovitých, podélně žlábkovitě prohnutých nebo plochých vzpřímených listů dlouhých až 1 m. Z hlízy dále roste přímý zelenomodrý stvol s hroznovitým květenstvím složeným z až tisíce dotýkajících se květů. Květenství má tvar vzhůru se zužujícího válce a bývá dlouhé 1,5 až 2 m a tlusté 20 až 25 cm. Stopkaté oboupohlavné květy mají šest světle růžových nebo bělavých okvětních lístků s našedlým proužkem na vnější straně. Rozkvetlý kolovitý květ bývá velký 2 až 3 cm. Šest tyčinek vystupujících z květů je světle růžových, prašníky jsou žluté stejně jako kulatý semeník. Květy rostou ve spirále a rozkvétají směrem vzhůru, obvykle kvetou jen jeden den a uvadají, současně nekvete více než 30 květů. Opyluje je létající hmyz sbírající pyl.  Plodem jsou kulovité trojpouzdré tobolky, 2 až 3 cm velké, které obsahují drobná trojhranná semena s křidélky. Ke konci léta tobolky dozrávají a nadzemní část rostliny usychá, zanikne i pupen hlízy ze kterého rostla. Na hlíze se však již v půli léta zakládá nový pupen z něhož příštím rokem vyroste nový stvol i listy. Pokud se rostliny přes zimní období chrání před vlhkem, musí být kryt několik centimetrů nad povrchem, aby se rašící pupen nepoškodil.

Rozmnožování.

Starší rostlina která vytvořila velký trs s více lodyhami se může po odkvětu rozdělit, ovšem na každém oddělku musí být pupen bez kterého se nová rostlina nevytvoří. Oddělené části jsou choulostivé a je lépe je nechat přezimovat ve skleníku a vysazovat až konce příštího léta.  Kvetoucí rostlina má velké množství dobře klíčících semen. Lze je po dozrání a dormanci v chladu vysévat přímo na záhon, nejvhodnější jsou semena ze spodních tobolek. Semenáčky začínají kvést obvykle až pátým rokem.

Použití.

Liliochvostec mohutný nachází své hlavní uplatnění především v zahradní a krajinářské tvorbě, uplatňuje se jako solitéra v trávnících i větších skalnatých partiích. Lze jej také využít jako řezanou květinu, stonek se odřízne v době kdy se prvé květy otvírají, ve vodě vydrží asi týden.  V zahradnické praxi se původní botanické druhy k výsadbě téměř nepoužívají, je vyšlechtěno mnoho speciálních variet a vytvořeni noví kříženci. To vše za účelem zvýšení trvanlivosti a rozmanitosti květů jakož i pro větší odolnost v nepříznivých klimatických podmínkách.

Liliochvostec mohutný ("Eremurus robustus") je statná a vytrvalá cizokrajná rostlina, jeden z mnoha druhů rodu liliochvostec. Tato bylina je původem z polopouštních oblastí Střední Asie a bývá pěstována pro své přes půldruhého metru vysoké květenství tvořeno z tisíců narůžovělých nebo bělavých květů.

Eremurus robustus, the foxtail lily or giant desert candle, is a species of flowering plant in the asphodel family, native to the Tien Shan and Pamir Mountains in central Asia that is often used as an ornamental plant.


Vzhled.

Klobouk je 6 - 20 cm velký, má bílou nebo slabě nažloutlou barvu a je lysý, suchý a nelesklý. V mládí je tvar klobouku ploše vyklenutý, potom zploštělý až uprostřed prohloubený (nálevkovitý tvar). Ve staří se na něm vyskytují nahnědlé skvrny po poškození.  Lupeny jsou husté, nízké, úzké a mají bělavou až nažloutlou barvu.  Třeň je 3 - 10 cm dlouhý a 1 - 3 cm tlustý. Má bělavou barvu, válcovitý tvar a je krátký, tuhý a lysý.  Dužina je tvrdá a bělavá, která na řezu roní bílé mléko s palčivou chutí, které na vzduchu nemění barvu. Ryzec peprný je lupenitá houba s nevláknitou kruchou dužninou. Kruchá dužnina znamená, že při nalomení se vláknitě netřepí. To se děje díky kulovitým buňkám, které mají ryzce místo vláknitých hyf.  Výtrusy mají elipsoidní tvar a jsou neúplně síťnaté a amyloidní. Jejich velikost je 8 - 9,5 x 5,5 - 7 μm.

Výskyt.

Ryzec peprný roste v jehličnatém i listnatém lese za suchého počasí hlavně v doubravkách a bučinách. Nejvíce se vyskytuje v mírném pásu severní polokoule.

Záměna.

Ryzce peprného si můžeme splést s ryzcem pýřitým ("Lactarius vellereus"), který má stejný tvar, ale liší se chlupatým na okraji až huňatým kloboukem. Také si ho můžeme splést s ryzcem zelenajícím ("Lactarius glaucescens") lišící se zelenajícím mlékem.  Další podobnou houbou je holubinka bílá ("Russula delica"), která se liší výškou a hlavně chutí.

Praktický význam.

Ryzec peprný je nejedlá houba, za jedlý jej lze považovat pouze po speciální úpravě. U citlivějších nebo alergických osob může vyvolat trávící potíže. Po usmažení nebo opečení s cibulkou a slaninou je to výborná pochoutka. V Karpatech je ryzec jedna z nejchutnějších hub domorodých obyvatel, kteří si s touto houbou dochucují kukuřičnou kaši.

Ryzec peprný ("Lactarius piperatus") je jedlá stopkovýtrusá houba, která se vyskytuje v lesích všech druhů v hojném množství ve skupinách i jednotlivě. Můžeme je najít hlavně za suššího počasí především od července do září.

Lactifluus piperatus (synonym Lactarius piperatus), commonly known as the Blancaccio, is a semi-edible basidiomycete fungus of the genus "Lactifluus". Despite being edible, it is not recommended by some because of its poor taste, though can be used as seasoning when dried. The fruiting body is a creamy-white mushroom which is funnel-shaped when mature, with exceptionally crowded gills. It bleeds a whitish peppery-tasting milk when cut. Widely distributed across Europe and eastern North America, "Lactifluus piperatus" has been accidentally introduced to Australia. Mycorrhizal, it forms a symbiotic relationship with various species of deciduous tree, including beech, and hazel, and fruiting bodies are found on the forest floor in deciduous woodland.


Život.

Narodil se roku 1912 ve městě Jasy, čtvrtém největším městě Rumunska a hlavním městě Moldavské župy. Jeho otec, Emil Palade, byl profesorem filozofie, matka, Constanta Cantemir-Paladeová, byla učitelkou. „Toto rodinné prostředí vysvětluje, proč jsem již v raném věku získal velký respekt ke knihám, učencům a vzdělání,“ napsal Palade ve svém životopise pro Nobelův výbor. Vystudoval lyceum v Buzau a navzdory přání otce, aby stejně jako on studoval filozofii, zvolil obor lékařství a roku 1930 nastoupil ke studiu na lékařské fakultě Bukurešťské univerzity. Jeho doktorská práce byla z oblasti mikroskopické anatomie, na téma Nefron (základní stavební jednotka ledvin) u delfína obecného. Absolvoval v roce 1940 a po krátké epizodě praxe ve vnitřním lékařství se vrátil k vědecké kariéře.  Během druhé světové války sloužil v lékařském sboru rumunské armády. Po válce, roku 1946, odešel studovat do Spojených států. Pracoval několik měsíců v biologické laboratoři Roberta Chamberse na Newyorské univerzitě. A právě zde potkal belgického vědce Alberta Clauda, který zde vedl seminář o elektronové mikroskopii. „Byl jsem fascinován perspektivami jeho výzkumu a byl jsem velmi šťastný, když po krátké diskuzi po jeho semináři mě Claude požádal, abych nastoupil k němu do Rockefeller Institute for Medical Research na podzim téhož roku,“ napsal později Palade o klíčovém setkání svého života.  V Rockefellerově institutu (z něhož se později stala Rockefellerova univerzita) pracoval nejprve s Georgem Hogeboomem a Walterem Schneiderem na postupech dělení buněk a vyvinul s nimi "sacharózovou metodu" homogenizace a dělení jaterní tkáně. Po Hogeboomově a Schneiderově odchodu z institutu (a také Claudově návratu do Belgie) se rozhodl navázat na Claudův výzkum v oblasti elektronové miskroskopie, která začala pronikat do takových struktur živé hmoty, o jakých se badatelům minulosti ani nesnilo. „Bylo to období intenzivní aktivity a velkého vzrušení, neboť se nám díky elektronovému mikroskopu odkrývala nová vrstva biologické struktury. Nečekaně bohatá a překvapivě jednotná pro prakticky všechny eukaryotické buňky,“ napsal o této etapě. Dosáhl v ní značných úspěchů, když definoval jemnou strukturu mitochondrií, popsal část částic z cytoplazmy (později ribozomů), studoval ergastoplazmu i jemnou strukturu chemických synapsí. Jeho laboratoř získala takovou proslulost, že začala fungovat jako výcvikové středisko pro biologickou elektronovou mikroskopii.  Roku 1952 se stal občanem USA.  V polovině 50. let se rozhodl spojit svůj nový zájem – elektronovou mikroskopii – s tím starým, problémem dělení buněk. Bezprostředním cílem bylo sledovat elektronovým mikroskopem buněčné dělení. Následným cílem pak bylo použít dělení jako prostředek k definování chemického složení a funkce nově objevených subcelulárních komponent. Při té příležitosti, společně s Philipem Siekevitzem, dokázali, že Claudem definované „mikrosomy“ byly fragmenty ergastoplazmy (jak Claude předpokládal již roku 1948). A také, že ribozomy byly ribonukleoproteinovými částicemi. Aby se dozvěděli více o funkci ergastoplazmy a ribozomů, začali morfologickou a biochemickou analýzu sekrece slinivky břišní u morčete. Výzkum se přitom rozštěpil na dvě linie. První se soustředila na dělení. Vedla k definici proenzymu (někdy nazývaného též zymogen) a k objevu segregace sekrečních produktů v cisternách endoplazmatického retikula. Druhá linie výzkumu se spoléhala především na autoradiografii. Odtud vzešly závěry o syntéze a intracelulárním zpracování bílkovin pro export. Krom těchto dvou základních linií se též okrajově věnoval endotelovým buňkám krevních kapilár a přinesl některé průlomové objevy, na něž navázali jiní badatelé. V polovině 60. let začal výzkum membránové biogeneze v eukaryotických buňkách za použití jednak ergastoplazmy savčích hepatocytů, jednak thylakoidních membrán zelených řas ("Chlamydomonas reinhardtii"). Tyto studie ukázaly, že "nová" membrána se vyrábí expanzí "staré", již existující membrány, a že nové molekuly jsou asynchronně vkládány a náhodně rozdělovány do expandující membrány.  Roku 1973 opustil Rockefeller University a nastoupil na "Yale University Medical School". „Hlavním důvodem přestupu bylo moje přesvědčení, že přišel čas na interakci mezi novými disciplínami buněčné biologie a tradičními oblastmi zájmu lékařských fakult, jako jsou patologie či klinická medicína“. Na Yalu působil do roku 1983. Závěr své vědecké a akademické kariéry pak spojil s Kalifornskou univerzitou v San Diegu, kde se stal i děkanem pro studijní záležitosti. Roku 2001 odešel do důchodu. Nikdy neztratil kontakt s Rumunskem a rumunskou vědou, zejména s Institutem buněčné biologie a patologie N. Simionesca, který posléze vedla jeho dlouholetá spolupracovnice Maya Simionescuová.

Ocenění.

Od roku 1961 byl členem Národní akademie věd USA ("National Academy of Sciences"). Roku 1966 obdržel Lasker Award, roku 1967 Gairdner Special Award, roku 1970 Hurwitz Prize (s Albertem Claudem a Keithem Porterem) a roku 1974 konečně nejprestižnější ocenění ve svém oboru, Nobelovu cenu. Získal též E. B. Wilson Medal (1981) a National Medal of Science (1986).  Roku 2006 rumunská veřejnoprávní stanice "Televiziunea Română" uspořádala televizní soutěž 100 největších Rumunů, v originále "Mari români" (dle licencovaného modelu BBC 100 největších Britů), v níž měli hlasující hledat největší osobnosti rumunských dějin. Palade obsadil 48. místo.

Osobní život.

Byl dvakrát ženatý. Jeho první ženou byla Irina Malaxa. Po její smrti se roku 1970 podruhé oženil, s Marilyn Gist Farquharovou, rovněž cytoložkou. Měl dvě děti, syna Philipa Paladeho z prvního manželství a dceru Georgii Palade Van Duzenovou z druhého.

George Emil Palade (19. listopad 1912 Jasy, Rumunsko – 8. říjen 2008 Del Mar, Kalifornie) byl rumunsko-americký cytolog (buněčný biolog). Roku 1974, jako první Rumun v historii, získal Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství, společně s Albertem Claudem a Christianem de Duve, a to za „za jejich objevy v oblasti strukturální a funkční organizaci buňky“. Profesor buněčné biologie na Rockefeller University (1956-73), na Yale University (1973-1983) a na University of California v San Diegu (1990-2000). Günter Blobel ho označil za "největšího cytologa všech dob".

George Emil Palade ForMemRS HonFRMS (; November 19, 1912 – October 7, 2008) was a Romanian-American cell biologist. Described as "the most influential cell biologist ever", in 1974 he was awarded the Nobel Prize in Physiology and Medicine along with Albert Claude and Christian de Duve. The prize was granted for his innovations in electron microscopy and cell fractionation which together laid the foundations of modern molecular cell biology, the most notable discovery being the ribosomes of the endoplasmic reticulum – which he first described in 1955.