Léčba.

Obecně u léčby všech kožních vyrážek platí, že méně je více, při přetrvávání déle než týden je potřeba konzultace s dermatologem. Infekci lze léčit povrchovou nebo orální medikací. Nejčastější léčbou je aplikace dětského krému (proti plenkové dermatitidě), například s oxidem zinečnatým. Pro přetrvávající intetrigo se používají fungicidní krémy, například jednoprocentní clotrimazol, společně s běžným krémem/mastí (viz výše). Prostředky k likvidaci opruzenin jsou krémy a zásypy zajišťující vysušení spolu s likvidací nežádoucích bakterií, či například koupel v bazénu, jehož voda je ošetřena chlornanem sodným.  Doporučuje se pro aplikaci krémů s oxidem zinečnatým používat papírové ubrousky, protože je velmi obtížné smýt oxid zinečnatý z rukou (odolává vodě). Mezi další složky krémů, které jsou přínosné pro léčbu intertriga, patří olej z tresčích jater a olej ze žraločích jater. Tyto oleje jsou dostupné i ve formě tobolek.  Hydrokortizon v malých dávkách může pomoci odstranit bolest a příznaky infekce, ale sám o sobě neléčí.  Existují též kapesníčky, které obsahují antimykotické a antibakteriální látky a jsou vhodné jak k prevenci, tak k léčbě. Kapesníčky lze přikládat na jíž poškozenou kůži a je potřeba počítat s tím, že první pocit je velmi palčivý, ale ustupuje do chladivé úlevy.  Návratu intertriga pomůže předejít udržování příslušných oblastí v suchu a za přístupu vzduchu. Při nadváze pomůže zhubnutí. Mezi další postupy patří používání antibakteriálního mýdla, krytí kůže nebo její bandáž bavlněnou tkaninou (pohlcuje vlhkost), ošetřování kůže zásypy (včetně samotného kukuřičného škrobu) a také používání antiperspirantů (pozor: neaplikovat na kůži poškozenou intertrigem). Relapsy jsou běžné a vyžadují odbornou péči dermatologa.

Intertrigo (opruzenina, lidově též vlk) je zánět (vyrážka) objevující se v místech kde se povrch kůže stýká s jiným povrchem kůže nebo oděvem a zabraňuje odvětrávání nebo se o tuto plochu tře a v souvislosti s narušením pokožky se zde uchytí bakteriální, houbové nebo virové infekce a rozvinou v zánět. U malých dětí k takové reakci běžně dochází vlivem moči, u dospělých často stačí pot a nedostatek přívodu vzduchu. Setkáváme se také s termínem plenková dermatitida, který se v zásadě kryje s definicí intertriga.

Intertrigo refers to a type of inflammatory rash (dermatitis) of the superficial skin that occurs within a person's body folds. These areas are more susceptible to irritation and subsequent infection due to factors that promote skin breakdown such as moisture, friction, and exposure to bodily secretions such as sweat, urine or feces. Areas of the body which are more likely to be affected by intertrigo include the inframammary fold, intergluteal cleft, armpits, and spaces between the fingers or toes. Skin affected by intertrigo is more prone to infection than intact skin.


Mládí.

Kürten pocházel ze 13 dětí. Jeden čas početná rodina žila pouze v jedné místnosti. Jeho otec byl alkoholik a násilník a byl trestán vězením za znásilnění jedné ze svých dcer. Když přišel jednou opilý domů, přinutil svou ženu k souloži, na kterou se všechny děti musely dívat. Kürten ji však zhlédl jako docela zajímavou. V domě, ve kterém bydlel, se tehdy 8letý Kürten seznámil s mužem, který sbíral zaběhnuté psy a pak je trýznil. Kürtena dokonce naučil, jak se psi masturbují. Jako 9letý shodil z voru do Rýna svého kamaráda. Když druhý chlapec pro tonoucího kamaráda skočil, Kürten oba zatlačil pod vor o oni utonuli. Později se pokusil o pohlavní styk se sestrou, kterou znásilnil otec. První pohlavní styk provedl krátce nato - s další svou sestrou... Po dovršení 15 let se za krádež dostal poprvé do vězení. Za další trestnou činnost pobyl v kriminálech celkem 24 let - tedy plnou polovinu svého života. První vraždu v dospělosti spáchal 25. května 1913 v Kolíně. Při vloupání do hospody si v patře všiml spícího desetiletého děvčete. Znásilnil ji, škrtil a nakonec jí zabodl do krční tepny nůžky. Její rodiče přitom spali v přízemí. Na místě činu zanechal kapesník s iniciály "P. K". Policie měla jasno – do vězení šel strýc nebohé holčičky Peter Klein.

Polepšení.

V roce 1921 se po posledním propuštění z vězení usadil Kürten v Altenburgu, oženil se a budil dojem spořádaného člověka. Později však tvrdil, že svou ženu nikdy nemiloval, oženil se jen, aby nebyl sám. Začal se dobře oblékat, svým vystupováním na veřejnosti budil důvěru, získal zaměstnání a dokonce se stal aktivním odborářem. Pravidelně dokonce navštěvoval bohoslužby. Po čtyřech letech se odstěhoval i se svou rodinou do Düsseldorfu. Opět si našel zaměstnání, získal si důvěru zaměstnavatelů a v místě bydliště měl pověst tichého muže s vybraným chováním.

Návrat.

Osm let držel Kürten své vášně na uzdě. Sérii sexuálních útoků však započal začátkem února 1929. V noci na osamělém místě napadl 50letou ženu, která se vracela domů. Nejdříve ženu sledoval, pak ji cestu zastoupil a příjemným hlasem ji pozdravil. Než žena stačila cokoliv říci, chytil ji za klopu kabátu a malými nůžkami ji bodl. Pak následovalo dalších 24 bodnutí. Díky náhodnému chodci, který přivolal lékařskou pomoc, žena útok přežila. Nebyla však schopna podat policii žádnou informaci k útočníkovi.  O několik dnů později bylo v blízkosti kostela, nedaleko od místa prvního útoku, nalezeno zohavené tělo malého děvčátka. Zemřelo na mnohačetná bodná zranění a lékaři zjistili, že se v tu dobu ještě neznámý pachatel pokusil děvčátko pohlavně zneužít. Po činu vrah polil její tělo hořlavinou a zapálil. Krátce nato - 12. února byla nalezena v příkopě u silnice mrtvola 45letého mechanika, který se vracel z hospody v podnapilém stavu domů. V jeho těle bylo nalezeno 24 bodných ran způsobených nůžkami.<br Tyto tři útoky byly živnou půdou pro tehdejší tisk, který ve Spekulacích neznal míru. Obyvatele Düsseldorfu bez rozdílu věku tak zachvátil strach, který se vystupňoval, když policie musela přiznat, že nemá jedinou stopu k odhalení pachatele. Pobouření veřejnosti vzrostlo 2. dubna, kdy byla napadena mladá žena. Neznámý muž ji zezadu hodil na krk laso a strhl ji k zemi. Její křik však uslyšeli náhodní chodci, kteří ji přispěchali na pomoc. Pachatel se příchozích zalekl a z místa činu utekl. I tito svědkové nemohli poskytnou policii popis pachatele. Uvedli pouze to, že byl mladý a uměl dobře utíkat...<br>  Z těchto skutečností policie vytvořila verzi, že pachatelem by mohl být mladý člověk, nejspíš maniak, který umí dobře utíkat. Tomuto profilu odpovídal duševně zaostalý epileptik, o kterém bylo známo, že když se k němu někdo přiblížil, okamžitě utekl. Mladý muž byl zatčen a ke všemu se s ochotou a radostí přiznal. Dokonce přiznal, že podpaloval stodoly a stohy slámy. Noviny pohotově informovaly své čtenáře o maniakovi, který děsil celé město. Jeden z titulků zněl: ""Düsseldorfský netvor se přiznal""... Mnoho věcí však nesouhlasilo a chyběly důkazy. Přesto ho pro jistotu nechala umístit do psychiatrické léčebny. Veřejnost se zklidnila. Po čtyřech měsících Peter Kürten zaútočil znovu, tentokrát s větší frekvencí. Vlna opětovného strachu zachvátila Düsseldorf po nálezu dvou děvčátek. Byly uškrceny a měly podřezaná hrdla. Den předtím byla napadena další žena, které tehdy ještě neznámý pachatel nabídl procházku. Když odmítla návrh k sexu, zasadil ji 14 ran nožíkem. Po půlroční léčbě se žena zotavila a policie ji zaměstnala jako písařku. Chtěla mít tuto ženu kdykoliv k dispozici, protože byla jediná, která byla schopna pachatele poznat. O několik měsíců později - 24. května 1930 skutečně při rekognici Petera Kurtena poznala a pomohla usvědčit.

Kürtenův pád.

Dne 14. května 1930 přicestovala do Düsseldorfu 21letá Marie Budlichová, původem Češka která si našla v tomto městě práci. Na nádraží byla obtěžována nevalně vypadajícím bezdomovcem a protože o Düsseldorfském netvorovi slyšela, přijala nabídku mile vypadajícího muže, který bezdomovce zahnal a sám ji nabídl doprovod. Když ji doprovázel k domu, kde měla pracovat, chytil ji za krk a pokoušel se ve stoje o pohlavní styk. Na úpěnlivé prosby od útoku ustoupil. Když se muž ujistil, že si žena vůbec nepamatuje, kde všude byli, ženu odstrčil a odešel. Svou příhodu napsala dívka své přítelkyni, ale protože popletla adresu, dopis skončil na oddělení nedoručitelných zásilek. Poštovní úředník dopis otevřel a po přečtení jeho obsahu dopis předal policii. Detektivům se podařilo Marii Budlichovou vypátrat a ta je 24. května 1930 přivedla k domu neznámého muže. V bytě byla zadržena Kürtenova manželka. Na policii pak vypověděla, že den předtím se jí Kürten svěřil, že je právě oním mužem, hledaným policií celého Německa. Ještě ten den byl 47letý Kürten zatčen. Obžaloba ho obvinila ze 48 zločinů, z toho 11 vražd dokonaných, 15 pokusů a 20 případů žhářství, včetně ublížení na zdraví. 23. dubna 1931 byl Kürten odsouzen k trestu smrti a 2. července mu srazila hlavu gilotina. Jeho poslední slova byla: ""Chci slyšet šplouchnutí vlastní krve"".

Film.

Julius Ševčík o Peteru Kürtenovi natočil film "Normal" (2009) s Milanem Kňažkem v hlavní roli.  Často se uvádí, že příběhem a společenskou atmosférou, kterou v Německu vyvolal, se inspiroval rakouský režisér Fritz Lang ve filmu "Vrah mezi námi" (v originále "M", 1931, v roli vraha Peter Loore), popisujícím společenskou paniku v době řádění sériového vraha. Lang však inspiraci jakýmkoli konkrétním případem popřel a hovořil spíše o jiných německých vrazích té doby, např. o Fritzi Haarmannovi a Karlu Großmannovi.

Peter Kürten (26. května 1883, Kolín nad Rýnem, Německé císařství – 2. července 1931, Kolín nad Rýnem, Výmarská republika) přezdívaný "Düsseldorfský netvor" - byl německý sériový vrah.

Peter Kürten (; 26 May 1883 – 2 July 1931) was a German serial killer known as "The Vampire of Düsseldorf" and the "Düsseldorf Monster". He committed a series of murders and sexual assaults between February and November 1929 in the city of Düsseldorf. In the years before these assaults and murders, Kürten had amassed a lengthy criminal record for offences including arson and attempted murder. He also confessed to the 1913 murders of a nine-year-old girl in Mülheim am Rhein and a 17-year-old girl in Düsseldorf.


Princip.

Tón o frekvenci 226Hz je tympanometrem generován přímo do kanálu vnějšího ucha. Zvuk zde rozechvívá bubínek a vzniklé vibrace jsou dále přenášeny do středního ucha a postupně vedou až k uvědomění si slyšeného tónu. Část zvuku se ale odráží zpět a je zachycena přístrojem. Většina středoušních problémů vzniká zvýšením tuhosti středouší, které se projevuje mimo jiné i tím, že se ze středoušní dutiny odráží více zvuku zpět.  Obecným pojmem používaným k popisu toho, kolik energie je přeneseno přes středoušní dutinu, je admitance. Přístroj však měří odražený zvuk a vyjadřuje ho jako admitanci nebo compliance (poddajnost), tyto hodnoty v závislosti na tlaku ve zvukovodu zakresluje jako graf zvaný tympanogram.  Normálně je tlak vzduchu ve zvukovodu stejný jako atmosférický tlak. Dále je za normálních podmínek tlak vzduchu ve středouší zhruba stejný jako tlak atmosférický, protože periodicky se otevírající Eustachova trubice spojuje středoušní dutinu s horními dýchacími cestami a tlaky tak vyrovnává. U zdravých jedinců je maximum energie přeneseno tehdy, je-li okolní tlak vzduchu roven tlaku ve středním uchu.

Provedení.

Nejprve se provede vizuální vyšetření ucha otoskopem pro ujištění, že je typmanometrie proveditelná (bubínek je volný a neperforovaný). Pokud je vyšetření proveditelné, vsune se tympanometrická sonda do zvukovodu. Přístroj mění tlak ve středoušní dutině a generuje čistý tón a přitom měří odpověď bubínku. Grafických výstupů, tympanogramů, je několik typů:  V protikladu k předchozímu však není tympanometrická křivka dostatečným diagnostickým kritériem, jde pouze o ohraničení možností. Dokonce není ani jasný rozdíl mezi jednotlivými typy tympanogramů.  Pouze měření statické akustické admitance, objemu zvukovodu a tympanometrické křivky porovnané s normou pro určité pohlaví, věk a etnikum může být použito k poněkud přesnější diagnostice patologických procesů ve středoušní dutině, zejména pokud jsou použita i audiometrická data.

Tympanometrie je vyšetření používané k testování funkce středního ucha a mobility bubínku a kůstek středního ucha změnou tlaku vzduchu v ušním kanálku. Tympanometrie je objektivní vyšetřovací metoda funkcí středního ucha. Nejde přímo o test sluchu, jako spíše o měření přenosu energie středním uchem. Test nelze použít k hodnocení citlivosti sluchu, k tomuto slouží audiometrie.

Tympanometry is an examination used to test the condition of the middle ear and mobility of the eardrum (tympanic membrane) and the conduction bones by creating variations of air pressure in the ear canal.


Obsah seriálu.

Seriál vykresluje životy homosexuálních přátel, kteří žijí ve městě Pittsburgh v Pensylvánii, Briana, Justina, Michaela, Emmetta a Teda a lesbického páru Lindsey a Melanie. V seriálu se vyskytují i další postavy, např. HIV pozitivní Ben, Michaelův přítel, strýc Vic, trpící nemocí AIDS či Michaelova matka Debbie.  Seriál se dotýká ožehavých otázek stejnopohlavních vztahů ve společnosti: coming outu, stejnopohlavních sňatků, výchovy dětí homosexuály, umělého oplodnění, bezpečného sexu a HIV pozitivity, prostituce nezletilých, diskriminace, pornografie, homosexuality duchovních, tzv. bugchasingu ad. Od počátku znázorňuje explicitní sexuální scény.

Charaktery postav.

Hlavní postavy.

Brian Kinney (Gale Harold) je na začátku seriálu 29letý dobře placený vedoucí manažer reklamní agentury. Jeho osobní život se točí téměř výhradně kolem rychlého a náhodného sexu, pevné vztahy neuznává. V první epizodě se setkává s Justinem a začíná jejich bouřlivý vztah. Brian je také otcem uměle zplozeného Guse, kterého vychovává lesbický pár Lindsay a Melanie. Když Kinney ztratí práci v agentuře, založí vlastní reklamní agenturu Kinnetik. Krátce nato mu je diagnostikována rakovina varlete, což drží před svými přáteli v tajnosti. Po úspěšné operaci koupí gay klub Babylon, na který je posléze spáchán bombový útok. Po útoku si Brian uvědomí, jak moc miluje Justina a navrhne mu sňatek. Ten ovšem nakonec odlétá do New Yorku, kde se chce prosadit jako umělec.  Michael Charles Novotny (Hal Sparks) je nejlepší Brianův přítel a jejich vztah je platonický. Michael pracuje nejprve v supermarketu „Big Q“ jako zástupce vedoucího a svou homosexualitu na pracovišti tají. V první sezóně se seznámí s lékařem, chiropraktikem Davidem a přestěhuje se k němu. Vztah se rozpadne, když se David odstěhuje za svým malým synem do Portlandu. Michael později převezme vlastní obchod s komiksy a spolu s Justinem vydají vlastní komiks s "Rage" s gay hrdinou. V obchodě se seznámí s univerzitním profesorem Benem Brucknerem, se kterým naváže vztah a v Kanadě uzavřou spolu sňatek. Při bombovém útoku na noční klub Babylon je Michael vážně zraněn. Po svém uzdravení se rozhodnou s Benem adoptovat Jamese „Huntera“, kterého mají v opatrovnictví. Michael je také otcem uměle zplozené dcery Jenny Rebecca, kterou vychovávají Melanie a Lindsay.  Justin Taylor (Randy Harrison) je na počátku 17letý mladík, který se seznámí s Brianem v klubu Babylon a zamiluje se do něj. Ve škole i v rodině má problémy s coming outem. Jeho matka Jennifer postupně jeho homosexualitu i vztah s Brianem akceptuje a podporuje ho, ale otec reaguje odmítavě a nakonec jej vyžene z domu. Justin proto přijme nabídku Debbie, aby bydlel u ní a pracoval s ní v jídelně. Justin je velmi talentovaný a po ukončení střední školy se rozhodne jít na uměleckou školu. Jeho život je ovšem otřesen, když jej homofobní spolužák na maturitním večírku těžce poraní baseballovou pálkou. Po svém zotavení se přestěhuje k Brianovi. S Michaelem napíše vlastní komiksovou sérii. Protože Brian stále odmítá pevný vztah, odstěhuje se od něj a žije s houslistou Ethanem. Nakonec se ale zase vrátí k Brianovi a na závěr seriálu se rozhodnou vzít. Přesto ke sňatku nedojde, protože Justin odletí do New Yorku, aby si zde vybudoval vlastní uměleckou kariéru.  Emmett Honeycutt (Peter Paige) pochází z města Hazlehurst v Mississippi. Sám sebe označuje za buznu a často o sobě a svých přátelích hovoří v ženské osobě. Na začátku seriálu pracuje v módním butiku. Dočasně se z něj stane pornohvězda „Fetch Dixon“ na erotických stránkách, které provozuje jeho kamarád Ted. Tak se seznámí s postarším milionářem Georgem, který se do něj zamiluje a nabídne mu cestu kolem světa, ale v letadle dostane srdeční infarkt a zemře. Později má vztah s Tedem, ale jejich vztah se rozpadne, když Ted přijde o svůj podnik a začne brát drogy. Založí si proto společnost na pořádání oslav a večírků, s čímž mu pomáhá i Vic Grassi, a objeví se i jako „Queer Guy“ ve zpravodajství místní televizní stanice. Emmett má vztah s fotbalistou Drewem Boydem, který nakonec přizná, že je gay. Také tento vztah selže.  Theodore „Ted“ Schmidt (Scott Lowell) je intelektuál a nejstarší ze skupiny přátel, který má však nejnižší sebevědomí. K jeho zálibám patří porno, opera a atraktivní mladí muži. Ti ho však většinou ignorují a ve většině případů zůstane bez pevného vztahu. Jeden z nich, Blake, mu dokonce namíchá drogy do pití a Ted upadne do kómatu. Přesto Blakovi pomůže a chce ho zbavit závislosti. Blake však z léčebny, kam ho Ted zavede, uteče. Ted nejprve pracuje jako účetní. Když je propuštěn z práce kvůli prohlížení pornografie v pracovní době, založí na internetu pornografické stránky, které jsou velmi úspěšné. Později se sblíží s Emmettem a vytvoří společný pár. Kvůli právním problémům musí své podnikání zavřít a nakonec se z něj stane narkoman. Po úspěšné léčbě, při které mu pomáhá Blake, mu Brian nabídne práci finančního ředitele ve své reklamní agentuře. Na konci seriálu se opět setká se svou starou láskou Blakem.  Benjamin „Ben“ Bruckner (Robert Gant) je profesor literatury na Carnegie Mellon Universität Pittsburgh a je HIV pozitivní. Seznámí se s Michaelem přes komiksy a stanou se z nich partneři a později se vezmou v Kanadě. Se svým nakažením se snaží vyrovnat studiem východní filozofie a také návštěvami posilovny. Po několika pokusech se steroidy nakonec Ben přijme svou nemoc optimisticky. Na ulici se zastane mladého prostituta Huntera a nabídne mu pomoc a přístřeší. Když zjistí, že je Hunter také HIV pozitivní, bojují s Michaelem o jeho svěření do péče.  Deborah „Debbie“ Novotny (Sharon Glass) je Michaelova matka. Pracuje jako servírka v Liberty Diner, v jídelně, kde se přátelé obvykle scházejí. Debbie se stará o svého HIV pozitivního bratra Vica. Je hrdá na svého homosexuálního syna a podporuje práva gayů a leseb. Justin v první sezóně a Emmett ve čtvrté, najdou v jejím domě dočasný domov. Ve druhé sezóně se potká s policistou Carlem Horvathem, se kterým později vytvoří vztah a on se k ní nakonec nastěhuje.  Lindsay Peterson (Thea Gill) je dlouholetá kamarádka Briana, který je otcem jejího dítěte Guse. Lindsay je lesba a žije v dlouholetém vztahu s Melanie Marcusovou. Lindsay je učitelka výtvarné výchovy a když Gus trochu vyroste, najde si práci v galerii. Její rodiče pocházejí z vyšší společenské vrstvy a neschvalují její životní styl. V galerii se seznámí s umělcem Samem Auerbachem, se kterým prožije krátkou aféru. To vede až k odcizení s Melanie a Lindsay se dočasně odstěhuje z domu. Po bombovém útoku na Babylon uznají, že chtějí zůstat spolu.  Melanie Marcus (Michelle Clunie) je židovka a asertivní právnička, která žije v dlouholetém vztahu s Lindsay. Počne uměle dítě s Michaelem a narodí se jim dcera Jenny Rebecca. Protože se jí politická situace v Pensylvánii nezdá být nakloněná homosexuálním rodinám a po bombovém útoku má ještě větší strach, přemluví Lindsay, aby se i s dětmi přestěhovaly do Toronta v Kanadě.

Vedlejší postavy.

Daphne Chanders (Makyla Smith) je Justinova nejlepší kamarádka ze střední školy. Oba je spojuje blízký platonický vztah. Daphne má veselou a nekomplikovanou povahu a podporuje Justina ze všech svých sil. Jejich vztah je jen jednou narušen, když Justina požádá, aby byl její první milenec, což Justin neodmítne. Daphne si myslí, že by mohla být jeho milenkou, ovšem Justin nechce. Posléze se udobří.  Jennifer Taylor (Sherry Miller) je Justinova matka. Zpočátku se se sexuální orientací svého syna špatně vyrovnává, ale později ho podporuje. I navzdory svému manželovi, se kterým se nakonec rozejde. Jennifer si najde práci jako realitní agentka. Později potká a začne vztah s mladším mužem, což Justin zpočátku neschvaluje.  Victor „Vic“ Grassi (Jack Wetherall) je mladší bratr Debbie a Michaelův strýc. Má AIDS a bydlí v domě své sestry, která o něj pečuje. Jako bývalý kuchař pomáhá Emmettovi při jeho organizování večírků. Když se seznámí s Rodneym, začnou bydlet spolu. Vic zemře po hádce se svou sestrou, která si vyčítá, že se s ním už nestihla udobřit. James „Hunter“ Montgomery (Harris Allan) se ve svých 16 letech živí jako homosexuální prostitut. Utekl z domova poté, co ho matka k prostituci nutila. Ben mu nabídne pomoc. Když Hunter onemocní, v nemocnici zjistí, že je HIV pozitivní. Ben a Michael ho vezmou k sobě domů a požádají o svěření do péče. Hunter začne chodit do školy, kde se zamiluje do spolužačky Callie, protože je heterosexuál. Ben a Michael ho na konci seriálu adoptují.  Blake Wyzecki (Dean Armstrong) je mladý narkoman, který se zajímá o Teda. Jeho drogová závislost ale stojí v cestě vážnému vztahu s Tedem. Když se později opět setkávají, je Blake již vyléčen se své závislosti a naopak pracuje jako terapeut v centru léčebně drogově závislých, kam se přijde léčit Ted. Na samém závěru seriálu se oba opět sejdou.  Carl Horvath (Peter MacNeill) je policejní inspektor, který vyšetřuje vraždu mladého prostituta, jehož mrtvolu našla Debbie v popelnici. Přes počáteční vzájemnou averzi mezi nimi vznikne vztah. Carl se přestěhuje k Debbie a požádá ji o roku. Ta nejprve souhlasí, ale protože její Syn Michael svatbu mít dle zákona nemůže, nakonec odmítne a budou žít nesezdaní.  Drew Boyd (Matt Battaglia) je přítel Emmetta Honeycutta. Seznámí se, když Emmett pro jeho snoubenku připravuje party a mají spolu utajený neformální vztah. Drew je profesionálním hráčem amerického fotbalu a je považován za vzor heterosexuála. V poslední sezóně novináři odhalí jeho homosexualitu a dočasně je vyloučen z klubu. Nakonec je přijat zpátky a veřejně přijme svou homosexualitu.  Dr. David Cameron (Chris Potter) je v první sezóně seriálu Michaelův přítel. Je rozvedený a pracuje jako chiropraktik. David se nakonec přestěhuje do Portlandu za svým malým synem. Michael s ním sice odjede, ale jejich vztah se rozpadne a Michale se vrátí zpátky do Pittsburghu.  George Schickle (Bruce Gray) je postarší milionář, majitel továrny na okurky. Seznámí se s Emmettem a zamiluje se do něj. Nabídne mu cestu kolem světa. V letadle spolu mají sex, při kterém George Schickle dostane srdeční kolaps a zemře. Odkáže Emmettovi 10 miliónů dolarů, které ale Emmett nakonec odmítne.  Ethan Gold (Fabrizio Filippo) je mladý houslista, který studuje na stejné umělecké škole jako Justin. Seznámí se na jeho koncertu. Ethan je velmi romantický a Justin se do něj zamiluje. Odejde od Briana a přestěhuje se k houslistovi. Ethanovi je nabídnuta smlouva s nahrávací společností, musí ovšem zatajit svou sexuální orientaci. Když Justin zjistí, že měl poměr se svým fanouškem, opustí ho.  Jim Stockwell David Gianopoulos) je šéf policie, který kandiduje na starostu Pitsburghu za konzervativní stranu. Brian se jako odborník přes reklamu podílí na jeho předvolební kampani. Stockwell pod záminkou omezení kriminality postupně uzavírá noční gay podniky. Justin s Brianem připraví protiakci, na které Stockwella politicky zesměšní. Brian za to přijde o místo v agentuře a Justin je vyloučen ze školy.  Cynthia (Stephanie Moore) je Briannova sekretářka a spolupracovnice. Po Briannově výpovědi ho následuje do jeho nové firmy Kinnetic. V dalších rolích: Rosie O'Donnell jako Loretta Pye, Mike Shara jako Brett Keller, Meredith Henderson jako Callie Leeson, Lindsey Connell jako Tracey, Mitch Morris jako Cody Bell, Robin Thomas jako Sam Auerbach, Carlo Rota jako Gardner Vance a další.  Mnoho herců bylo kvůli účasti na natáčení označováno za homosexuály. Ve skutečnosti se k vlastní homosexualitě přihlásili pouze Randy Harrison, Peter Paige, Robert Gant a Jack Wetherall. Thea Gill se označuje za bisexuálku.

Délka seriálu.

Bylo natočeno celkem 5 řad seriálu:

Místo natáčení.

Ačkoli se seriál odehrává ve městě Pittsburgh v Pensylvánii, byl natočen v Kanadě v Torontu kvůli nižším nákladům. Na obě města odkazuje rovněž řada reálií, např. torontský bar Woody's na Church Street, nebo Liberty Avenue, která reálně existuje v Pittsburghu.

Vysílání v zahraničí.

Belgie, Finsko (pod názvem "Neříkej to matce"), Francie, Německo, Řecko (pouze první série, pod názvem "Mezi námi"), Maďarsko (pod názvem "Kluci z klubu"), Itálie, Izrael (pod názvem "Hachi Ge'im SheYesh" (הכי גאים שיש), tj. Hrdí, jak to jen jde), Nizozemsko, Norsko, Slovinsko pod názvem "Mezi námi muži" (Moške zadeve, Male Stuff), Spojené království, Španělsko, Rumunsko, Polsko (na televizní stanici nFilmHD), Chorvatsko, Mexiko, Brazílie, Argentina, Izrael, Filipíny, Turecko, Austrálie, Kolumbie  Žádná z českých televizí seriál dosud neuvedla. Některé epizody britské předlohy seriálu byly uvedeny v roce 2005 na festivalu Mezipatra.

Ocenění.

2001  2002  2003  2004  2005

Queer as Folk je americko-kanadský televizní seriál produkovaný společnostmi Showtime a Temple Street Productions. Vychází z britského stejnojmenného seriálu, který vytvořil Russell T. Davis. Severoamerickou obdobu natočili různí kanadští režiséři, kteří jsou známí jako tvůrci nezávislých filmů, například Bruce McDonald, David Wellington, Kelly Makin, John Greyson, Jeremy Podeswa a Michael DeCarlo. Hlavními scenáristy byli Ron Cowen a Daniel Lipman.

Queer as Folk is an American-Canadian serial drama television series that ran from December 3, 2000 to August 7, 2005. The series was produced for Showtime and Showcase by Cowlip Productions, Tony Jonas Productions, Temple Street Productions, and Showtime Networks, in association with Crowe Entertainment. It was developed and written by Ron Cowen and Daniel Lipman, who were the showrunners, and also the executive producers along with Tony Jonas, former President of Warner Bros. Television.


Mládí.

North se narodil 13. dubna 1732 na Piccadilly, ačkoli většinu života strávil na Wroxtonském opatství v Oxfordshire. Zpočátku jeho rodina nedisponovala velkým majetkem, ale tato situace se zlepšila poté, co jeho otec zdědil panství po svém bratranci.  V letech 1742 až 1748 studoval Eton College později absolvoval studium na Trinity College v Oxfordu. Po studiích cestoval po Evropě, navštívil Lipsko, kde studoval na Lipské univerzitě. Poté navštívil Vídeň, Milán, Paříž a roku 1753 se vrátil do Británie.

Politická kariéra.

V dubnu roku 1754 byl zvolen za obvod Banbury do Dolní sněmovny. Poslancem byl v letech 1754 až 1790 a poprvé se stal součástí vlády v červnu 1759, kdy přijal funkci na ministerstvu financí v koaliční vládě Pelhama-Hollese a Pitta. Brzy si vydobyl pověst schopného organizátora, poslance a svými kolegy byl oblíben. I když se původně považoval za stoupence Whigů, bylo zřejmé, že jeho názory se spíše shodují s politikou Toryů.  Poté co se roku 1765 premiérem stal Whig Charles Watson-Wentworth odstoupil z vládní funkce a zůstal pouze řadovým poslancem. Watsonovu nabídku stát se členem jeho vlády odmítl zřejmě z toho důvodu, aby nebyl spojován s bohatými Whigy, kteří měli ve vládě největší vliv. Když se Pitt stal roku 1766 premiérem připojil se North k jeho administrativě jako pokladník armády a stal se členem tajné rady.  V prosinci 1767 nastoupil po Charlesi Townshendovi do pozice ministra financí. Po rezignaci ministra zahraničí Henryho Seymoura Conwaye na počátku roku 1768 se North stal předsedou dolní komory parlamentu a ve vládě zůstal i poté co se jejím předsedou stal Augustus Fitzroy.

Premiér.

Po rezignaci Augusta Fitzroye sestavil 28. ledna 1770 vládu North. Větší část ministrů tvořili zastánci toryovských názorů, i když nebyli formálně členy této strany a mnoho z nich bylo původně Whigy.  Prvním úspěchem nové vlády bylo vyřešení sporu o Falklandy se Španělském, který vedl téměř k vypuknutí války. Británii se podařilo vrazit klín mezi Francii a Španělsko a demonstrovat sílu královského námořnictva. Nicméně kritici upozorňovali, že toto vítězství vyvolalo v Northovi nereálný pocit, že evropské mocnosti nejsou schopny ohrozit britské zájmy v koloniích.  Větší část období úřadování vlády bylo poznamenáno nárůstem napětí mezi Británií a americkými koloniemi a následně vedením války, která vypukla po bitvě o Lexington a Concord roku 1775. North svěřil strategii vedení války lordu Germainovi a hraběti ze Sandwiche. Roku 1778 se ke vzbouřeným koloniím přidala Francie, o rok později Španělsko a roku 1780 i Nizozemsko. Britové tak museli bojovat na více frontách. S narůstajícími problémy Northova vláda navrhla zákon odvolávající zákaz služby katolíků v armádě. To vyvolalo v Británii nespokojenost vedoucí až k protikatolickým nepokojům v Londýně.  North byl prvním premiérem, který byl nucen ze své pozice odstoupit 22. března 1782 po vyslovení nedůvěry vládě. To bylo vyvoláno porážkou britského vojska u Yorktownu o rok dříve. North pro ukončení války navrhl zrušit všechny zákony, které byly ze strany kolonií chápány jako zásah do jejich pravomocí. Kolonie tento návrh odmítly, protože jejich zájmem byla nezávislost. Roku 1782 se britská pozice začala vlivem námořních útoků, organizovaných podle návrhů Northa a Sandwiche, zlepšovat a Británie byla schopna roku 1783 dosáhnout míru za lepších podmínek, než v době kdy byl North odvolán.

Pozdní období.

V dubnu 1783 se North vrátil do politiky jako ministr vnitra v koaliční vládě vytvořené s radikálním Whigem Charlesem Jamesem Foxem, jejímž premiérem byl William Cavendish-Bentinck. Jiří III., který radikála Foxe nenáviděl, považoval Northovu účast v této vládě za zradu, a po jejím pádu v prosinci už North nebyl obsazen do vládní funkce. Největším úspěchem této koalice bylo dojednání mírové dohody, která ukončila americkou válku za nezávislost.  Roku 1790 opustil poslanecké místo v dolní komoře parlamentu a poté co po svém otci zdědil titul hraběte z Guilfordu, stal se členem Sněmovny lordů. Zemřel 5. srpna 1792 v Londýně a byl pohřben ve Wroxtonu, nedaleko od panství své rodiny ve Wroxtonském opatství.

Frederick North, 2. hrabě z Northu (13. duben 1732 – 5. srpen 1792), známý spíše jako lord North byl britský premiér v období let 1770 až 1782. Vedl Británii v době americké války za nezávislost. V době své politické kariéry zastával i jiné významné vládní funkce.

Frederick North, 2nd Earl of Guilford, (13 April 17325 August 1792), better known by his courtesy title Lord North, which he used from 1752 to 1790, was Prime Minister of Great Britain from 1770 to 1782. He led Great Britain through most of the American War of Independence. He also held a number of other cabinet posts, including Home Secretary and Chancellor of the Exchequer.


Stavba.

Kýl lodě byl položen 15. srpna 1935 v loděnicích Deutsche Werke v Kielu. Spuštění na vodu se dočkal 8. června 1937 a "Kriegsmarine" si jej do služby převzala 20. září 1939.

Pohon a pancíř.

Pohon zabezpečovalo vysokotlakých 12 kotlů, které poháněly 3 turbíny a výsledný výkon byl až 133 631 ks. Rychlost lodě byla při ideálních podmínkách 33 uzlů, v praxi 32,5 uzlu.  Boční pancéřový pás měl 70-80 mm, na přídi a zádi se zužoval na 30-50 mm. Paluba byla chráněná dvěma pásy pancíře a to první o síle 12-20 mm a druhý 20-50 mm. Věže hlavní ráže měly sílu 70-105 mm, barbety a velitelská věž až 50-150 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z osmi kanónů SK C/34 ráže 203 mm (8"/60 cal) ve čtyřech dvouhlavňových věžích, s dostřelem 33 500 m. Sekundární výzbroj tvořilo dvanáct kanónů SK C/33 ráže 105 mm uložených v šesti dvouhlavňových polootevřených věžích, s dostřelem 17 700 m. Proti letadlům se dalo použít i pomocné dělostřelectvo ráže 105mm, ale jen na ochranu proti letounům bylo namontováno šest 37 mm kanónů a osm kanónů ráže 20mm. Dvanáct torpédometů ráže 533 mm ve střední části lodě po čtyřech trojhlavňových kompletech.  Katapult se nacházel ve střední části lodě. Loď mohla nést až tři hydroplány typu Arado Ar 196.  Loď byla vybavená i radarem, nejspíš FuMO-27.

Služba.

Od převzetí "Kriegsmarine" 20. září 1939, strávila až do jara roku 1940 výcvikem, testováním a úpravami. Křižník "Blücher" byl potopen již pří prvním nasazení, jen několik hodin po začátku operace Weserübung. V jeho krátké historii byl jen jeden kapitán – a to "Kapitän zur See" Heinrich Woldag.

Bojové nasazení.

9. dubna 1940 v brzkých ranních hodinách začala Operace Weserübung. "Blücher" spolu s „kapesní bitevní lodí“ "Lützow", lehkým křižníkem "Emden" a doprovodem vypluly z německých přístavů ještě v nočních hodinách předešlého dne. Hned na začátku útoku na Oslo Němci při vstupu do Oslofjordu ztratili "Blücher", který těžce poškodily norské pobřežní dělostřelecké baterie, a dvě torpéda Whitehead Mk Vd z pobřežní torpédové baterie Kaholmen ho „dorazila“ a poslala ke dnu. Na křižníku "Blücher" při tom zahynulo asi 600 – 1 000 námořníků. Vrak lodi leží v hloubce asi 90 m v Oslofjordu.

Blücher byl druhý těžký křižník třídy "Admiral Hipper" německé "Kriegsmarine". Jeho pracovní název před rozhodnutím o pojmenovaní bylo "Kreuzer G" ("křižník G"). Jméno nakonec nesl po německém generálovi Gebhardovi Leberechtovi von Blücher. Měl ještě čtyři sesterské lodě: "Admiral Hipper", "Prinz Eugen", "Seydlitz" a "Lützow".

Blücher was the second of five heavy cruisers of Nazi Germany's "Kriegsmarine" (War Navy), built after the rise of the Nazi Party and the repudiation of the Treaty of Versailles. Named for Gebhard Leberecht von Blücher, the Prussian victor of the Battle of Waterloo, the ship was laid down in August 1936 and launched in June 1937. She was completed in September 1939, shortly after the outbreak of World War II. After completing a series of sea trials and training exercises, the ship was pronounced ready for service with the fleet on 5 April 1940. She was armed with a main battery of eight guns and, although nominally under the limit set by the Anglo-German Naval Agreement, actually displaced over.


Život.

Ačkoliv Curwood nedokončil střední školu, byl schopen v roce 1898 složit přijímací zkoušky ke studiu žurnalistiky na Michiganské univerzitě. Od roku 1900 začal publikovat své první reportáže, povídky a krátké příběhy v "Detroit News-Tribune". Již v roce 1909 mu jeho tvorba začala vynášet tolik, že se mohl vydat na svoji první cestu na sever k řece Yukon a na Aljašku, kde hledal inspiraci pro svoji další tvorbu. Tyto své cesty na sever a severozápad amerického kontinentu pak pravidelně opakoval. Jednu dobu také několik měsíců žil společně s Eskymáky.  Vzhledem k tomu, že jeho tvorba byla nadále velice úspěšná, již v roce 1922 začal s budováním Hradu Curwood nedaleko od svého rodného města Owosso u řeky Shiawassee. Jednalo se napodobeninu romantického francouzského zámku z 18. století, kam později přestěhoval i svoji literární pracovnu (v roce 1970 zde bylo zřízeno Curwoodovo muzeum).  V mládí byl vášnivým lovcem, nicméně s přibývajícím věkem stále více prosazoval myšlenky ochrany přírody, nakonec byl jmenován členem Michiganské státní komise pro ochranu přírody.  V roce 1927 během jedné ze svých cest na Floridu byl pokousán neznámým jedovatým živočichem (mohlo se jednat například o pavouka), což u něj vyvolalo velké zdravotní problémy a komplikace. Kromě prudkých alergických reakcí se jednalo také o infekci a celkovou sepsi, která nakonec vedla k jeho předčasné smrti ve věku 49 let.

Dílo.

Curwood vydal během svého života přibližně 30 knih, z nichž velká většina byla později i zfilmována. Mezi jeho světově nejproslulejší a vůbec nejznámější knihy patří román "Vlčák Kazan", který byl také několikrát zfilmován.  Následující seznam obsahuje anglické názvy autorových knih. Pokud kniha vyšla česky, je v závorce uveden její český název.

Filmové adaptace.

Internet Movie Database (IMDb) eviduje z let 1910 až 1995 dvě stě filmových titulů natočených podle děl autora (z toho je 143 němých). K mnoha z nich scénáře napsal sám Curwood.

James Oliver Curwood (12. června 1878 v Owosso, Michigan, USA – 13. srpna 1927, tamtéž) byl americký prozaik, žurnalista, cestovatel a ochránce přírody, autor napínavých dobrodružných románů z prostředí divoké krajiny kanadského severu. Nejhodnotnější jsou ty, které líčí životy zvířat (např. "Vlčák Kazan", "Kočovníci severu" nebo "Král šedých medvědů)", mnoho jiných však vykazuje rysy literárního kýče.

James Oliver "Jim" Curwood (June 12, 1878 – August 13, 1927) was an American action-adventure writer and conservationist. His books were often based on adventures set in the Hudson Bay area, the Yukon or Alaska and ranked among the top-ten best sellers in the United States in the early and mid 1920s, according to "Publishers Weekly." At least one hundred and eighty motion pictures have been based on or directly inspired by his novels and short stories; one was produced in three versions from 1919 to 1953. At the time of his death, Curwood was the highest paid (per word) author in the world. He built Curwood Castle as a place to greet guests and as a writing studio in his hometown of Owosso, Michigan. The castle was listed on the National Register of Historic Places and is now operated by the city as a museum. The city commemorates him with an annual Curwood Festival.


Děj románu.

Jak to vlastně bylo s Athénou neboli Sherine Khalil?  Její matka a otec si dlouho přáli mít vlastní dítě, ale nepovedlo s jim to. Nakonec se rozhodli pro adopci. A protože měli vlivné přátele a na adopci spěchali. Někdo jim poradil, že v Rumunsku si můžou dítě sami vybrat a bude to nejrychlejší. Samira si jednu holčičku hned oblíbila. Tak si jí hned odvezli domů. Vychovávali jí podle libanonských zvyků, chodila do kostela a studovala na Americké škole v Bejrútu. Jednoho dne měla Sherine vidění krve. Matka jí nevěřila a myslela že dcera dostala první menstruaci. Což se nepotvrdilo a Sherine až do vyčerpání křičela o krvi a pak tvrdě usnula. Nazítří se její předpověď splnila. Čtyři lidé byli zavražděni. Od tohoto dne začalo v Libanonu hotové peklo a celá situace se vymykala kontrole. Celý rok rodina zůstávala doma a čekala až se situace zlepší. Sherine pořád opakovala. Bude to trvat moc dlouho. A měla pravdu.  Jednou když měla Sherine zase to svoje vnuknutí. Tancovala a říkala. Bude to trvat dlouho moc dlouho. Otec jí pozorně poslouchal a pak se rozhodl celou rodinu přestěhovat do Londýna.Kde Sherine studovala univerzitu a poznala svého nastávajícího Lukase Jessen-Petersena. Každé ráno před přednáškami navštěvovala místní kostel a zpívala před obrazem Panny Marie. To byl její styl jak se modlit. Jednoho dne se rozhodla, že nepotřebuje mít vysokoškolský titul z oboru který ji nezajímá a ze školy ze dne na den odešla.  Jindy měla vidění, že jí bůh žádá, aby se stala matkou. Zanedlouho se s Lukasem vzali a narodil s jim synek, kterého nechali pokřtít rumunským jménem Viorel. Mladé rodině chyběli finance a rodiče je nepodporovali, protože jejich sňatek neschvalovali. Lukas musel přerušit studium na univerzitě a začít vydělávat. Jelikož neměl ukončené vzdělání nebylo možné z výplaty dlouhodobě vyžít. Začali hádky a jeho odchody z bytu. Jednou se tak nazlobil na Sherine, že se stará více o syna než o něj, že odešel a vrátil se až ráno s myšlenkou, že takhle už to dál nejde a že se musejí rozejít. Sherine mlčky trpěla, přikývla a hned se odstěhovala. Snad kdyby o něj bojovala, tak by se nerozvedli. Za dva měsíce podepsali rozvodové papíry.  Sherine s pocitem, že se jí zase jedna rodina rozpadla, zašla na ranní mši. Na konci bohoslužby čekala před farářem, aby přijala tělo páně. Ale byla poslána pryč. Protože rozvedeným ženám není dovoleno přijímat tělo páně. To jí velice rozhněvalo. Čekala útěchu a dostalo se jí vyloučení z přijímání. Hlasem plným nenávisti proklela kostel a odešla se domů vyplakat. Zase další místo odkud jí vyloučili.  Po této zkušenosti začala hledat svou biologickou matku. Chtěla vědět proč jí opustila. Dlouho přemlouvala rodiče, aby jí pověděli z kterého sirotčince si jí odvezli. Po chvíli naléhání a vyhledávání se dozvěděla co potřebovala a vydala se na cestu do Rumunska.  V Transylvánii se potkala s Lilianou svou biologickou matkou. Dozvěděla se, že jí matka musela dát do sirotčince, protože její otec byl gadža (bílý muž) a komunita by Lilianu vyhnala, kdyby si dítě ponechala. Na rozloučenou se pevně objali a usmířili. Lilian řekla Sherine, že jí vždycky milovala a milovat bude a Sherine byla spokojená. Vrátila se do Londýna za synem a svou adoptivní matkou Samirou.  V Londýně se chtěla trošičku zdržet. Peněz měla dost, z prodejů nemovitostí a tak si užívala. Jednoho dne jí navštívila divadelní herečka Andrea McCain s prosbou o pomoc s přípravou divadelní hry o ženské tváři Boha. Od přítele se dozvěděla, že Sherine byla delší čas v poušti studovat Kaligrafii a v balkánských horách sbírat informace o cikánech.  Spolupráce s divadelním kolektivem se oboustranně moc osvědčila a tak jí nabídli jestli by je nevyučovala tomu co se naučila. Sherine souhlasila a okruh zájemců se začal rozšiřovat. Učila napojení se na svůj osobní VRCHOL pomocí tance a zvuku bubnů.  Skupina se rychle rozrůstala. Nejdříve se scházeli u Sherine v bytě. Po krátké době začali hledat nové prostory. Jeden z účastníků jim nabídl bezplatný pronájem sálu. Za nějaký čas byla skupina tak veliká, že se před vraty sálu tvořili fronty. Tou dobu si hloučků lidí všiml reverend Ian Buck a znelíbilo se mu to. Podal na ni trestní stíhání a tou dobou začala Sherine dostávat výhrůžné dopisy.  Situace s výhrůžnými dopisy došla až tak daleko, že nejdříve začala Sherine chodit ven s osobní ochrankou a pak už se stala neudržitelnou a Sherine se nechala fingovaně zavraždit a odjela do ciziny. Jen nejbližší rodina a přítel ze Scotland Yardu věděli, že je naživu a kde se skrývá.

Čarodějka z Portobella je román napsaný jako zápisky vyprávění několika málo lidí o Sherine Khalil neboli Athéně. Mezi vybrané patří její adoptivní matka Samira R. Khalil, její bývalý manžel Lukas Jessen-Petersen, páter Giancarlo Fontana a mnoho dalších.

The Witch of Portobello () is a fiction work by Brazilian writer Paulo Coelho published in 2006, about a woman born in Transylvania to a Romani mother in a gypsy tribe without wedlock. The central character is abandoned by her birth mother because the father was a foreigner "(gadje)" and later adopted by a wealthy Lebanese couple.


Osobní život.

Narodil v Tacomě, Washington Jayovi a Kim Gigandetovými. Má jednu sestru Kelsie. Po absolvování "Auburn senior High School" v Auburnu ve Washingtonu se v roce 2001 přestěhoval do Kalifornie, kde navštěvoval "Santa Monica Community College", kde si poprvé zahrál.  Má rád basketball, golf, surfování a věnuje se bojovému umění Krav maga.  Se svou přítelkyní Dominique Geisendorff mají dceru Everleigh Rae Gigandet, která se jim narodila 14. dubna 2009. Syn se jim narodill v lednu 2013 a další dcera v listopadu v roce 2015.

Kariéra.

V roce 2003 získal svoji první roli v "Kriminálce Las Vegas" jako Mark Young. Další role obdržel v "The Young and the Restless", "Jack & Bobby" a v úspěšném seriálu "O.C.", kde si zahrál Kevina Volchoka.  Filmovou roli získal o rok později ve filmu "Mistaken". Dále pak ve filmu "Who's Your Caddy?". V roce 2007 si zahrál ve filmu "Nikdy to nevzdávej".  V roce 2008 obdržel roli ve filmu "", kde si zahrál jednu ze záporných postav – upíra James, který chce zabít hlavní hrdinku – Bellu (Kristen Stewart) a snaží se mu v tom zabránit hodný upír Edward Cullen (Robert Pattinson).  Jeho nejnovějšími rolemi je postava Marka v hororu "Nenarození" a postava Bishopa ve filmu "Making Change".

Ocenění.

V roce 2008 získal první ocenění. První cenu Young Hollywood Awards, poté cenu MTV Movie Awards za film "Never Back Down" v kategorii nejlepší souboj. Dále získal cenu od Home Entertainment v kategorii objev roku.  V roce 2009 získal cenu MTV Movie Awards v kategorii nejlepší souboj ve filmu "." Za "Stmívání" dostal ještě dvě ceny v Teen Choice Award, jednu společně s Robertem Pattinsonem v kategorii nejlepší souboj a cenu v kategorii nejlepší filmový padouch.

Cam Joslin Gigandet (* 16. srpna 1982 v Tacomě, Washington, USA) je americký herec. Zahrál si v seriálech "O.C." a "Bezohlední" a ve filmech "", "Nikdy to nevzdávej"", Varieté, Panna nebo orel, Dokonalá chůva" nebo "Sedm statečných".

Cam Joslin Gigandet (; born August 16, 1982) is an American actor whose credits include a recurring role on "The O.C." and appearances in feature films "Twilight", "Pandorum", "Never Back Down", "Burlesque", "Easy A", "Priest", and "The Magnificent Seven". He also starred in the CBS legal drama series "Reckless". From 2016 to 2018, Gigandet starred in the Audience Network drama series "Ice".


Život a dílo.

Michael Thonet se narodil 2. července 1796 v městečku Boppard nedaleko Koblence v západním Německu (tehdy ovšem součástí revoluční Francie).  Vyučil se stolařem a v rodišti založil řemeslnickou dílnu, v níž vyráběl nábytek. Ve třicátých letech 19. století začal dělat pokusy s ohýbáním dřeva, čehož pak využil i ve své profesi. Ohýbaný nábytek poprvé představil veřejnosti roku 1841 na průmyslové výstavě v Koblenci, kterou navštívil i rakouský kancléř Metternich. Na jeho doporučení přesídlil Thonet v následujícím roce do Vídně, kde si založil vlastní firmu na výrobu nábytku.  S manželkou Annou Marií měl celkem třináct dětí, jen pět synů se však dožilo dospělosti. Kvůli nim roku 1853 přejmenoval firmu na „Gebrüder Thonet“.  Zájem o ohýbaný nábytek neustále rostl, roku 1856 se proto Thonet rozhodl založit novou továrnu. Kvůli výhodným podmínkám si vybral moravské Koryčany, kam se následně sám na čas přestěhoval. Výroba se zde rozběhla roku 1857 a díky velkým úspěchům se firma zanedlouho rozšířila i o závody v Bystřici pod Hostýnem a Vsetíně. Později založil továrny také v Radomsku a v německém Frankenbergu.  Thonetův ohýbaný nábytek se brzy stal pojmem a německý podnikatel za jeho výrobu získal i řadu ocenění, mimo jiné zlatý kříž za zásluhy či rytířský kříž řádu Františka Josefa. Na sklonku života byl uznávaným výrobcem nábytku. Zemřel 3. března 1871 ve Vídni a vedení firmy převzali jeho synové.  V podnikání byli činní synové Michael Thonet mladší (1824–1902), Josef Thonet (1830–1887), Jakob Thonet (1841–1929) a August Thonet (1829–1910). August navíc působil jako poslanec Moravského zemského sněmu a starosta Bystřice pod Hostýnem. Funkci starosty Bystřice pod Hostýnem zastával i Jakob.

Michael Thonet (2. července 1796 Boppard – 3. března 1871 Vídeň) byl německý podnikatel, truhlář, vynálezce a návrhář nábytku. Původem z Boppardu v Porýní, usadil se na Moravě, kde založil v Koryčanech (1856) a v Bystřici pod Hostýnem (1861) továrny na nábytek z ohýbaného dřeva – TON. Továrna v Bystřici pod Hostýnem byla ve své době největší svého druhu, stala se vývojovým centrem celé firmy TON a exportovala své výrobky do celého světa.

Michael Thonet (2 July 1796 – 3 March 1871) was a German-Austrian cabinet maker, known for the invention of bentwood furniture.


Historie.

První album "Night on Bröcken" vyšlo v roce 1984 u společnosti Metal Blade a byl z něj cítit velký vliv Iron Maiden. Album "The Spectre Within", které představilo mnohem progresivnější zvuk, bylo vydáno v roce 1985.  V roce 1986 skupinu opustil původní kytarista Victor Arduini a nahradil jej Frank Aresti. V tomto roce také bylo vydáno třetí album "Awaken the Guardian", které se posunulo směrem k mytické atmosféře.  V roce 1987, předtím, než skupina začala pracovat na dalším albu, odešel původní zpěvák John Arch. Ray Adler se k Fates Warning připojil v roce 1988 a skupina vydala své první album s ním, "No Exit".  Neustálé změny v sestavě pokračovaly odchodem bubeníka Stevea Zimmermana v roce 1988, kterého v roce 1989 nahradil Mark Zonder. V téže roce spatřilo světlo světa album "Perfect Symetry". Ve skladbě "At Fates Hands" hostoval tehdejší klávesista Dream Theater Kevin Moore.  Roku 1991 bylo vydáno album "Paralells", které někteří kritikové považují za komerční. Ve skladbě "Life in Still Water" se objevil nový zpěvák Dream Theater James LaBrie.  V roce 1995 vyšla kompilace "Chasing Time", která obsahovala i dvě předtím nikdy nevydané skladby.  V roce 1996 Fates Warning opustili Joe DiBiase a Frank Aresti.  Tři zbývající členové - Alder, Matheos a Zonder – nahráli v roce 1997 album "A Pleasant Shade of Gray". Objevili se na něm také hostující hudebníci Joey Vera (baskytara) a Kevin Moore (piano, klávesy).Toto koncepční album, které bylo naprosto odlišné od jejich předchozích děl, odhalilo hlubší a temnější stránku Fates Warning. Původně 50minutová skladba byla rozdělena do 12 písní.  V roce 1998 se na hudebním trhu objevilo živé dvojalbum "Still Life". První disk obsahoval "A Pleasant Shade of Gray" zahrané vcelku, zatímco na druhém byla kompletní verze skladby "The Ivory Gate of Dreams" z alba "No Exit" spolu s dalšími písněmi. Na tomto albu skupině pomáhali Bernie Versailles s doprovodnými kytarami, Jason Keaser s klávesami a Joey Vera s baskytarou. Japonská verze zahrnovala i studiovou cover verzi skladby "In Trance" od Scorpions.  V roce 2001 se k Fates Warning ještě jednou vrátili Moore a Vera, aby pomohli vytvoři další album "Disconnected".  "FWX", desáté studiové album, vyšlo v roce 2004. Bubeník Mark Zonder oznámil, že "FWX" bude jeho poslední album se skupinou, protože se toužil věnovat jiným svým zájmům, a v roce 2005 odešel.  V roce 2005 se objevilo koncertní DVD "Live in Athens" a byla také vydána CD verze.  Před nedávnem se k Fates Warning vrátil Frank Aresti, aby s nimi odehrál několik posledních koncertních turné. Můžeme ho vidět i na DVD "Live in Athens". Skupina nahrála skladby k nejrůznějším tributům, například "Closer to the Heart" na albu "Working Man" na počest Rush z roku 1996, "Saints in Hell" na "Legends of Metal" na počest Judas Priest z roku 1997 nebo "Sign of the Southern Cross" na "Holy Dio" na počest Ronnieho Jamese Dia z roku 2000.

Fates Warning je progresivně metalová skupina, kterou v roce 1983 v Hartfordu, Connecticut, U.S., založili John Arch, Jim Matheos, Victor Arduini, Joe DiBiase a Steve Zimmerman. Skupina stála u vzniku progresivního metalu; jejich raná alba jsou považována za zásadní pro vymezení samotného žánru. V bukletu rozšířené edice alba "Awaken the Guardian" poznamenal Mike Portnoy, bubeník Dream Theater: "Fanoušci i kritikové často přisuzují Dream Theater zásluhy za vytváření progresivního metalu koncem 80. a začátkem 90. let,... pravdou ovšem je, že Fates Warning to dělali léta před námi."

Fates Warning is an American progressive metal band, formed in 1982 by vocalist John Arch, guitarists Jim Matheos and Victor Arduini, bassist Joe DiBiase, and drummer Steve Zimmerman in Hartford, Connecticut.


Historie.

FIT ČVUT byla založena 1. července 2009, první rok výuky byl zahájen 21. září 2009. Vznikla rozšířením a rozdělením katedry počítačů na Fakultě elektrotechnické ČVUT. Do prvního ročníku se v roce 2009 imatrikulovalo necelých 500 studentů, z toho asi 10 % tvořily ženy a dívky. Asi 10 % studentů pocházelo ze Slovenska a dalších 10 % ze zemí východní Evropy. Studium od začátku probíhá v češtině a v některých oborech i v angličtině.  Rozběh fakulty byl v prvním roce hrazen z grantu Operačního programu Praha – Adaptabilita, z fondů ČVUT, půjček a ze sponzorských darů firem. V dalším roce také z dotací Ministerstva školství ČR.

Studium.

Studenti bakalářského a magisterského programu si volí obor během studia, nejpozději však se zadáním bakalářského/diplomové práce. V roce 2014 došlo k reakreditaci původního bakalářského studijního programu Informatika. Studenti nastupující od akademického roku 2015/2016 již nastupují do tohoto nově akreditovaného programu.

Studijní programy a obory.

Obory bakalářského studijního programu Informatika (BSP)  Standardní délka studia 3 roky, titul Bc  Specializace magisterského studijního programu Informatika (MSP)  Standardní délka studia 2 roky, titul Ing. Program navazuje na bakalářský studijní program Informatika.  FIT ČVUT pořadá každý rok algoritmickou soutěž FIKS určenou pro studenty středních škol. Pod záštitou FIT se také koná týmová praktická soutěž UNIT, pořádaná organizací BEST. Od založení FIT její studenti každý rok reprezentují ČVUT ve středoevropském kole (CERC) mezinárodní univerzitní týmové algoritmické soutěži ACM ICPC. Studenti se do středoevropského kola probojovávají skrze kvalifikační kolo CTU Open.

Konference, akce, semináře.

FIT každoročně pořádá řadu českých a mezinárodních akcí. Jedna z nich je mezinárodní linuxová konference LinuxDays. Spolupořádaná je také akce pro zájemce o operační systém GNU/Linux InstallFest. Dále se na půdě FIT pořádá největší setkání Python komunity v České republice – konference PyCon CZ, konference o právu a informačních technologií LAW FIT nebo také mezinárodní konferenci o stringologii The Prague Stringology Conference. Každý rok FIT pořádá Den otevřených dvěří a řadu dalších akcí pro zájemce o studium včetně letní školy pro středoškolačky. Přehled konferencí je možné sledovat na webových stránkách.

Katedry.

Výuku i výzkum na fakultě zajišťuje šest specializovaných pracovišť (kateder)

Budovy.

Fakulta se ve svých počátcích usídlila od 5. srpna 2009 v budově Masarykovy koleje ČVUT, která do té doby byla pronajímána ČSA. Od května 2011 sídlí fakulta v Nové budově ČVUT společně s Fakultou architektury. V této budově fakulta využívá všechny čtyři přednáškové místnosti a 3. patro budovy, kde je umístěn děkanát fakulty spolu s několika počítačovými a seminárními učebnami. Katedry pak od června 2011 sídlí v 9.–14. patře vedlejší budovy A, která je s Novou budovou propojena tubusem; zbytek budovy A je využíván Fakultou stavební. V budově A se krom kateder nachází také další počítačové a seminární učebny a specializované laboratoře. Fakulta od svého počátku využívá rovněž Ballingův sál a jednu počítačovou učebnu v Národní technické knihovně.

Fakulta informačních technologií ČVUT v Praze (FIT ČVUT) byla založena 1. července 2009 jako osmá fakulta ČVUT. Jejím prvním děkanem se stal Pavel Tvrdík, který byl děkanem zvolen znovu i v roce 2013. Pro období 2017–2021 byl v červnu 2017 novým děkanem zvolen Marcel Jiřina.

Faculty of Information Technology, Czech Technical University in Prague (FIT CTU) was established on the 1st of July, 2009, as the eighth and the youngest faculty of Czech Technical University in Prague. The school offers undergraduate and graduate programmes including doctoral programme. FIT CTU is part of many alliances and associations such as Informatics Europe.


Historie.

Když se v roce 1859 stal zároveň valašským i moldavským knížetem, spojil svou osobou obě rumunská knížectví, a to i později jako Spojená knížectví Valašska a Moldávie, čímž byl položen základ budoucímu Rumunsku. V roce 1862 byl tento celek přejmenován na Spojená knížectví Rumunska. Alexander Ioan Cuza však neuspěl při realizaci své zemědělské reformy a také v systému vlády, v němž měl za vzor Napoleona III. Když byl (díky tomu) v roce 1866 "domnitor" Cuza svržen, byla nabídnuta rumunská knížecí koruna hohenzollernskému princi Karlu Eitelovi von Hohenzollern-Sigmaringen. Ten nabídku přijal a stal se v roce 1866 rumunským knížetem a v roce 1881 prvním rumunským králem. Dynastie Hohenzollern-Sigmaringen pak v Rumunsku vládla až do komunistického převratu v roce 1947.

Rodina.

V roce 1844 se Alexandr oženil s moldavskou šlechtičnou Elenou Rosetti (1825–1909). Elena nemohla mít děti. V šedesátých letech měl Alexandr vztah s Marijou Catargiu-Obrenovičovou. Marija byla vdova po srbském knížeti Miloši Obrenovičovi a matka budoucího srbského krále Milana I. Obrenoviče. Alexandr měl s Marijou dva syny, Alexandra a Dimitrie, které Alexandrova manželka Elena vychovávala jako vlastní. Elena byla velkou filantropkou, starala se především o sirotky.

Moldavsko a Valašsko.

I po vyhnání Turků ze Sedmihradska koncem 17. století zůstávala podunajská vévodství Moldavsko a Valašsko pod jejich nadvládou. Od počátku 18. století na jimi kontrolovaná území Turci dosazovali své vládce. Těmi byli tzv. "fanarioné" - bohatí Řekové, žijící v cařihradské čtvrti Fanaru. Jejich úkolem bylo hlavně násobit zisky plynoucí z Moldavska a Valašska do turecké pokladny. Od konce 18. století v oblasti stoupal vliv Ruska. Roku 1775 Moldavsko ztratilo Bukovinu ve prospěch rodu Habsburků. Roku 1812 získalo Rusko Besarábii, moldavské území východně od řeky Prut. Roku 1829 tzv. drinopolským mírem získalo Rusko v podunajských knížectvích velký vliv a ovlivňovalo i obsazování knížecích stolců. Carskými vojáky bylo potlačeno i revoluční povstání z roku 1848. Nadvláda Petrohradu v zemi byla ukončena po porážce Ruska v krymské válce (1853-1856). Ochrana obou států, Moldávie a Valašska byla poté svěřena evropským velmocím.

Alexandru I. - sjednotitel.

Po svém otci pocházel Alexandru Ioan Cuza z moldavské bojarské rodiny. Jeho matka Sultana pocházela z bohaté fanarionské rodiny. Své vzdělání získal v kadetních školách v Postupimi a v Paříži. Jako účastník moldavské revoluce v roce 1848 byl zatčen. Uprchl s britskou pomocí a po návratu do Moldavska byl v roce 1850 jmenován plukovníkem a prefektem okresu Galati. Jako představitel strany Partida Nationala usiloval o sjednocení obou států. Roku 1858 byl jmenován ministrem války spojených knížectví Valašska a Moldavska. V lednu 1859 byl zvolen moldavským knížetem a o měsíc později knížetem valašským. 23.12.1861 jej osmanský sultán potvrdil jako vládce spojených knížectví. Roku 1862 vyhlásil Alexandr obě spojená knížectví za jediné knížectví rumunské. Turecko ovšem uznávalo toto sjednocení jen po dobu Alexandrova života.

Alexandru I. - reformátor.

Více než čtvrtina země byl v majetku církve. V letech 1863 – 1864 provedl Alexandr pozemkovou reformu, hlavně sekularizací církevního majetku. Na pozemkovou reformu navázal zrušením nevolnictví a zavedením všeobecného volebního práva. Reformy vyvolaly nespokojenost ortodoxní církve a šlechty. V roce 1864 vydal moderní trestní zákoník, jehož základem byl Napoleonův "Code civil". Alexandr také založil univerzity v Iasi a v Bukurešti. Universita v Bukurešti dodnes nese jeho jméno. Pokusu o puč čelil Alexandr poprvé v roce 1864. Podruhé byl dne 22. února 1866 napaden nespokojenými důstojníky ve svém paláci a donucen abdikovat. Druhého dne musel opustit Rumunsko a do exilu s ním odešla i jeho žena spolu s jeho milenkou Marijou. V emigraci žili střídavě v Rakousku, v Německu a Itálii. Elena přežila nejen manžela, Mariju a i své nelegitimní syny.

Rumunsko po Alexandrovi.

V roce 1866 převzal vládu v Rumunsku pruský důstojník, kníže Karl Eitel Friedrich Zephyrin z rodu Hohenzollern–Sigmaringen. Ten se stal rumunským knížetem jako Carol I. (nar. 1839, vládl 1866–1914, od roku 1881 jako král). Rumunsko bylo vyhlášeno královstvím po rusko–rumunském vítězství nad Turky ve válce 1877–1878. Rumunsko, které prohlášeno za nezávislé, získalo Dobrudžu s důležitým přístavem Constanta. Království bylo vyhlášeno 23.3. 1881 a Carol I. zavedl částečně demokratickou ústavu a pustil se do přebudování armády podle pruského vzoru. Rod Hohenzollern–Sigmaringen pak vládl v Rumunsku až do roku 1947, kdy bylo Rumunsko prohlášeno republikou.

Alexandr Jan Cuza (rumunsky: Alexandr Ioan Cuza) (20. březen 1820, Huși, Rumunsko – 15. květen 1873, Heidelberg, Německo) byl v letech 1859–1862 kníže Valašska a Moldávie a zároveň v letech 1859–1866 vládce resp. "domnitor" Spojených knížectví Valašska a Moldávie (od roku 1862 Spojené knížectví Rumunska).

Alexandru Ioan Cuza (, or Alexandru Ioan I, also anglicised as Alexander John Cuza; 20 March 1820 – 15 May 1873) was Prince of Moldavia, Prince of Wallachia, and later "Domnitor" (Ruler) of the Romanian Principalities. He was a prominent figure of the Revolution of 1848 in Moldavia. He initiated a series of reforms that contributed to the modernization of Romanian society and of state structures.


Historie.

O stavbě lanovky rozhodla městská rada již v roce 1891. Lanovka byla uvedena do provozu v červenci 1900 společností "Decauville". Mezi 1. listopadem 1931 a 2. únorem 1935 nahradil lanovku autobus. V roce 1933 se provozovatelem lanovky stala společnost STCRP ("Société des transports en commun de la région parisienne") a byla pověřena ji zmodernizovat. Systém lanovky s vodní zátěží byl nahrazen elektrickým pohonem. V roce 1949 byla lanovka spolu s další městskou dopravou převedena na společnost RATP. Na počátku 90. let 20. století byla lanovka kompletně rekonstruována a modernizována, takže její provoz od 1. října 1990 do 5. října 1991 nahrazoval tzv. Montmartrobus, jehož linka v této čtvrti běžně zajišťuje veřejnou dopravu. Původní plány na prodloužení lanovky podzemním tunelem až ke stanici metra Anvers byly odloženy. Náklady na modernizaci dosáhly 43,1 miliónů franků. Dne 7. prosince 2006 došlo k nehodě při zkoušce brzd. Až 30. června 2007 se podařilo zprovoznit jednu kabinu a 2. srpna 2008 druhou.

Charakteristika.

V pravém slova smyslu se nejedná o lanovou dráhu, ale o šikmý výtah (obdobně jako je lanová dráha hotelu NH Praha). Od 1. června 1991 je lanovka vybavena dvěma elektricky poháněnými vozy, každý s kapacitou 60 míst. Tím je umožněno přepravit až 2000 osob za hodinu v každém směru. Výškový rozdíl činí 36 metrů, trasa je dlouhá 108 metrů a cesta trvá necelých 90 sekund. Obě stanice navrhl architekt François Deslaugiers, zatímco nové vozy navrhl designér Roger Tallon, který je autorem designu vagónů TGV Atlantique. Kabiny mají prosklené boky a částečně i střechu, aby cestující mohli během jízdy obdivovat bazilikou Sacré-Coeur. Obdobně jsou prosklené i stanice. Každý vůz má vlastní navíjecí buben, takže i v případě výpadku jedné z kabin, může zůstat v provozu druhá.

Lanová dráha ve filmu.

Lanovka je výrazným prvkem čtvrti a proto se objevuje v mnoha filmech a televizních seriálech odehrávajících se na Montmartru. Jedním z nejznámějších je film "Prohnilí proti prohnilým" z roku 1990 s Thierry Lhermittem a Philippem Noiretem v hlavních rolích. Dále se objevila ve filmech "Les Randonneurs" (1997), "Louise (Take 2)" (1998), "El Tourbini" (2006) a v pilotním díle k seriálu "Capitaine Casta" (2007).

Funiculaire de Montmartre (česky zhruba "Lanovka na Montmartre") je pozemní lanová dráha, která se nachází v Paříži v 18. obvodu a dopravuje cestující na vrcholek Montmartru, kde se nachází Bazilika Sacré-Cœur. Lanovku provozuje dopravní podnik RATP a je integrovaná do systému MHD. Dráha je v provozu každý den od 6:00 do 0:45. Ročně převeze zhruba 2 milióny pasažérů. Současná podoba dráhy pochází z let 1990–1991.

The Montmartre Funicular () is an inclined transport system serving the Montmartre neighbourhood of Paris, France, in the 18th arrondissement. Operated by the RATP, the Paris transport authority, the system opened in 1900, and was entirely rebuilt in 1935 and again in 1991.


Země bez zahraničních vztahů s Izraelem.

Izrael nemá žádné zahraniční diplomatické ani obchodní vztahy s 36 zeměmi, z nichž 22 je členy Ligy arabských států. V polovině ledna 2009, při konfliktu v Gaze, s Izraelem rozvázaly diplomatické vztahy čtyři země (Katar, Mauretánie, Bolívie a Venezuela).  14. ledna 2009 Bolívie a Venezuela přerušily diplomatické vztahy s Izraelem a o dva dny později Katar a Mauritánie přerušily s Izraelem styky jak politické, tak ekonomické. Tento krok nastal poté, co Bašár al-Asad a Chálid Mašál vyzvali v katarském hlavním městě Dauhá všechny arabské státy k přerušení vztahu s židovským státem na protest proti válce v Gaze. 6. března téhož roku pak izraelská diplomatická mise v Mauritánii zemi na výzvu mauritánských úřadů opustila, čímž bylo ukončeno devět let diplomatických vztahů. Mauritánská diplomatická mise v Izraeli opustila židovský stát již dříve, bez zaslání oficiálního vyrozumění izraelskému ministerstvu zahraničních věcí. Po Izraelském útoku na humanitární konvoj do Gazy se zhoršily vztahy Izraele s Tureckem, které zašlo až k přerušení kdysi strategicky důležité spolupráce v oblasti vyzbrojování a vyhoštění izraelského velvyslance, prohlášení, že Turecko bude izraelská letadla v jeho vzdušném prostoru identifikovat za nepřátelská a dopis z Knessetu Hilary Clintonové, doporučující jí, aby USA označily Turecko za stát podporující terorismus.

Částečné uznání a/nebo obchodní dohody.

V říjnu 2000 Bahrajn, Maroko a Omán přerušily diplomatické styky s Izraelem, čímž došlo k uzavření izraelských diplomatických misí v těchto zemí; obchodní a ekonomické svazky však nadále fungují. Maroko a Tunisko obvykle dovolují izraelským turistům vstupovat na svá území. Za zmínku rovněž stojí vřelé vztahy Izraele s marockým králem Hasanem II. Navzdory absenci plných diplomatických vztahů král Hasan od 70. let usiloval o arabsko-izraelský mír. Když v roce 1999 zemřel, tehdejší premiér Ehud Barak a ministr zahraničí David Levy (původem z Maroka) odletěli do Rabatu na jeho pohřeb.  Saharská arabská demokratická republika v Západní Sahaře částečně uznává Izrael.  Severní Korea umožňuje Izraelcům s izraelským pasem vstoupit na její území, avšak s Izraelem diplomatické styky nemá.

Afrika.

Angola.

Vztahy mezi Izraelem a Angolou jsou výborné a jsou primárně založeny na obchodu a proamerické zahraniční politice. V březnu 2006 dosáhl objem obchodu mezi oběma zeměmi 400 milionů dolarů. V roce 2005 navštívil angolský prezident José Eduardo dos Santos Izrael.

Eritrea.

Eritrea navázala s Izraelem vztahy krátce poté, co v roce 1993 získala nezávislost, a to přes protest arabských zemí. Izraelsko-eritrejské vztahy jsou úzké. Eritrea však odsoudila izraelskou vojenskou operaci Lité olovo.

Zahraniční vztahy Izraele zahrnují diplomatické vztahy a mezinárodní dohody státu Izrael s jinými zeměmi. Izrael vstoupil do Organizace spojených národů 11. května 1949. V současnosti má Izrael vztahy se 162 zeměmi.

Israel has diplomatic relations with 162 of the 193 UN member states as of December 2019. Israel maintains full diplomatic relations and open borders with two of its Arab neighbours, Egypt and Jordan, after signing peace treaties in 1979 and 1994 respectively. Thirty-one UN member states do not recognize Israel. These include 19 of the 22 members of the Arab League: Algeria, Bahrain, Comoros, Djibouti, Iraq, Kuwait, Lebanon, Libya, Mauritania, Morocco, Oman, Qatar, Saudi Arabia, Somalia, Sudan, Syria, Tunisia, United Arab Emirates and Yemen. A further 9 are members of Organisation of Islamic Cooperation: Afghanistan, Bangladesh, Brunei, Indonesia, Iran, Malaysia, Mali, Niger and Pakistan. Other countries which do not recognise Israel include Bhutan, Cuba and North Korea. Israel is a member of a number of United Nations and other international organisations.


Historie.

Stanice pro linku 1 byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec první linky v Paříži. Byla postavena s délkou 100 metrů na rozdíl od ostatních stanic, jejichž nástupiště měly původně jen 75 metrů a musely být později rozšířeny kvůli přeměně vozů metra na pneumatikách. Stanice byla stavěna jako otevřená a posléze byla zakryta kovovou mostovkou širokou 23,9 m. Původně byly zamýšleny čtyři koleje a dvě nástupiště šest metrů široké, neboť tudy měla vést tehdejší linka 2, ale tento plán nebyl realizován a ve stanici zůstala jen linka 1. Nicméně v období od 1. srpna do 17. prosince 1906 byla na nejjižnější kolej provizorně napojena linka 5 ze stanice Gare d'Austerlitz. Po otevření stanice Quai de la Rapée bylo spojení zrušeno. Kolej je dnes nepoužívaná a izolovaná skleněnou stěnou u nástupiště ve směru na Château de Vincennes.  Kvůli přestavbě linky na automatický provoz bylo nástupiště upraveno během víkendu 18. a 19. července 2009.  Nástupiště pro linku 14 je v provozu od 15. října 1998. Nachází se jižně od Gare de Lyon v "Rue de Bercy", podél nástupišť linek RER A a D. Široké nástupiště má koleje po stranách. Stanici zkrášluje exotická zahrada umístěná za skleněnou stěnou za kolejí ve směru do stanice Olympiades.  27. května 2009 byl schválen plán na vytvoření třetího přístupu uprostřed nástupiště, aby se usnadnil přístup na nástupiště a usměrnil tok přicházejích a vystupujících cestujících.

Název.

Jméno stanice je odvozeno od názvu nádraží, odkud jsou vypravovány vlaky na jihovýchod Francie, mj. také do Lyonu.

Gare de Lyon je významná přestupní stanice pařížského metra v jihovýchodní části Paříže ve 12. obvodu. Kříží se zde nejstarší linka 1 a nejmladší linka 14. Kromě toho je zde umožněn přestup na linky RER A a D a také na železniční spoje, které odjíždějí z Lyonského nádraží do jihovýchodní Francie. Gare de Lyon je proto třetí nejvytíženější stanicí pařížského metra s 30,91 milióny cestujících, z čehož připadá 15,78 miliónu na linku 1 a 15,13 miliónu na linku 14 (2004).

Gare de Lyon () is a station on lines 1 and 14 of the Paris Métro. It is connected to the Gare de Lyon mainline rail and RER stations within one complex and is the third-busiest station on the network with 30.91 million entering passengers in 2004, made up of 15.78m on line 1 and 15.13m on line 14.


Historie.

Fonthill Abbey bylo výtvorem Williama Thomase Beckforda, který studoval u architekta Williama Chamberse a byl synem bohatého anglického plantážníka Williama Beckforda. Roku 1771, kdy bylo W. T. Beckfordovi deset let, zdědil milion liber (v přepočtu na dnešní poměry kolem 320 milionů) a roční příjem, který jeho současníci odhadovali na 100 000 liber. Tehdejší noviny ho proto popisovaly jako „nejbohatšího neurozeného muže v Anglii“.  Roku 1778 se Beckford poprvé setkal s Williamem Courtenayem, 11letým synem vikomta Courtenayho. Ve Fonthillu pro chlapce uspořádal velkolepou vánoční párty, která trvala tři dny. V té době Beckford začal psát svůj nejznámější román "Vathek". Roku 1784 byl Beckford obviněn Lordem Loughboroughem ze sexuálního zneužití Williama Courtenayho. Obvinění nebyla nikdy prokázána, ale Beckford po tomto skandálu musel opustit Anglii.  Odešel do exilu spolu se svou ženou Margaret Gordonovou, kterou hluboce miloval. Margaret však zemřela při porodu, když manželé našli útočiště ve Švýcarsku. Po této tragédii Beckford hodně cestoval - opakovaně do Francie, Německa, Itálie, Španělska a především do Portugalska, země, kterou měl ze všech nejraději. Přestože se ho anglická společnost stranila, rozhodl se v 90. letech 18. století vrátit do rodné země na fonthillské panství. Nechal ho obehnat zdí, dlouhou šest mílí a vysokou 3,65 m, aby na jeho pozemcích lovci nemohli klást pasti na lišky a zajíce. Park protínala asi pět mílí dlouhá alej.  Excentrický spisovatel si usmyslel, že si ve Fonthill vybuduje gotický letohrádek v podobě umělé zříceniny (tzv. folly). Těsně před zahájením stavebních prací si to však rozmyslel a rozhodl se pro panské sídlo podobající se katedrále. Mělo vyrůst na louce půl míle od palladiánského domu zvaného "Fonthill Splendens", který nechal vybudovat jeho otec na místě vyhořelého alžbětinského domu. Tuto budovu nechal Beckford nejprve částečně a později zcela zbourat.

Výstavba.

Když byly zveřejněny stavební plány, vzbudily velké pozdvižení a staly se okamžitě tématem rozhovorů ve vyšší společnosti i v architektonických kruzích v celé zemi. Beckford chtěl vybudovat věž vysokou 137 metrů. Ta by o 14 metrů převýšila katedrálu v Salisbury a stala se tak s odstupem nejvyšší stavbou ve Spojeném království. Výstavba opatství začala roku 1795. Jako vedoucího architekta si Beckford najal ve své době renomovaného Jamese Wyatta, který však neměl dostatečné znalosti v oblasti klenby a gotické architektury vůbec. Wyatt byl navíc známý tím, že stavební práce nenavštěvoval moc často a přenechal dohled Beckfordovi, který si přepracovával plány a dával pokyny stavebníkům.  500 dělníků pracovalo ve dne v noci. Aby stavbu urychlil, zlákal Beckford 450 dalších dělníků ze stavby kaple sv. Jiří na královském hradě Windsor - slíbil jim výrazně vyšší denní dávku piva ale. Na přepravu stavebního materiálu zabavil místním všechny žebřiňáky a povozy. Na oplátku jim Beckford za chladného počasí zdarma dodával uhlí a vlněné deky.  Beckford na stavební práce pečlivě dohlížel a chtěl, aby byly co nejrychleji hotové. Přes obavy odborníků, kteří je považovali za nedostatečné, se rozhodl využít staré základy malého zahradního domku, jenž dříve stával na tomto místě. Aby dělníci dostáli Beckfordovu přání dokončit stavbu co nejdříve, používali na jeho pokyn dřevo a cement místo obvyklého kamene a cihel, které by při plánované velikosti Fonthill Abbey byly mnohem vhodnější. Kromě toho se na zdi používalo nekvalitní vápno do malty a hrubé kamenné kvádry, které byly natřeny, aby vypadaly jako drahý přírodní kámen. Usychající maltu stříkali dělníci obarveným pískem, aby vypadala jako kámen. V průběhu roku se však ukázalo, že tyto zdi nejsou úplně vodotěsné a malta vytéká štěrbinami. Proto bylo třeba obložit stěny tenkými kamennými deskami, které zvyšovaly náklady.  První částí stavby byla věž, která dosáhla výšky 91 metrů, než se roku 1801 zřítila. Beckford později zklamaně prohlásil, že mu bylo líto, že ji osobně neviděl padat. Poručil však, aby ji začali stavět znovu.  O šest let později, v roce 1807, se nová opět přiblížila výšce 90 metrů - a znovu se zřítila. Beckford okamžitě začal stavět další věž, tentokráte z tesaného kamene, který měl stavbě dodávat větší stabilitu. William Beckford se nakonec vzdal svého snu o věži vysoké 137 metrů a v roce 1813 prohlásil Fonthill Abbey za dokončené. Stavební náklady se vyšplhaly na obrovskou částku 273 000 liber (v přepočtu na dnešní poměry 87 400 000 liber).  Dlouho se předpokládalo, že za nestabilitu budovy způsobily staré základy. Tuto domněnku opravil dokument televizní stanice "Channel 4" o ztracených budovách Británie, který nechal provést radarový výzkum lokality a zjistil, že zákldy byly ve skutečnosti velmi mohutné a sahaly až na skalní podloží. Spíše se dnes vychází z toho, že stěny, které postaveny převážně ze dřeva, nemohly vydržet obrovskou zátěž (obzvláště vysoké věže), prohnuly se a pukly.

Architektura.

Fonthill Abbey bylo považováno za jednu z nejpodivuhodnějších staveb ve Spojeném království. Budova měla půdorys ve tvaru kříže s dvěma dlouhými křídly na sever a jih a dvěma kratšími na východ a západ. Nad čtvercových křížením se zvedala osmiboká hlavní věž, inspirovaná elyskou katedrálou, která se směrem nahoru lehce zužovala. Věžičky v rozích vybíhaly nad špičku a tvořily jakousi zdobenou korunu věže. S výškou 84 metrů Fonthill Abbey překonalo mimo jiné např. o devět metrů nižší katedrálu v Canterbury.  Západnímu křídlu dominovalo hlavní schodiště, které začínalo za téměř deset metrů vysokým lomeným gotickým portálem, kdežto východní portál byl vrouben dvěma věžemi. V severojižní chodbě mohl člověk v jakémsi průhledu spatřit celou její délku 95 metrů. Stejně jako portály byly i konce severojižní chodby zařízeny odlišně. V severní části byla úzká, v jižní oproti tomu mnohem širší a obcházela vnitřní dvůr s kašnou. Interiér byl provedený ve zlaté, červené, stříbrné a purpurové barvě, byl nadmíru přepychový, ale také přeplácaný a vyumělkovaný a v mnoha částech tísnivě tmavý. K tomu měla v budově být řada tajných dveří. Hlavní dveře byly vysoké 10 metrů.

Využití.

Beckford bydlel v opatství sám a používal jen jedinou z mnoha ložnic. Žil v ústraní, jen málokdy přivítal nějaké návštěvy – většinou pánské. Každý den však nechal připravoval jídlo pro 12 lidí, i když téměř vždy obědval sám. O Vánocích roku 1800 v opatství přijal vzácné hosty - navštívili ho admirál Horatio Nelson, jeho milenka Lady Hamiltonová a s nimi americký malíř Benjamin West.  Mezi obyvatelstvem se sídlo těšilo značné popularitě, ačkoliv ho člověk mohl obvykle vidět jen z velké vzdálenosti. Právě to přispělo k vytvoření různých legend a mýtů. Čas od času dovolil Beckford ojedinělým turistům prohlédnout si prostory opatství. Proto nechal vytisknout vstupenky, které stály po jedné guineji. Výjimečná stavba zaujala i malíře Johna Constabla, Johna Martina a Williama Turnera a zachytili ji na mnoha obrazech.  Jednou Beckford prohlásil, že si vezme vánoční oběd, jen když mu ho přinesou z nových kuchyní, a poručil dělníkům, aby si pospíšili. Jakmile bylo po jídle, kuchyně se zřítily.  V roce 1822 se Beckford kvůli krachu svých cukrových plantáží na Jamajce dostal do finančních potíží a byl nucen Fonthill Abbey prodat. Nabídl ho v aukčním domě Christie’s a prohlásil, že roční náklady na údržbu činí 30 000 liber (na dnešní poměry 9 600 000 liber), a proto kupec musí být buď šíleně pošetilý nebo velice odvážný člověk. V srpnu a září 1822 využilo příležitost bezplatně si budovu prohlédnout 600 a 700 osob – zdaleka ne jen zájemci o koupi. Beckford však aukci z vypočítavosti opět zrušil. Věděl, že tím ještě zvýší zájem a někdo bohatý nakonec neodolá pokušení a koupí sídlo, o němž mluvil celý národ - i za nepřiměřeně vysokou cenu. V létě 1823 znovu nabídl Fonthill Abbey k prodeji a tentokrát přilákala zpráva v září a říjnu více než 7 000 návštěvníků. Deník "The Times" podrobně informoval o náporu zájemců a nedostačujících možnostech k přenocování v okolí. Nakonec William Beckford prodal Fonthill Abbey za 330 000 liber (dnes asi 105 600 000 liber) obchodníkovi se zbraněmi Johnu Farquharovi.  O necelé dva roky později, 21. prosince 1825, se hlavní věž potřetí a naposledy zřítila a přitom zničila velkou část sídla. Očitý svědek popsal událost takto:  "„Spadla velmi krásným způsobem, nejprve klesala svisle a pomalu, pak praskla a rozletěla se na všechny strany po sousedících střechách.“"  Richard Grosvenor, 2. markýz z Westminsteru, nechal trosky v roce 1845 odstranit a zčásti je využil k stavbě nového domu poblíž. Do dnešních dnů se dochovaly jen vstupní brána na příjezdové cestě a malý pozůstatek severního křídla - Lancasterská věž ("Lancaster Tower") s přilehlou kaplí.  William Beckford zemřel roku 1844 v Bathu.

Fonthill Abbey (česky "Fonthillské opatství") bylo rozsáhlé novogotické venkovské sídlo vybudované na přelomu 18. a 19. století nedaleko městečka Hindon v anglickém hrabství Wiltshire (22 km západně od Salisbury) na přání britského spisovatele, politika a cestovatele Williama Thomase Beckforda. Dominantou budovy byla vysoká věž, která se kvůli stavebním nedostatkům několikrát zřítila a Fonthill Abbey se tak stalo známým příkladem architektonického velikášstí spojeného s technickou neznalostí.

Fonthill Abbey—also known as Beckford's Folly—was a large Gothic Revival country house built between 1796 and 1813 at Fonthill Gifford in Wiltshire, England, at the direction of William Thomas Beckford and architect James Wyatt. It was built near the site of the Palladian house, later known as Fonthill Splendens, which had been constructed by his father William Beckford. This, in turn, had replaced the Elizabethan house that Beckford the elder had purchased in 1744 and which had been destroyed by fire in 1755. The abbey's main tower collapsed several times, lastly in 1825 damaging the western wing. The entire abbey was later almost completely demolished.


Historie.

Letiště Tivat bylo postaveno v roce 1971 s jednou ranvejí (rozměry 2500x40m), se 7 parkovacími místy pro dopravní letadla a kapacitou až 6 přistání za hodinu. Spolu s druhým mezinárodním letištěm v Černé Hoře – letištěm Golubovci v Podgorici – jej provozuje státem vlastněná společnost "Aerodromi Crne Gore".  V roce 2006 prošlo letiště rozsáhlou rekonstrukcí.

Charakter letiště.

Cestujícím slouží jeden mezinárodní terminál zpracovávající všechny vzlety i přílety. Plánuje se i vybudování malého VIP terminálku. V roce 2006 prošlo letiště rozsáhlou rekonstrukcí. Je zde 12 odbavovacích pultů, obchůdky, půjčovny aut, pobočky bank apod. Všechny lety jsou naváděny kontrolní věží s radarem na jednu přistávací a vzletovou dráhu o délce 2 500 metrů.  Protože jsou dvě hlavní černohorská letiště od sebe vzdálena pouhých 80 km, Tivat zpracovává pouze mezinárodní lety, vnitrostátní lety byly nahrazeny charterovými.  V roce 2007 prošlo letištěm 573 914 cestujících, na jaře 2009 vzrostla vytíženost letiště o 4%. Do tohoto roku to bylo největší černohorské letiště, začátkem února 2009 se stalo vytíženějším podgorické letiště.

Poloha.

Tivatské mezinárodní letiště leží v Boce Kotorské, zálivu na pobřeží Jadranu Navzdory tomu, že ho obklopují vysoké hory a ranvej leží jen 50 metrů od pobřeží, nedošlo na letišti k žádné nehodě. Ovšem vzhledem k horskému terénu a špatnému světelnému navádění je letiště otevřeno pouze za denního světla. Letiště je jedno z nejnebezpečnějších pro přiblížení na přistání, i pro čekání pro přijetí ve vzduchu.

Aerolinie a destinace.

Z Tivatu pravidelně startují lety do různých evropských metropolí a měst, nejčastější spojení je do Bělehradu.

Mezinárodní letiště Tivat (IATA: TIV, ICAO: LYTV) (černohorsky: Међународни Аеродром Тиват, "Medžunarodni aerodrom Tivat") je mezinárodní veřejné civilní letiště, nacházející se 4 km od černohorského letoviska Tivat.

Tivat Airport (, "Aerodrom Tivat") is an international airport serving the Montenegrin coastal town of Tivat and the surrounding region.


Počátky kariéry.

Narodila se dne 16. dubna 1971 o velikonoční neděli, v Lake Jacksonu v Texasu jako nejmladší ze tří dětí do rodiny Abrahama Quintanilla mladšího a Marcelly Ofelie (za svobodna Samora). Její matka je poloviční Čerokézka a její otec je mexický američan, který byl před narozením svých dětí hudebníkem. Svých snů se ale vzdal, aby mohl podporovat rodinu. Selena byla vychovávána ve víře Svědků Jehovových. Se zpěvem začala ve věku svých tří let za doprovodu svého otce na kytaru. Když jí bylo devět let, její otec založil hudební skupinu s názvem Selena y Los Dinos, která se skládala z jeho dětí. Zpočátku vystupovali v rodinné restauraci, ale brzy nato zkrachovali. Přestěhovali se do Corpus Christi, kde vystupovali kdekoliv se dalo – na rozích ulic, svatbách, oslavách a veletrzích. V roce 1984 nahrála svou první LP desku pro Freddie Records. Naučila se španělsky, když poslouchala ostatní mluvit. Album se neprodávalo v obchodech, protože nakladatelství nevěřilo, že by zpěvačka mohla prodat desku. Její otec si koupil všechny originální nahrávky.  Selena byla ve škole ostatními dívkami šikanována. Když byla v osmé třídě, její otec ji vytáhl ze školy. Její program vystoupení se začal čím dál tím více plnit a bylo pro ni příliš těžké zůstat na státní škole. Vypracovávala a posílala domácí úkoly ve svém autobuse na turné. Ve věku sedmnácti let získala maturitní diplom z The American School of Correspondence v Chicagu. Také byla přijata na Louisianskou státní univerzitu.  V roce 1985 nahrála svou druhou LP desku s názvem "The New Girl in Town". Album se v obchodech neprodávalo kvůli problémům s autorskými právy. Selena se stala hudebním hostem v "Johnny Canales Show", kde zpívala "Oh Mama" z jejího druhého LP. V roce 1986 vydala desku s názvem "Alpha", jež se stala její první úspěšně vydanou deskou. Pomohlo ji, že ji objevil Rick Trevi, zakladatel Tejano Music Awards. V roce 1987 získala cenu pro nejlepší zpěvačku roku. Stejnou cenu vyhrála i v následujících osmi letech a vydala další dvě LP: "And the Winner Is..." a "Muñequito de Trapo".

Selena Quintanilla-Pérez (16. dubna 1971, Lake Jackson, Texas – 31. března 1995, Corpus Christi, Texas), známá jen jako Selena, byla americká zpěvačka a podnikatelka hispánského původu, označována za "Královnu Tejano hudby". Jako nejmladší z dětí mexickoamerických rodičů vydala své první hudební album již ve dvanácti letech. V roce 1987 se stala zpěvačkou roku na předávání cen Tejano Music Awards a podepsala smlouvu s hudebním vydavatelstvím EMI na několik dalších let. Její sláva dosáhla vrcholu na počátku 90. let, především ve španělsky mluvících zemích. Roku 1992 vydala album "Entre a Mi Mundo" a po roce koncertní album "Selena Live!", za nějž získala cenu Grammy v kategorii Nejlepší výkon mexickoamerického zpěváka.

Selena Quintanilla-Pérez (; April 16, 1971 – March 31, 1995) was an American singer, songwriter, spokesperson, model, actress, and fashion designer. Called the Queen of Tejano music, her contributions to music and fashion made her one of the most celebrated Mexican-American entertainers of the late 20th century. "Billboard" magazine named her the top-selling Latin artist of the 1990s decade, while her posthumous collaboration with MAC cosmetics became the best-selling celebrity collection in cosmetics history. Media outlets called her the "Tejano Madonna" for her clothing choices. She also ranks among the most influential Latin artists of all time and is credited for catapulting a music genre into the mainstream market.


Záporná permitivita.

Prostředí se zápornou permitivitou (vektory D (elektrická indukce) a E (intenzita elektrického pole) míří opačným směrem) je známo ve fyzice plazmatu. Uměle ho lze vytvořit například pomocí soustavy paralelních drátků.  Dopadající elektromagnetická vlna bude v oblasti rezonance absorbována a nebude prostředím procházet. Rozsáhlé pole drátků má vzhledem k vlně relativně izotropní odezvu a je snadno zkonstruovatelné pro radiové i vyšší frekvence. Při dalších objevech v oblasti nanotechnologií, za dodržení malých rozměrů a nanovláken nebude problém takové pole realizovat i v optické oblasti (ve viditelném spektru).

Záporná permeabilita.

První návrh na metamateriálu s zápornou permeabilitou pochází od Johna Pendryho z roku 1999. Metamateriál je složen z mnoha se opakujících štěrbinových rezonátorů. V původním návrhu jde o dva koncentrické vodivé kroužky (vytvořené například z mědi), z nichž každý má štěrbinu na opačné straně. Kroužky jsou kapacitně i indukčně provázány. Elektromagnetická vlna dopadající kolmo na rezonátor v něm při rezonanci vybudí proud s jedním maximem tekoucí podél kroužků. Rezonátor se chová jako magnetický dipól s velmi intenzivní odezvou na elektromagnetickou vlnu. Možné jsou i vyšší rezonance na vyšších frekvencích s více maximy proudu tekoucího podél kroužků. Na opačných stranách každé štěrbiny se hromadí opačné elektrické náboje.  Základní návrh štěrbinového rezonátoru má při rezonanci i nenulový elektrický dipólový moment. Symetrické analogie mají elektrický dipólový moment nulový.

Záporný index lomu.

Strukturu kovových metamateriálů lze uspořádat tak, aby jimi procházelo světlo. Dosahuje se toho ovlivňováním vztahů mezi elektrickým polem, magnetickým polem a směrem toku záření. Použití různých profilů indexu lomu umožňuje výrobu metamateriálů, u nichž nastává rezonanční chování dielektrické permitivity, která má na rozdíl od kovových metamateriálů zanedbatelnou absorpci. Světlo neodrážejí, ale ani neabsorbují. Stavební prvky jejich povrchu jsou menší než vlnová délka záření, se kterým reagují. Tyto vlastnosti metamateriálů bývají médii prezentovány jako cesta k "plášti neviditelnosti" nebo obdobně.  Vlastnosti hypotetického materiálu se záporným indexem lomu teoreticky analyzoval ruský vědec Victor Veselago v roce 1968. Takový materiál by měl zcela mimořádné chování. Magnetické vektory B (magnetická indukce) a H (intenzita magnetického pole) by mířily opačným směrem, stejně tak elektrické E (intenzita elektrického pole) a D (elektrická indukce). Vektory k, E, B by tvořily levotočivou ortogonální soustavu, hovoříme tedy o "Left Handed" materiálu (materiál, který vykazuje současně zápornou permitivitu a permeabilitu). Poyntingův vektor určujíce směr přenosu energie by mířil na opačnou stranu než obvykle a grupová rychlost (ve směru přenosu energie) by měla proto opačný směr než fázová rychlost. Lom na rovinném rozhraní s Left Handed materiálem by probíhal na druhou stranu od kolmice než v běžném materiálu.  K vytvoření prostředí se záporným indexem lomu se osvědčila struktura dvou kovových destiček s otvory, oddělených vhodným dielektrikem. Vzdálenosti mezi otvory musely být menší, než je vlnová délka elektromagnetického záření. Jako dielektrikum byl použit oxid india a cínu, tloušťky pouhých 15 nm (což odpovídá několika desítkám molekulových vrstev). Na dielektrikum byly naneseny dvě vrstvy stříbra (33 nm), oddělené vrstvou hliníku (38 nm). Povrch stříbra dále chránila 10 nm vrstva hliníku. Otvory v kovových vrstvách byly rozmístěny tak, aby vrchní a spodní destička stříbra způsobila rezonanční pík permeability.

Příklad.

Fyzik Jason Valentine vysvětluje princip metamateriálů ovlivňující index lomu takto: „Když pozorujete rybu ve vodě, zdá se být o něco dál, než je ve skutečnosti. Podobně i hůl shora ponořená do vody se jakoby láme." "Kdyby se ale voda chovala jako jejich metamateriál, vše by bylo jinak." „Je to šílené, ale zdálo by se, že je ryba nad vodní hladinou."

Neviditelnost.

Předpokladem „neviditelnosti" je, že vlákna či spíše destičky povrchu "kouzelného pláště" jsou menší než vlnová délka záření, s nímž reagují.  Teoreticky tento fenomén vypočítal John Pendry z londýnské vysoké školy Imperial College společně s kolegy z americké Dukeovy univerzity. Pedryho tým v roce 2006 přišel s materiálem, který dokázal přesměrovat paprsky, pracoval, nicméně se týkal jen záření s větší vlnovou délkou, než jaké je lidské oko schopné zachytit. Pro záření s menší vlnovou délkou bylo zapotřebí vyvinout nanostrukturní metamateriál, u kterého je však přesné nastavení optických vlastností mnohem obtížnější záležitostí.  Zásadním přínosem v této oblasti je práce od dvou týmů z univerzity v Berkeley, obou vedených profesorem Xiang Zhangem, vyvinuly v roce 2008 metamateriál, který odklání i viditelné světlo. Jeden z týmů přitom využil střídání stříbrného nanovlákna a dielektrických kovových vrstev, které nakonec ještě provrtal. Látka, kterou v Berkeley vyrobili, měla záporný index lomu, mohla tedy ohýbat světlo kolem trojrozměrných objektů a vyvolat tak efekt jejich zmizení.  Látka byla směs kovových materiálů, keramiky, teflonu a vláknových kompozitů. „Neviditelným pláštěm“ bylo deset prstenců z tenkých pásů metamateriálu tvořeného optickými vlákny a měděnými cylindry. Takový objekt se dokázal skrýt před mikrovlnným zářením.  Do reálné výroby "neviditelného pláště" bylo v roce 2009 ještě daleko. V roce 2009 bylo třeba vyvinout nové metamateriály, které budou odvádět další typy záření, především viditelné světlo. Nebylo totiž možné zpracovávat paprsky klasické viditelné části spektra (světla). Princip "neviditelnosti" byl v roce 2009 ověřen jen v oblasti mikrovln (radarového záření) a to pouze v jedné rovině, nikoli v celém trojrozměrném prostoru. Neviditelný obal zatím vždy po sobě zanechal v mikrovlnách stopu, takže šel "zmizelý" předmět znovu vystopovat. V ideální situaci by plášť i s jakýmkoli předmětem byl zcela neviditelný. Pozorovatel by tedy vnímal pouze to, co se nachází za pláštěm a neměl by ani pojmout podezření, že skrytý předmět existuje. V roce 2009 nebylo také ani teoreticky jasné, jestli lze vytvořit objekt, který bude současně neviditelný v běžném světle, v radarových vlnách i třeba v infračerveném záření.  Profesor Pendry v roce 2007 tvrdil, že se podaří vytvořit plášť z metamateriálů, kterými půjde obalit bojové letadlo nebo tank. "„Nemůžete ale chtít, aby neviditelný plášť byl příliš tenký. Nebude to nic, co by kolem vás vlálo ve větru,"" připomněl. Předpovídá, že půjde o pevnou konstrukci kolem předmětu, nikoliv o lehký plášť s kterým by bylo možné pohybovat.  Oba týmy z Berkeley jsou financované americkou vládou.  Neviditelnost pro mechanické vlny není možná.

Budoucnost.

Metamateriály jsou materiály budoucnosti, lidstvo v roce 2009 pouze začínalo s objevování jejich možností. Veselagova čočka v oblasti radiových frekvencí a nové typy filtrů elektromagnetických vln byly v roce 2009 ale již objeveny.  Metamateriály mohou být v budoucnosti využity:

Metamateriál je uměle vyrobený kompozitní materiál, který díky své vnitřní struktuře získává neobvyklé a nové elektrické a magnetické vlastnosti a také některé optické charakteristiky (permitivitu, permeabilitu, index lomu), které se u běžných přírodních látek nevyskytují. Tyto vlastnosti vykazovaly v roce 2007 vyráběné metamateriály pouze v určitém rozsahu vlnových délek, jinde se chovaly jako běžné prostředí.

A metamaterial (from the Greek word μετά "meta", meaning "beyond" and the Latin word "materia", meaning "matter" or "material") is any material engineered to have a property that is not found in naturally occurring materials. They are made from assemblies of multiple elements fashioned from composite materials such as metals and plastics. The materials are usually arranged in repeating patterns, at scales that are smaller than the wavelengths of the phenomena they influence. Metamaterials derive their properties not from the properties of the base materials, but from their newly designed structures. Their precise shape, geometry, size, orientation and arrangement gives them their smart properties capable of manipulating electromagnetic waves: by blocking, absorbing, enhancing, or bending waves, to achieve benefits that go beyond what is possible with conventional materials.


Popis.

Papírovníky jsou jednodomé nebo dvoudomé keře, šplhavé keře nebo stromy s jednoduchými střídavými listy s opadavými palisty. Při poranění roní mléčný latex. Čepel listů je jednoduchá nebo dlanitě laločnatá, na okraji zubatá, se 3 až 5 primárními žilkami a zpeřenou sekundární žilnatinou. Samčí květenství je úžlabní, klasovité nebo hlávkovité, s mnoha květy. Samičí květenství je hustě hlávkovité nebo protažené, podepřené vytrvalými listeny. Kalich (někdy uváděný jako okvětí) je srostlý z 3 nebo 4 lístků. Koruna chybí. Plody jsou srostlé do hustého kulovitého plodenství.

Etymologie.

Latinský název připomíná francouzského přírodovědce jménem Pierre Marie Auguste Broussonet (1761–1807), který v 18. století rostlinu přinesl do Evropy.

Rozšíření.

Rod papírovník zahrnuje v současném pojetí 10 druhů. Je rozšířen v temperátní a tropické Asii, Oceánii, na Madagaskaru a Komorských ostrovech. Papírovník čínský zdomácněl i v jiných částech světa, např. v Severní Americe, jižní Evropě a Austrálii.

Ekologické interakce.

Papírovník čínský je typická pionýrská dřevina. Semena zřídka vyklíčí pod zapojeným korunním lesním patrem. Pokud se však utvoří světlina, objeví se mladé rostliny a často vytvoří hustý porost. Papírovník roste často také podél silnic, na opuštěných polích a jiných narušených místech. Květy jsou opylovány větrem, rozšiřují ptáci pojídající dužninu plodů. V Jihovýchodní Asii je papírovník jednou ze živných rostlin housenek babočkovitého motýla bělopáska "Neptis hylas".

Taxonomie.

Rod "Broussonetia" je v současné taxonomii řazen do tribu "Dorstenieae" na základě studie z roku 2009. Předtím byl řazen do tribu "Moreae".  Počet udávaných druhů rodu se v různých zdrojích liší, což souvisí s dosud neustálenou taxonomií a vymezením rodů čeledi "Moraceae". Často jsou uváděny pouze 4 druhy. Některé další druhy sem byly postupně přeřazeny zejména z rodů "Morus" (morušovník), "Maclura" (maklura) nebo dokonce "Ficus" (fíkovník).

Význam.

Papírovník čínský ("Broussonetia papyrifera") se pěstuje jako okrasná dřevina. V České republice prospívá jen v nejteplejších oblastech a vyžaduje zimní kryt. Vysazuje se jako solitéra. Lýková lákna z vnitřní vrstvy kůry papírovníku slouží v Číně a Indočíně k tradiční výrobě kvalitního, pevného papíru a textilií. Vlákna jsou pevná a před příchodem nylonu se z nich také zhotovovaly provazy. Dužnaté části plodů papírovníku čínského jsou jedlé a mají sladkou chuť. Dřevo slouží k výrobě nábytku, listy a plody jsou užívány v lékařství proti průjmu, chorobám kolenních kloubů, závratím a impotenci. Pěstování rostliny má dlouhou historii v Polynésii, kde se z vláken zhotovovaly oděvy. V botanických zahradách se velmi zřídka pěstuje i jednodomý asijský druh papírovník Kazinockého ("B. kazinoki"), který je vysazen např. v asijské lesní části Pražské botanické zahrady v Tróji.  Existují i okrasné kultivary papírovníků, např. "B. papyrifera" 'Golden Shadow' s jasně žlutými listy, 'Laciniata' s dřípenými listy, 'Variegata' a 'Kuanyin' se skvrnitými listy nebo variegátní "B. kazinoki" 'Color Palette'.  Papírovník čínský je v některých oblastech, např. v Indii, Austrálii, Argentině či v jižních státech USA, invazní rostlinou, podobně jako v některých zemích tropické Afriky (Uganda, Ghana aj.) V Pákistánu je dokonce řazen mezi 6 nejobtížnějších invazních rostlin, neboť zde obsadil rozlehlé oblasti a vytlačuje původní vegetaci. Za jednu z nejhorších invazních rostlin je považován i v argentinských pampách.

Papírovník ("Broussonetia") je rod rostlin z čeledi morušovníkovité ("Moraceae"). Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy a drobnými bezkorunnými květy nahloučenými v kulovitých nebo klasovitých květenstvích. Rod zahrnuje 10 druhů a je rozšířen v Asii, Oceánii a na Madagaskaru. Nejvíc druhů roste v Asii. Papírovník čínský je pěstován v teplých oblastech České republiky jako okrasná dřevina.

Broussonetia is a genus of four species of trees in the family Moraceae, native to eastern Asia. One of these is the paper mulberry "(Broussonetia papyrifera)", whose bark fiber is used to make high-quality paper in China, Korea, and Japan. This species has been widely introduced and has become invasive in some areas.


Životopis.

Fred Zinn žil v Battle Creek v Michiganu. Při návštěvě Francie v srpnu 1914 nastoupil do francouzské cizinecké legie krátce po vypuknutí první světové války. Působil na Západní frontě až do 1. února 1916, kdy byl zraněn během německého dělostřeleckého útoku.  Zinn byl převeden do francouzské "Aéronautique Militaire" 14. února 1916, kde sloužil jako střelec u "Escadrille F-14" od 12. prosince 1916 do 21. října 1917. Často nad rámec svých povinností pořizoval průzkumné fotografie za nepřátelskou linií.  Zinn byl jedním z prvních pilotů, kteří se pokusili fotografovat pozice nepřátelských vojsk z ptačí perspektivy, což mohlo pomoci velitelům přímo na místě. To se dříve provádělo z balónů s posádkou, která však byla ohrožena nepřátelskou palbou a nemohla se dostat příliš daleko za nepřátelskou linii. Tím, že se mohlo letět a fotografovat přímo nad nepřátelskými pozicemi, Zinn jako první poskytl francouzským velitelům mnohem lepší pohled na bojiště a techniku.  V zákopové válce se také pro ostatní země brzy stala letecká fotografie běžnou praxí.  Zinn byl dvakrát vyznamenán francouzskou vládou za statečnost při létání nízko nad nepřátelskými pozicemi při těchto průzkumných misích.  Poté, co Spojené státy americké vstoupily do války v roce 1917, vstoupil Zinn do USA Army Air Service jako kapitán a přidal se k americkému GHQ u Chaumont až do uzavření příměří s Německem 11. listopadu 1918. Byl jedním z malého počtu legionářů, kteří vstoupili do války v srpnu 1914 a přežili více než čtyři roky aktivní služby a více než tři roky v bojových jednotkách. Některé francouzské cizinecké legie měly téměř 100% obětí v intenzivní zákopové válce.  Zinn se vrátil do Spojených států po válce a pokračoval v létání, včetně cesty do San Francisca, kde však jeho dvouplošník musel létat pouze nad Sanfranciskou zátokou kvůli bezpečí pro občany.

Friedrich Wilhelm "Fred" Zinn byl americký průkopník fotografování ze vzduchu a vojenského zpravodajství. Jako dobrovolník létal s francouzskou "Air forces" v první světové válce.

Friedrich Wilhelm "Fred" Zinn was a volunteer American aviator of German descent who flew with French Armée de l'Air forces in World War I and an early pioneer of aerial photography for wartime reconnaissance and Military intelligence.