Poloha a popis.

Tunel je součástí rakouské dálnice A11 a slovinské dálnice A2. Nachází se mezi rakouskou obcí Sankt Jakob im Rosental a slovinským městem Jesenice. Délka tunelu je 7864 m, vzdálenost mezi oběma portály je 8019 m. Rakouská část tunelu měří 4569 m, slovinská část 3450 m (měřeno mezi oběma portály). Tunel byl plánován jako čtyřproudový. Postaven byl však pouze v polovičním profilu s jedním jízdním pruhem pro každý směr. Plán byl změněn pro menší hustotu dopravy, než jaká byla původně očekávaná. Stal se tak jediným jednotubusovým tunelem ve slovinské dálniční síti. Za prvních 10 let provozu jím projelo okolo 14 miliónů osobních a nákladních automobilů. Provoz nadále narůstal a tak jím za prvních 25 let provozu projelo 50 miliónů vozidel.  V jeho bezprostřední blízkosti se nalézá železniční tunel Karavanky.  Před vybudováním tunelu vedl silniční provoz přes blízké horské hraniční přechody Loibl/Ljubelj, Wurzen/Korensko a Seeberg/Jezersko.

Stavba.

Stavba byla započata v roce 1986, slavnostní otevření tunelu se konalo 1. června 1991, do provozu byl předán o den později. Dokončovací práce trvaly do června 1992.  Necelý měsíc po otevření, během slovinské války za nezávislost, byla slovinská část tunelu krátce obsazena Jugoslávskou lidovou armádou. Spolu s tunelem byl obsazen i hraniční přechod. Tunel se stal místem krátkých, ale těžkých bojů. 30. června 1991 byl dobyt zpět slovinskými jednotkami.

Druhý tubus.

V roce 2015 podepsaly vlády Rakouska a Slovinska dohodu o dostavbě tunelu. Stavba druhého tubusu začala z rakouské strany v září 2018. V listopadu bylo turecké firmě, která vyhrávala slovinskou soutěž na stavbu slovinské strany tunelu, zakázano začít práce kvůli nesprávným podkladům dodaným pro vyhodnocení nabídek soutěže zájemců o výstavbu tunelu v srpnu 2018. Slovinský správce dálnic vybral nového vítěze soutěže ze zbylých 8 účastníků. Dne 18. srpna 2018 byla zahájena ražba z rakouské strany, stavební práce byly svěřeny společnosti Swietelsky. Rakouská strana tunelu má být hotova v únoru 2024. Po dokončení výstavby nového tubusu do něj bude převeden obousměrný provoz a původní tubus projde dvouletou celkovou rekonstrukcí. Řádný provoz v obou tubusech je plánován na začátek roku 2026.  Tubusy jsou navržené na rychlost 100 km/h při jednosměrném provozu a 80 km/h při obousměrném.

Zabezpečení.

V době otevření se jednalo o jeden z nejlépe vybavených tunelů po stránce bezpečnosti. V tunelu jsou umístěné nouzové telefony, požární hlásiče, videokamery, je monitorována hustota provozu, cirkulace vzduchu a koncentrace oxidu uhelnatého. Provoz je regulován pomocí dálkově řízených semaforů a proměnných dopravních značek. V tunelu jsou dostupné signály mobilních operátorů. Je také možné naladit rozhlasové stanice Ö3 (program rakouského rozhlasu ORF) a VAL 202 (program slovinského rozhlasu RTV Slovenija).

Mýtné.

K použití tunelu není zapotřebí rakouská ani slovinská dálniční známka, protože k tunelu se dá z obou stran přijet i po nezpoplatněné silnici. Úseky dálnice těsně před a za tunelem k prvním nájezdům a sjezdům (Hrušovice ve Slovinsku a Rosenbach v Rakousku) jsou bezplatné. Použití tunelu podléhá zaplacení mýtného, jehož výše je stejná z rakouské i slovinské strany a pro osobní automobil do 3,5 tuny činila 7 EUR v roce 2015. Pro rok 2016 bylo stanoveno mýto ve výši 7,20€. Od začátku roku 2019 je cena 7,40€.  K dispozici jsou také 2 druhy předplacených karet. První je s platností na 1 měsíc ode dne zakoupení na maximálně 14 průjezdů tunelem za 32,20€. Karta je vázána na registrační značku auta. Nevyužité jízdy na konci 30denní platnosti propadají. Slovinská strana nabízí podobnou kartu za 26,39€ + DPH. Druhá karta v ceně 61,30€ je platná 18 měsíců a přenositelná mezi vozy. Při každém průjezdu tunelem se odečte 4,25€. Zůstatek se neproplácí, ale může být převeden na novou zakoupenou předplacenou kartu.  Automobily nad 3,5 tuny platí 13,56 až 38,63€ + 20% DPH (16,27 až 46,36€ vč.DPH) podle počtu náprav a emisní třídy EURO jejich motoru. Tato cena je 8,6krát vyšší než mýto za stejně dlouhý úsek běžné dálnice. Při cestě směrem ze Slovinska se platí mýto bez ohledu na emisní třídu EURO.

Tunel Karavanky (, ) je dálniční tunel spojující Rakousko a Slovinsko. Prochází pohořím Karavanky a překračuje státní hranici mezi oběma zeměmi. Je nejdelším silničním tunelem na území Slovinska.

The Karawanks Tunnel (, or "Karavanški predor") is a motorway tunnel crossing the Alpine Karawanks mountain range between Austria and Slovenia, with a total length of, enclosure between the portals. Its construction began in 1986 and it opened on June 1, 1991. It connects the Austrian Karawanken Autobahn (A11) from Villach with the A2 motorway leading to Kranj and Ljubljana in Slovenia, decongesting the historic Loibl/Ljubelj and Wurzen/Korensko sedlo mountain passes.


Popis.

Jedná se o velké centrum plaveckých sportů, které zahrnuje krytý bazén 50 metrů se skokanskou věží a dva venkovní bazény, z toho jeden 50 metrů dlouhý, druhý se skokanskou věží 33 metrů dlouhý. Oba padesátimetrové bazény mají osm plaveckých drah a rozměrově by vyhovovaly možnosti pořádat zde olympijské hry. Praha totiž tehdy pomýšlela kandidovat jako pořadatelské město olympijských her v roce 1980. Menší venkovní bazén je určen pro vodní pólo. Teplota v bazénech nikdy neklesá pod 26 stupňů Celsia, za den se voda v bazénu o objemu 2,5 tisíce kubíků vymění až pětkrát, vypouští se jednou ročně. Budova u venkovních bazénů slouží jako tribuna pro 5 000 sedících. Nachází se zde i velký tobogán, relaxační bazén s tryskami a vodním hřibem, dětské brouzdaliště, sauny, solária, fitness apod.

Historie.

Stavba začala na podzim 1959 v bývalém Podolském vápencovém lomu, který po ukončení těžby vápence sloužil jakožto provizorní skládka popela a stavebního odpadu, v jeho areálu se nachází přírodní památka Podolský profil. Do provozu byl uveden v roce 1965. Autorem stavby Plaveckého stadionu v Podolí je významný český architekt Richard Podzemný. Stavba přišla na 48 milionů korun. Od poloviny 80. let je plavecký areál spojen potrubím s nedalekou Českou televizí na Kavčích horách. Tam studenou vodu z Podolí využívají k chlazení studií, teplou poté zpět v Podolí na ohřívání bazénů. Na stadionu je pravidelně pořádáno letní Mistrovství republiky v plavání a v roce 1997 se zde konalo Mistrovství Evropy v plavání a skocích do vody. V červenci 2009 stadion hostil Mistrovství Evropy juniorů v plavání. V současnosti navštěvuje areál průměrně asi 2500 návštěvníků denně, tedy zhruba milion za rok. Nejvíce lidí přišlo v roce 1973, okolo 2,3 milionu návštěvníků za rok.

Plavecký stadion Podolí v Praze 4 je velké pražské sportovní a rekreační zařízení ČSTV, které se nachází v jižní části hlavního města Prahy při pravém břehu řeky Vltavy v pražské čtvrti Podolí v bývalém Podolském lomu, bezprostředně pod Kavčími horami, nedaleko od Podolské vodárny u Veslařského ostrova.

Podolí Swimming Stadium (in Czech: "Plavecký stadion Podolí") is a swimming centre in Prague, Czech Republic, which is located on the right side of Vltava river in Podolí neighborhood. It contains two 50 meter-long pools (outside and inside), 33 meter pool for water polo, spa or other facilities including seating for 5000 spectators. It was built between 1959 and 1965 on the site of a former mine. Design of the complex, symbolizing a big water wave, was created by a Czech architect Richard Podzemný.


Definice a vznik.

Hnědý trpaslík je vesmírné těleso, které vznikne z protohvězdy, která nemá dostatečnou hmotnost, aby v ní mohly probíhat veškeré termonukleární reakce (kromě slučování deuteria). Z tohoto hlediska se považuje za přechod mezi planetou a hvězdou.  Jde o objekt s hmotností v rozmezí 13 až 80 hmotností planety Jupiter (M). Při vyšší hmotnosti než 80 M (odpovídá 0,08 hmotnosti našeho Slunce) dosáhne těleso ve svém jádře teploty potřebné k spalování lehkého vodíku: stane se tedy hvězdou. Naopak při nižší hmotnosti než 13 M nedojde ani k deuteriovým reakcím a z objektu se tak stane jen obří planeta (někdy se tyto objekty označují jako hnědí podtrpaslíci).  Existence hnědých trpaslíků byla prokázána roku 1995, do té doby byly jen hypotetickými objekty. Dnes jich známe mnoho, velkým nalezištěm je hvězdokupa Plejády, skupina hvězd starých jen několik set milionů let.

Energie hnědých trpaslíků.

Termonukleární fúze hvězdám pokrývá energii, kterou vyzáří do prostoru, jsou tedy energeticky vyvážené. Rozdílem mezi plně funkční hvězdou a hnědým trpaslíkem jsou teplota a tlak: K zažehnutí termonukleárních reakcí je třeba teplota alespoň 8×10 K, aby se mohl přeměňovat i lehký vodík na helium. Hnědý trpaslík ale této teploty nedosahuje. Sice v nich některé termojaderné syntézy probíhají, nedochází však ke slučování lehkého vodíku H.

Spalování deuteria.

Deuteriová reakce, tedy druhý krok z proton-protonového cyklu, k energetickému vyrovnání hnědého trpaslíka nestačí, protože těžkého vodíku, deuteria, je nedostatek: Hnědý trpaslík má ještě příliš nízkou hmotnost a nevytvoří dostatečný tlak pro tvorbu vlastního deuteria z lehkého vodíku, proto po vyčerpání jeho zásob chladne.  V nitru hnědých trpaslíků se tedy spaluje (rozuměj slučuje) deuterium za vzniku lehkého hélia:

Spalování lithia.

Deuteriové reakce k produkci energie hnědého trpaslíka přispívají jen málo, na počátku vývoje hnědého trpaslíka, po jeho vzniku, ovšem tento mohl do vínku dostat i lithium: Pro spalování lithia na hélium (přes beryllium) je potřeba dokonce ještě méně vstupní energie než pro fúzi deuteria, proto se lithium přemění na hélium podstatně rychleji a bouřlivěji. Po jeho vyčerpání dochází už jen k deuteriovým reakcím.  Právě přítomnost či nepřítomnost lithia může být předmětem testu na hnědého trpaslíka. Takový test je však nepřesný, protože ho ještě nemusel spálit, anebo se naopak může lithium vyskytovat i v atmosféře plně funkčních hvězd.

Hranice pro planetu.

Energie takto získaná znamená pro hnědého trpaslíka příspěvek pro zářivou energii, která např. u objektů o 15násobku hmotnosti Jupitera (15 M) vystačí asi na sto milionů let. Naopak pro těleso, jehož hmotnost je menší než 13 M, je tento energetický příspěvek zanedbatelný. Tato hmotnost je proto považována za hranici mezi hnědým trpaslíkem a obří planetou (případně hnědým podtrpaslíkem).  Nejde ovšem o přesnou hodnotu, 13 M je spíše jen momentálně všeobecně přijímaná mez. Deuteriové reakce mohou přinášet dokonce i natolik málo energie, že trpaslík začne vychládat ještě před jeho úplným vyčerpáním, a dlouhodobě jen slabě žhnout. Dosažení stavu planety pak lze prohlásit při teplotě 1000 K.

Vývoj hnědých trpaslíků.

Vývoj těchto objektů je určen jeho počáteční hmotností. Ta je u hnědých trpaslíků menší než 0,08 hmotností Slunce a proto nemůže dojít k zapálení vodíkových reakcí, které by pokryly energetické ztráty na povrchu. Objekt se pak gravitačně hroutí do doby, než elektronová degenerace postoupí do vnitřních vrstev. Svrchní vrstvy, kterých se elektronová degenerace ještě nedotkla, stále gravitačně kontrahují, ale změny v poloměru jsou nepatrné. Jakmile degenerace postoupí i do svrchních vrstev, kontrakce se zcela zastaví. Pak ještě objekt září na úkor své vnitřní energie, jeho vnitřní i povrchová teplota klesá, až se z něj stane tmavý, nezářící objekt – černý trpaslík.

Hnědý trpaslík je subhvězdný objekt, který nevyzařuje světlo a energii díky termonukleárním reakcím jako hvězdy hlavní posloupnosti, ale má vodivý povrch a jádro. V jádře sice může dočasně probíhat syntéza helia z deuteria, ale teplota a tlak nestačí na to, aby mohlo dojít k syntéze těžších prvků z (běžného) lehkého vodíku.

A brown dwarf is a type of substellar object that has a mass between those of the heaviest gas giant planets and the least massive stars, i.e., approximately 13 to 75–80 times that of Jupiter (), or approximately to about. Below this range are the sub-brown dwarfs (sometimes referred to as rogue planets), and above it are the least massive red dwarfs. Brown dwarfs may be fully convective, with no layers or chemical differentiation by depth.


Charakteristika.

Pásková jednotka je vstupně-výstupní zařízení a používá sekvenční přístup k datům, na rozdíl od pevného disku s přímým přístupem (, ). Čtecí hlava harddisku má možnost se během několika milisekund přesunout na jakékoliv místo na disku, avšak pásková jednotka musí postupně převíjet pásku, aby se dostala k požadovanému místu pro zápis nebo čtení dat. Ve výsledku mají páskové jednotky velké zpoždění (tzv. latenci) při vybavování dat. Naproti tomu mají tyto jednotky velkou přenosovou rychlost. Například v roce 2010 technologie Linear Tape Open podporovala rychlosti až 140 MB/s, tedy srovnatelné s rychlostí harddisku.  Páskové jednotky mají rozsahy kapacit od několika megabajtů do stovek gigabajtů nekomprimovaných dat.  Některá data mohou být komprimována na menší velikost. Díky tomu, že některé mechaniky používají kompresní poměr 2:1, může být na pásku uloženo až dvojnásobek původní kapacity. Opravdová úložná kapacita je často zmiňována jako nativní kapacita. Některé firmy jako IBM nebo Sony používají i vyšší kompresní poměry, které hodně záleží na druhu ukládaných dat.  Páskové jednotky se k počítači připojují pomocí SCSI (nejpoužívanější), Fibre Channel, SATA, USB, FireWire, FICON nebo jinými rozhraními. Páskové jednotky jsou používány v kazetových silech, kde dochází k automatickému zakládání a vybavování dat uložených na páskách bez manuálních zásahů zvenčí.

Technické problémy.

Určitý problém představuje fakt, že design páskových jednotek je určen pro čtení dat ze stále běžící pásky. Pokud je přenos přerušen, páska se nezastaví hned ale musí být nejdříve zpomalena, poté zastavena, převinuta o kus zpět, jednotka restartována a navedena zpět k bodu přerušení čtení. Právě tato nevýhoda snižuje rychlost a plynulost přenosu a také zkracuje životnost jak jednotky, tak média.  U dřívějších jednotek byl nekontinuální přenos dat normální a také nevyhnutelný – výpočetní síla počítače a paměti obvykle nedokázala dodávat konstantní proud dat. Proto byly první jednotky provedeny jako tzv. "start-stop" systém. Pásky byly na velkých cívkách a špatně se s nimi manipulovalo. Pro zlepšení výkonu spouštění, zastavování a čtení dat, byla část pásky pomocí podtlaku vytvořeném vývěvou zavedena do dvou mezer, kde byly umístěny navijáky a čtecí/mazací hlavy. Pomocí těchto tzv. "vakuových sloupů" a dvou navijáků cívek bylo možno rychle zastavovat, spouštět a převíjet pásku.  Některá moderní pojetí jsou stále vyvíjena jako nelineární. Formát IBM 3xxx používá stálý pohyb pásky bez ohledu na datový buffer - data jsou na pásku zapisována v segmentech pokud jsou k dispozici, pokud ne, zapisují se mezery. Pokud jednotka rozpozná nečinnost, znovu načte fragmentované segmenty do bufferu a zapíše před fragmentované sekce. Tento způsob se nazývá "virtual backhitch".  Později, po roce 1980, byl u většiny jednotek zaveden interní datový buffer pro snížení počtu start-stop situací. Tyto jednotky už byly nazývány jako "páskové streamery". Páska se zastavila pouze v případě, že buffer neobsahoval žádná data pro zápis nebo naopak pokud byl zcela zaplněn.  Od nedávné doby jednotky nepracují pouze s jednou lineární rychlostí, ale s několika. Přímo v jednotce jsou implementovány algoritmy které dynamicky přizpůsobují rychlost pásky vůči rychlosti dodávky dat z počítače. Rychlosti mohou být například 50 %, 75 % a 100 % z plné rychlosti.

Média.

Magnetická páska bývá v současnosti většinou umístěna v kazetě nebo cartridge. Kryt bývá nejčastěji z plastu někdy vyztužen kovovými částmi. Ty mají za úkol zajišťovat bezpečnost křehké pásky při manipulaci. Obyčejné audiokazety byly dříve hojně využívány pro ukládání a distribuci dat pro domácí počítače v dobách, kdy byly diskety příliš drahé.

Trendy na trhu.

V roce 2007 analytik Gartneru Dave Russell předpověděl obnovu záloh z pásek do online cloudů - diskových polí do roku 2011 jako hlavní zájem na zálohovacím trhu.

Budoucí kapacita.

V roce 2011 Fujifilm a IBM referovali, že dosáhli záznamu 29,5 miliardy bitů na palec na magnetické pásce, vyvinutou pomocí BaFe částic a nanotechnologií. Tato technologie umožňuje pojmout 35TB nekomprimovaných dat. Tato technologie však nebude k dispozici pro komerční využití minimálně po další desetiletí.  V dubnu 2014 oznámila firma Sony vývoj nové technologie páskového záznamu, jejíž hustota by měla dosáhnout 148 miliardy bitů na čtvereční palec.Teoreticky by tak bylo možné uložit až 185TB dat na jednu cartridge. Zatím není známo, kdy bude tato technologie komerčně dostupná.

Pásková jednotka (též označován jako streamer) je zařízení pro záznam dat, které provádí čtení a zápis dat na magnetickou pásku. Záznam na magnetické pásky se používá zejména pro archivaci a zálohování důležitých dat, typicky pro vytváření záloh obsahu pevných disků Tento typ média je oblíbený pro jeho relativně nízkou cenu a dlouhou (ověřenou) životnost. Vyplatí se tedy pro ukládání velkého množství dat.

A tape drive is a data storage device that reads and writes data on a magnetic tape. Magnetic tape data storage is typically used for offline, archival data storage. Tape media generally has a favorable unit cost and a long archival stability.


Příběh.

Hlavní hrdina, detektiv Venca Záhyb dostane jednoho dne speciální zakázku od milionáře Jonathana Smihta. Venca musí pohlídat jeho 7 dcer a uchránit je od případných nápadníků. Když ovšem ještě toho večera sedí v místní hospodě s Fandou Kořenem, vsadí se o jeden lubr, že všech 7 dcer do poslední získá.  Venca má tedy jeden den pro každou dívku a vždy musí překonat určité překážky k získání jejího srdce. Například u Hermíny Smihtové je největší překážkou její "homosexualita", u Filomény Smihtové zase její "vzhled", apod.

Provedení.

Celá hra byla na příkaz Petra Vochozky vytvořena dvoučlenným týmem Pterodon Software za pomoci externistů za 6 měsíců. Díky tomu také hra není příliš odlišná od předchozího titulu Tajemství Oslího ostrova.  Po získání každé dívky následuje pasáž s lehce lechtivým obrázkem a ukazatelem úspěchu u dané dívky. V této pasáži bylo nutné střídavě klikat na obě tlačítka myši, dokud se zásobník nenaplnil. Jakmile hráč přestal klikat nebo zmírnil tempo, ukazatel začal padat k nulové hodnotě. Zpočátku si hráči mysleli, že je klíčová mnohdy až frenetická rychlost klikání, čímž tehdejší myši velice trpěly. Petr Vochozka však v jednom z pozdějších rozhovorů tvrdil, že nejdůležitější bylo dodržet rytmus klikání, rychlost nebyla tak podstatná.  Hra celkově byla hodnocena jako velmi humorná, ale také jako nelogická ve smyslu nutnosti používat předměty ve stylu ""vše na vše"".. To společně s malou inovací oproti TOO bylo terčem ostřejší kritiky recenzí. 7 dní a 7 byla často přirovnávána k české obdobě série her Leisure Suit Larry od Sierra On-Line.

DOSBox.

Na moderních počítačích se hra obvykle hraje v emulátoru DOSBox. Aby zde fungovala myš, je potřeba (na rozdíl od jiných programů a her, kde stačí jen kliknout myší do okna DOSBoxu) stisknout klávesovou zkratku Ctrl+F10.

Pokračování.

7 dní a 7 nocí se dočkalo za spolupráce "Petra Vochozky" a "Enteron" týmu pokračování pod názvem 6 ženichů a 1 navíc, které bylo vydáno jako freeware. Toto pokračování se již dočkalo podstatně lepších ohlasů a Enteron jej nabízí ke stažení zdarma na svých stránkách v textové nebo dabované verzi.

7 dní a 7 nocí nebo také 77 je hra, v pořadí druhá grafická point and click adventura z dílen týmu Pterodon a vydaná firmou Vochozka Trading roku 1994. Později byla uvolněna jako freeware. Celý děj hry se odehrával v nespecifikovaném městečku s názvem Lhota.

7 dní a 7 nocí (aka Sedm dní a sedm nocí; English: 7 Days and 7 Nights) is a 1994 Czech adventure game released on Windows through Petr Vochozka's Vochozka Trading brand, and published by Pterodon Software.


Pozadí.

Před protektorátem byla Anglie (a později Skotsko a Irsko) řízena přímo parlamentem a to do té doby, než byla Anglie roku 1649 prohlášena republikou. V dubnu 1653 byl parlament ("Rump Parliament") rozpuštěn vojáky vedenými Oliverem Cromwellem z důvodu neefektivnosti jeho vládnutí a neochoty ukončit svou činnost. I když byli členové následujícího parlamentu ("Barebones Parliament") jmenováni Cromwellem a vedením armády, ukázala se jeho kontrola problematická a zasedal pouze krátce od července do prosince 1653.  Po rozpuštění tohoto parlamentu navrhl John Lambert novou ústavu známou jako "Instrument of Government" založenou na požadavcích vznesených na Karla I. po jeho porážce v první občanské válce. To jmenovalo Cromwella celoživotním lordem protektorem. Bylo mu uděleno právo svolávat a rozpouštět parlament ale byl povinen většinu pro volbu státní rady. Jeho moc se také opírala o pokračující popularitu v armádě, kterou vybudoval v době občanské války. Cromwell složil přísahu jako lord protektor 15. prosince 1653.

Vláda brigádních generálů.

První zasedání parlamentu v období protektorátu se konalo 3. září 1654 a po odsouhlasení některých opatření připravených Cromwellem začal pracovat na ústavních změnách. Cromwell, aby nemusel prosazovat změny v návrzích zákonů parlamentu, ho rozpustil 22. ledna 1655. Po vzpouře králových přívrženců vedených sirem Johnem Penruddockem, rozdělil Cromwell Anglii na vojenské okruhy řízené brigádními generály zodpovědnými pouze jemu. Těchto patnáct generálů a jejich zástupci bylo zodpovědných za bezpečnost území, které spravovali a vytvářeli Cromwellovi mocenské zázemí.  Generálové nejen veleli vojenským silám, ale zajišťovali také výběr daní a podporu pro vládní rozhodnutí v jednotlivých oblastech. Byli jmenováni i komisaři pro udržení mírového vývoje v zemi, kteří spolupracovali s jednotlivými generály. Funkce vojenských velitelů ale trvala méně než rok, protože převládlo mínění, že překračují své pravomoci. Jejich pozice byla ztížena i návrhem daňového zákona přijatého druhým protektorátním parlamentem, svolaným v září 1656, který nechtěl, aby se Anglie stala vojenským státem. Neschopnost Cromwella zajistit generálům podporu vyústila v jejich demisi.

Zahraniční politika.

V té době Cromwell změnil i zahraniční politiku státu. První anglo-holandskou válku, která vypukla roku 1652, proti Republice spojených nizozemských provincií vyhrálo anglické vojsko vedené admirálem Robertem Blakem roku 1654. Cromwell si byl vědom přínosu židovské komunity pro ekonomický rozvoj nizozemských provincií, hlavního ekonomického soupeře Anglie. Vzhledem ke své toleranci vůči soukromému vlastnictví lidí, kteří neměli evangelické vyznání, podnítil, po 350 letech od té doby kdy je Eduard I. ze země vyhostil, návrat židů do Anglie, v přesvědčení, že pomohou oživit hospodářství země zničené občanskou válkou.

Cromwellova role.

Cromwellovi byla roku 1657 nabídnuta parlamentem, jako součást navrhovaných ústavních změn, koruna. Po šesti týdnech váhání tuto nabídku, i s ohledem na to, že se podílel na zrušení monarchie, odmítl. Místo korunovace byl Cromwell znovu ustanoven ve Westminster Hall do funkce lorda protektora. Při tomto ceremoniálu seděl Cromwell na křesle krále Eduarda, které sem bylo pro tuto příležitost přemístěno z Westminsterského opatství.  Událost částečně připomínala korunovaci, protože byly použity některé symboly jako purpurový plášť, přísaha věrnosti a žezlo (ale ne koruna a královské jablko). Nejdůležitějším rozdílem bylo to, že úřad lorda protektora nebyl dědičný, i když Cromwell byl schopen jmenovat svého nástupce. Cromwellovy pravomoci byly uvedeny v dokumentu "Humble Petition and Advice" (druhá a poslední psaná verze anglické ústavy), který nahradil původní "Instrument of Government". Cromwell sám se snažil svou roli zmenšovat a označoval se za velitele a hlídače.

Postcromwellovské období.

Po jeho smrti v prosinci 1658 se stal lordem protektorem jeho třetí syn Richard. Ten ale nebyl schopen kontrolovat armádu a tak v květnu 1659 rezignoval. Po chaotickém obnovení republiky byla v květnu 1660, hlavně za iniciativy generála George Moncka, obnovena monarchie.

Protektorát v Británii bylo období let 1653 až 1659, kdy byla Anglie (včetně Walesu) a později i Irsko a Skotsko řízeny lordem protektorem a tento těsný svazek nesl název Společenství Anglie, Skotska a Irska (anglicky "Commonwealth of England, Scotland and Ireland").

The Protectorate was the period during the Commonwealth (or, to monarchists, the Interregnum) when England and Wales, Ireland, Scotland, and the English overseas possessions were governed by a Lord Protector as a republic. The Protectorate began in 1653 when, following the dissolution of the Rump Parliament and then Barebone's Parliament, Oliver Cromwell was appointed Lord Protector of the Commonwealth under the terms of the Instrument of Government. In 1659, the Protectorate Parliament was dissolved by the Committee of Safety as Richard Cromwell, who had succeeded his father as Lord Protector, was unable to keep control of the Parliament and the Army. This marked the end of the Protectorate and the start of a second period of rule by the Rump Parliament as the legislature and the Council of State as the executive.


Život a dílo.

Alvin Langdon Coburn se narodil v Bostonu roku 1882. V roce 1899 odjel do Londýna se svým vzdáleným příbuzným, fotografem Fredem Hollandem Dayem. V roce 1901 se vrátil a v New Yorku si otevřel ateliér. Počátkem roku 1903 měl svou první samostatnou výstavu v "Camera Clubu" v New Yorku. V roce 1904 opět odjel do Londýna.  V letech 1903–1909 publikoval Coburn své snímky v časopise Camera Work. V roce 1906 měl samostatnou výstavu v Královské fotografické společnosti v Londýně, kde rovněž vydal dvě ručně tištěné fotografické publikace: "London" (1909) a "New Your" (1910).  V roce 1912 vytvořil cyklus fotografií "New York z jeho střech", ve své době novátorské dílo snímků města z ptačí perspektivy.  Díky svému přátelství s G. B. Shawem měl příležitost portrétovat významné osobnosti. Kolekci portrétů Coburn publikoval roku 1913 pod názvem "Men of Mark". Druhý svazek "More Men of Mark" vyšel roku 1922. V období 1914–1921 vytvořil třetí cyklus 33 portrétů, hudebních skladatelů a muzikantů, který však nebyl vydán.  Roku 1916 založil s Gertrudou Käsebierovou a C. H. Whitem spolek Pictorial Photographers of America.  V roce 1916 vyvinul Coburn ze skleněných hranolů a zrcadel kaleidoskopické zařízení, pomocí kterého vytvářel abstraktní fotografie zvané "vortografie". Byl ovlivněn vorticismem a skupinou britských umělců, mezi kterými byl také básník Ezra Pound. Coburn vystavil v roce 1917 v Londýně celkem 18 vortografií, které vyvolaly velkou pozornost.  V roce 1918 se usadil ve Walesu, kde fotografoval a vydal knihu "Book of Harlech". Začal se zajímat o esoterismus a mysticismus, čemuž pak věnoval většinu svého času.

Alvin Langdon Coburn (11. června 1882 Boston, USA – 23. listopadu 1966 Colwyn Bay, Wales, Velká Británie) byl americký fotograf, člen fotografického spolku Fotosecese a spoluzakladatel Pictorial Photographers of America.

Alvin Langdon Coburn (June 11, 1882 – November 23, 1966) was an early 20th-century photographer who became a key figure in the development of American pictorialism. He became the first major photographer to emphasize the visual potential of elevated viewpoints and later made some of the first completely abstract photographs.


Historie.

Tradičními barvami českého soustátí jsou bílá a červená, jenže tyto barvy po vyhlášení nezávislosti roku 1918 používalo i sousedící Polsko, Československý stát navíc potřeboval barvy, které by reprezentovaly i Slováky ve společném státě. Bylo tedy nutné připojit třetí barvu – modrou. Modrá barva spolu s tradiční dvojicí vytvářela tzv. slovanskou, respektive ruskou trikolóru. Na rozdíl od ruské trikolory má však ta česká modrou barvu vespod, ne uprostřed. Rovněž vlajky tehdejších spojenců Spojených států, Francie a Spojeného království obsahují tyto barvy. Zvýšení počtu státních barev na tři se odrazilo také na podobě státní vlajky. Během německé okupace Českých zemí v dobách Protektorátu Čechy a Morava v letech 1939 – 1945 byla, po přijetí zákona číslo 222/1939 Sb. O státních symbolech, novou vlajkou právě česká trikolóra se třemi horizontálními pruhy – bílým, červeným a modrým. Po osvobození se Československá republika vrátila opět k bílo-červené vlajce s modrým klínem.  Se socialistickou ústavou z roku 1960 státní barvy jako symbol státu zmizely, ovšem ve vyhrocených situacích z let 1968–1969 a za Sametové revoluce v roce 1989 používali občané k vyjádření nesouhlasu se stávajícími poměry českou trikolóru.  Po vzniku samostatné ČR se české státní barvy opět staly státním symbolem.

Používání barev.

České státní barvy se užívají v podobě trikolóry k obecnému označení státního majetku či k dekoračním účelům při slavnostních příležitostech. Dále pak na stuhách k medailím a smutečním věncům a na různých linkách a šňůrkách. Při oslavách státních svátků a jiných významných událostí si je lidé připínají na oděv.

Zákonné ošetření.

O způsobu užívání státních barev zákon nic nestanoví a pokud by tedy nebyly v praxi používány "praeter legem", jejich zakotvení v právním řádu České republiky by bylo jen obsoletní ustanovení. Státní barvy, podobně jako například národní strom, jímž je v případě České republiky lípa, by podle některých právních laiků navíc ani neměly být předmětem právní regulace. Ovšem podle profesora Jana Filipa slouží např. k označení státního majetku, k výzdobě při významných státních událostech a jsou východiskem pro konstrukci státní vlajky i vlajky prezidenta republiky. To pak má být dle něj důvodem, proč jsou v Ústavě (čl. 14 odst. 1) uvedeny před nimi.  Vymezení odstínů státních barev není zákonem upraveno. Při stanovení odstínů státních barev se vychází z barevné přílohy (přílohy č. 1–4) zákona číslo 3/1993 Sb. o státních symbolech České republiky.

Státní barvy jsou jeden ze státních symbolů České republiky. Jsou to bílá, červená a modrá v uvedeném pořadí a nazývají se trikolóra. Podle neoficiální interpretace symbolizuje bílá barva čistotu, červená krev prolitou vlastenci za svobodu vlasti a modrá bezmračnou oblohu. Trikolóra zachovává oficiální pořadí státních barev, bílý pruh má vždy nahoře nebo vlevo z pohledu pozorovatele. Vymezení odstínů státních barev není zákonem upraveno.

The national colours of the Czech Republic () are one of the national symbols of the Czech Republic, which officially represent the Czech Republic. The colours forming tricolour are in the following order: white, red and blue. The national colours come from the flag of the Czech Republic.


Taxonomie.

Veš šatní ("Pediculus humanus", syn. "P. corporis") z čeledi "Pediculidae" řadíme spolu s nejčastější vší dětskou ("Pediculus capitis") a vší muňkou ("Pthirus pubis") jindy nazývanou jako filcka a do podřádu vši ("Anoplura"). Ten spolu s podřádem všenky ("Ischnocera" a "Amblycera") řadíme do řádu vši a všenky ("Phthiraptera").

Veš šatní vs. veš dětská (hlavová).

Ve skutečnosti se jedná o jeden jediný druh se dvěma odlišnými ekotypy, které se ale fyziologicky liší. Podle nejnovějších studií se odlišují, spíše než genetickou informací, způsobem její exprese, což vede ke změnám fenotypu. Tyto dva poddruhy jsou schopné navzájem v sebe v průběhu generací přecházet. U vší šatních byly objeveny podélné svaly v břišní oblasti, které se u vší dětských nevyskytují. Ty jsou naopak vybaveny více chytinizovanou tělní schránkou, jsou menší a tmavší se zřetelnějšími „zářezy“ na břiše. Při srovnání tykadel u obou typů zjišťujeme, že vši šatní je mají nápadně prodloužené. Odhaduje se, že k této změně došlo v důsledku přivyknutí na tmavší prostředí. Důležitým odlišovacím prvkem je pak větší výdrž při nepříznivých podmínkách pro život vší šatních, které jsou méně citlivé na hladovění, kladou více vajíček, ze kterých se procentuálně vylíhne více potomků (tedy nižší preimágní mortalita). Nicméně nízká teplota je naopak snesitelnější pro vši dětské. Znak díky kterému pak každý z druhů dostal své jméno je oblast na hostiteli, kde se ten který druh vyskytuje. U vši dětské je to hlava popř. vlasy, u vši šatní pak oblečení - švy, klopy, spodní prádlo.

Morfologie.

Dospělec.

Vši šatní mají 2 - 5 mm dlouhé tělo, vždy delší než širší a dorzoventrálně (od zad k břichu) zploštělé. Hlava je vždy užší než hruď a zadeček je velmi široký. Celkově jsou větší a zavalitější než vši dětské. Samička měří kolem 5 mm, sameček kolem 4 mm. Oči úplně chybí, částečně jsou nahrazeny třemi, až pěti-článkovými tykadly, která jsou na posledních článcích hustě inervovaná. Samičky mají první článek vždy o něco kratší. Ústní otvor sestává z věnce malých háčků sloužících k přichycení při sání a je lokalizován na vychlípitelném haustelu. Ústní orgány jsou tvořeny čtyřmi bodci obalenými rourkovitou pochvou. Jednotlivé články těla jsou ochlupené a pevně srostlé a po jejich stranách se nachází několik stigmat. Na břiše pak můžeme najít tzv. sternální destičku. Zadeček je složen z devíti viditelných článků. Poslední článek je u samců zaoblený, u samiček pro usnadnění páření dvoulaločný. Pářící orgán nazýváme edeagus – u samiček pak ústí ve dva vaječníky složený z pěti rourkovitých ovariol, u samce pak v párové semeníky. Nohy jsou tvořené holení a jediným chodidlovým článkem s pohyblivým drápkem. Při pohybu veš sevře chlup či vlas hostitele mezi výběžek holeně a drápek.

Vajíčko.

Vajíčka nazýváme hnidy a jsou 0,8 - 1 mm dlouhé a 0,3 mm široké a na horním pólu opatřené víčkem ("operculum"). Tyto hnidy jsou přilepeny k vláknům tkaniny pomocí speciální bílkovinné hmoty, přičemž dospělec má snahu je nalepit do co nejteplejších a nejvlhčích míst. Po vylíhnutí nymfy se prázdné obaly jeví bíle a zůstávají přilepené na tkanině.

Přenos a hostitelská specifita.

Vši se přenáší pouhým kontaktem hostitelů, nemusí dojít ani k dotyku a parazit se dostane z jednoho hostitele na druhého. K přenosu může také dojít při půjčování hygienických pomůcek jako je kartáč, hřeben, ručník, či při sdílení místa na spaní, kdy hostitel přichází do přímého kontaktu s podložkou, kde se mohou vyskytovat živí dospělí jedinci. Tento parazit je vysoce specifický – nenajdeme jej tudíž na žádném jiném hostiteli než na člověku, kde se specializuje na určité oblasti výskytu.

Rozmnožování a vývoj.

Životní cyklus vši šatní se označuje jako jednohostitelský a trvá kolem 40 dní. Dospělci se rozmnožují krátce po dosáhnutí dospělosti a následně i v celém zbytku života. K páření dochází na hostiteli a je iniciováno samečkem, který se vtiskne pod samičku a vystaví "edeagus" proti samičce a následně uvolní sperma, které oplodní vajíčka. Samička během vývoje ztratila orgán pro uchování spermatu ("spermatheca" neboli "receptaculum seminis"), proto musí před každým kladením vajíček dojít k páření. 24 hodin po spáření dochází ke kladení shluku vajíček na jednotlivá vlákna oblečení či do švů, ojediněle také na vlasy a chlupy. Samička vyprodukuje každý den kolem 5 - 14 vajíček (hnid). Za celý život je jich schopná naklást až 300. Ideální teplota pro jejich vývoj je 32- 35 °C, při které se po šesti dnech vylíhnou cca 1 mm veliké nymfy. Vši náleží mezi hmyz s proměnou nedokonalou, proto tyto nymfy velice připomínají dospělce. Teplota je v této části vývoje velice důležitým parametrem – dojde-li k poklesu pod 22 °C, vývoj se zastaví a může stagnovat až 35 dní. Nymfy (larvy) se po 7 – 10 dnech a dvou dalších svlékáních, při kterých se vyvíjí do dalších dvou larválních stádií, vyvinou v dospělého jedince. Celý tento cyklus tráví vši kvůli dostatku potravy v blízkosti svého hostitele. Z hlediska trávení a výživy jsou pro vši nezbytné symbiotické bakterie a houby, které se nacházejí ve speciálních orgánech – "mycetomech" – v blízkosti vaječníků. Tyto bakterie zajišťují výrobu látek esenciálních pro život vší, které veš není schopna získat z bohaté, ale jednostranné stravy krve hostitele. Populace složená pouze ze vší šatních je však velmi ojedinělá – velmi často se kříží se vší dětskou a tyto populace se tedy překrývají.

Význam pro člověka.

Veš šatní, stejně jako veš dětská, napadá člověka, ale jako jediná je vektorem pro různá vážná onemocnění jako je skvrnitý tyfus (neboli skvrnivka epidemická), zákopová horečka (Volyňská horečka) a návratná horečka. To především kvůli tomu, že veš šatní má velmi redukovaný fagocytickou aktivitu imunitního systému. Při sání, které u každého jedince proběhne až pětkrát denně, veš vylučuje do těla hostitele biologicky aktivní proteiny jako antikoagulanty a anestetika. Tyto látky po třech až čtyřech týdnech po bodnutí mohou vyvolat alergickou reakci, která se projevuje jako svědění infikovaného místa.

Skvrnitý tyfus.

Toto onemocnění je způsobeno obligátním nitrobuněčným parazitem "Rickettsia prowazekii". Je přenosné pouze z člověka na člověka pomocí patogenů přítomných ve výkalech vší šatních. Tyto patogeny, které jsou infekční až tři měsíce, jsou buď vdechnuty, nebo se dostanou do kontaktu s otevřenou ránou a tím pak do krevního oběhu.

Zákopová horečka.

Onemocnění způsobené bakterií "Rochalimaea quintana" je přenášeno velice podobně jako tyfus.

Návratná horečka.

Horečka způsobená bakterií "Borrelia recurrentis" se na rozdíl od předchozích dvou onemocnění přenáší především vylitím celého obsahu těla při rozdrcení vší mezi prsty či zuby a následným kontaktem s otevřenou ránou či vlhkou sliznicí (např. ústa).  Při silném napadení vší šatní se objevuje tzv. "morbus errora", kdy pokožka v oblasti výskytu vší velmi ztmavne.

Historie.

Latinské pojmenování "Phthiraptera" pochází ze třech řeckých slov: "phtheir" = veš, "a" = ne, "pteron" = křídlo, tedy v přesném překladu bezkřídlá veš. Vynechané "h" u druhového jména "Pthirus pubis" je dílem náhody, kdy pan Linnaeus vytvořil tuto novou skupinu z původní skupiny "pediculus" a toto písmeno on, nebo jeho zapisovatel, opomněl. Později byl název opraven, nicméně podle mezinárodních pravidel je vyžadován název původní - proto tedy "Pthirus pubis". Vši obecně velice formovaly dějiny lidstva, jelikož hrají velikou roli jakožto vektory pro tyfus, zákopovou a návratnou horečku. Tyto nemoci, stejně jako vši, pak doprovázely celé populace za zhoršených hygienických podmínek a to například při světových válkách. V dnešní době jsou tyto nemoci omezeny, díky zlepšení a udržování hygienických podmínek, především na rozvojové země. Vši šatní se podle všech informací poprvé objevily zhruba před 50 000 lety a opakovaně vznikají ze vši dětské, a to především díky evoluci člověka, který se tou dobou začal více oblékat. Došlo tedy k přesunu vší z hlavy na oblečení. Výskyt vší parazitujících na člověku byl zaznamenán téměř po celém světě, z čehož se dá usuzovat, že člověk a veš se spolu vyvíjeli po staletí. Nejstarší hnida byla nalezena v severovýchodní Brazílii v archeologických vykopávkách a byla datována na 8000 l. př. n. l.

Veš šatní ("Pediculus humanus") je bezkřídlý druh hmyzu z podřádu vší (Anoplura). Všechny druhy vší jsou výhradními ektoparazity savců, na lidech parazitují dva rody, a to "Pthirus" a "Pediculus" (tento má pak dvě formy). Veš šatní se zdržuje především na vláknech oblečení a přímý kontakt s hostitelem vyhledává pouze v případě nutnosti sání krve. Bez potravy vydrží maximálně 4–7 dní. Přenáší skvrnitý tyfus, zákopovou horečku a návratnou horečku. "P. humanus" má spolu s "P. capitis" (veš dětská) nejmenší genom z celé třídy hmyzu a to 108 Mb u samiček a 109 Mb u samců. Jsou to diploidní organismy se šesti chromosomy, v jejichž genomu nebyl nalezen žádný gen prokaryotického původu.

The body louse ("Pediculus humanus humanus", sometimes called "Pediculus humanus corporis") is a hematophagic ectoparasite louse that infests humans. It is one of three such lice, the other two are the head louse, and the pubic louse.


Přírodní podmínky.

Curaçao stejně jako zbytek tzv. ABC ostrovů a Trinidadu a Tobaga leží na kontinentálním šelfu Jižní Ameriky. Nejvyšším bodem je Sint Christoffelberg s 375 metry. Ostrovní flora se liší od typické na tropických ostrovech. Jsou běžné křovinaté porosty s různými druhy kaktusů.  Ostrov má tropické savanské klima se suchým obdobím mezi lednem a zářím a potom krátké deštivé období mezi říjnem a prosincem. Teploty jsou poměrně stabilní po celý rok, pouze s menšími výkyvy. Nejchladnějším měsícem je leden s průměrnou teplotou 26,5 stupňů Celsia. Nejtepleji je pak v září, průměrně 28,9 stupňů Celsia. Roční průměrné maximum je 31,2 a minimum 25,3 stupňů Celsia.  Curaçao je již mimo pás hurikánů, i přesto je jimi občas zasažen. Např. hurikán Hazel 1957, Anna 1961, Felix 2007, Omar 2008. Ostrov byl mnohokrát zasažen pouze tropickými bouřemi, které předcházejí hurikánům. Např. Tomas 2010, Cesar 1996, Joan-Miriam 1988, Cora a Greta 1978, Edith a Irene 1971, Francelia 1969. Tomas byla pak jednou nejhorších bouří, která kdy ostrov zasáhla. Zemřeli při ní 2 lidé a škody byly vyčísleny na 28 milionů amerických dolarů.

Politika.

Curaçao je demokratickou zemí. Nejvyšším představitelem vlády je premiér. Výkonná moc je řízena vládou, legislativní moc má vláda i parlamentu. Soudnictví je nezávislé. Odsouzení zločinci jsou internováni ve věznici Curaçao Centre for Detention and Correction. Ostrov má, co se týče pravomocí, v naprosté většině záležitostí plnou autonomii v rozhodování.

Armáda.

Na ostrově jsou umístěny dvě námořní základny.

Ekonomika.

Ostrov má otevřenou ekonomiku orientovanou hlavně na turismus, mezinárodní obchod, námořní služby, rafinerie, skladování ropy a finanční služby. Ekonomika je silně rozvinutá a zajišťuje vysoký životní standard obyvatelům ostrova. Je hodnocena 46. místem na světovém žebříčku HDP na obyvatele. Aktivity vztahující se k přístavu Willemstad jakožto volné obchodní zóně vytváří značný podíl v růstu ekonomiky. Cílem vlády je mít ekonomiku co možná nejvýše rozmanitou, tak aby přilákala co nejvíce zahraničních investic. Tato politika, též nazývána politikou "otevřené náruče" silně cílí na společnosti podnikající v oboru informačních technologií.  Nezaměstnanost v roce 2013 činila 13 %.

Turismus.

Turismus hraje v ekonomice dominantní roli. Je na něm však méně závislá než ostatní karibské země. Většina turistů přijíždí z východního pobřeží USA, Jižní Ameriky, Nizozemska a z dalších karibských ostrovů. Momentálně stojí ostrov v Karibiku v čele turismu orientovaného na plavby po moři s úctyhodným meziročním nárůstem o 41,4 % oproti roku 2013, kdy bylo napočítáno 616 186 pasažérů.  Hlavní letiště v zemi Hato International Airport obsloužilo v roce 2013 celkem 1 772 501 pasažérů.  Pobřeží lemující ostrov nabízejí rozličné možnosti pro potápění a šnorchlování. Je zde mnoho krásných korálových útesů a k vidění rozličné druhy tropických ryb.

Curaçao (, papiamentsky Kòrsou) je ostrov, který leží v jižní části Karibského moře přibližně 65 kilometrů od pobřeží Venezuely, patří do jižní části Závětrných ostrovů a je součástí Malých Antil. Až do 10. října 2010 byl ostrov součástí Nizozemských Antil. V současnosti je Curaçao jednou ze 4 zemí Nizozemského království (další jsou Nizozemsko, Aruba a Svatý Martin).

Curaçao (, ; ) is a Lesser Antilles island country in the southern Caribbean Sea and the Dutch Caribbean region, about north of the Venezuelan coast. It is a constituent country () of the Kingdom of the Netherlands. Together with Aruba and Bonaire it forms the ABC islands. Collectively, Curaçao, Aruba, and other Dutch islands in the Caribbean are often called the Dutch Caribbean.


Popis.

Jde o keř nebo strom dosahující výšky až 8 m a šířky koruny až 5 m. Plody (kdoule) jsou kulovité až podlouhlé malvice žluté barvy podobné jablkům, avšak velmi tvrdé a silně, příjemně aromatické, za syrova nepoživatelné. Voní po citrusech. Kvete růžovými květy. Kdouloň je samosprašná.

Použití.

Ovocnářství.

Podnože.

Nejčastěji je v ČR kdouloň používána jako podnož pro jiné druhy ovoce, především hrušně. Kultivary hrušní roubované na kdouloně dobře plodí, plody bývají větší, než na semenáči hrušně.  Jako podnože jsou používány následující typy kdouloní:

Výroba a zpracování ovoce.

Bývá pěstována kvůli svým plodům – kdoulím. Kdoule stromy obvykle začínají nést malé množství ovoce třetí nebo čtvrtý rok po výsadbě. Měly by být v plné plodnosti za 10 let poté, co byly vysázeny. Životnost stromu od příchodu do plodnosti je v průměru 30 až 40 roků. Poptávka po kdoulích by se možná zvýšila, pokud by bylo nabízeno k prodeji ovoce lepší kvality.  Plody jsou zejména ve Středozemí a střední Asii zpracovávány v potravinářství na džemy, marmelády, želé. Kdoule se používaly i ke konzervování. Když se kdoule uvaří, podává se horká se smetanou nebo máslem jako vynikající dezert. Jiným využitím je upečení kdoulí se sladkými jablky. Portugalsky se nazývá marmelo. Na Balkánském poloostrově se z kdoulí pálí rakija – dunjevača. Džem z kdoulí dal vzniknout slovu marmeláda. Přestože není toto ovoce běžně nabízeno k prodeji, zkušenosti ukazují, že pokud je produkční sad dobře veden, může být pěstování kdouloní velmi výnosné.  Kdouloně se v ČR komerčně obvykle nepěstují pro plody, z trhu je zcela vytlačují jablka, jejichž použití je podobné. Spotřebitelé jsou o možnosti použití kdoulí informováni nedostatečně. Ve prospěch komerčního pěstování kdoulí pro plody hovoří následující

Sadovnictví.

Rostlina je používána také na okrasu, má velké růžové nebo bílé květy, vyžaduje světlé nebo polostinné stanoviště.

Stanoviště.

Při výběru stanoviště pro umístění pro založení kdouloňového sadu by měly být zvažovány stejné faktory jako u dalších ovocných stromů. Nejlepší typ půdy pro kdouloně je hlinitá půda, která je poměrně vlhká, ale odvodněná. Na velmi lehkých půdách stromy rostou rychle, ale jsou jen krátkověké a obvykle neplodné.

Rozmnožování.

Kdoule mohou být rozmnožovány čtyřmi způsoby: Metoda očkování je používána školkaři nejčastěji.

Řez.

Otázka, jak moc nebo jak málo prořezávat kdouloně, je jednou z těch, na kterých se pěstitelé neshodnou. Někteří prořezávají své stromů silně, až do jedné poloviny nových letorostů každý rok, ale také obvykle používají při péči o stromy dusíkatá hnojiva. Ostatní pěstitelé stromy prakticky neřežou od okamžiku, kdy je zasadí, až do plodnosti. Pak prořezávají jen tolik, aby omezili bakteriální spálu a oddálili tak úhyn. Většina pěstitelů však souhlasí s tím, že poté, co stromy začnou plodit, řez je žádoucí, aby se zlepšila velikost plodů. Tento zásah má pak stejný účinek, jako probírka. Kdoule, stejně jako broskve, nesou ovoce na loňských letorostech. Prořezávání kdouloní by nicméně nemělo být nadměrně silné.

Hnojení.

V mnoha z nejlepších komerčních kdouloňových sadech se používají statková hnojiva každoročně, aby se stromy udržely v dobrém stavu, ani by přišly do nadměrného růstu. V dalších sadech se používají průmyslová hnojiva obsahující kyselinu fosforečnou a draselná hnojiva. Nadměrný růst dřeva by u kdouloní neměl být podporován a z tohoto důvodu hnojiva příliš bohatá na dusík, je třeba používat opatrně, pokud vůbec.

Choroby a škůdci.

Obvykle v ČR nijak významně chorobami a škůdci netrpí, ovšem je popsána náchylnost k bakteriální spále růžovitých ze Severní Ameriky. Kdouloň může být citlivá na vyšší obsah vápníku v půdě.

Bakteriální spála růžovitých.

Bakteriální spála růžovitých je bakteriální choroba růžovitých způsobená bakterií "Erwinia amylovora". Na rostlinách se projevuje vadnutím a odumíráním květů, listovou spálou, spálou plodů, usycháním a odumíráním vegetačních vrcholů (hákovité ohýbání letorostů) a větví. Za optimálních podmínek, může zničit celý sad nebo okrasnou školku v jediném vegetačním období. Má mnoho hostitelů, napadá 170 druhů rostlin. Vývoj choroby je rychlý a často není způsob, jak postiženou dřevinu zachránit. Napadení vždy končí úhynem rostliny.  Choroba způsobuje velké ekonomické ztráty na rostlinách i produkci. Způsobuje velké epidemie s širokými ohnisky výskytu jednou za několik let. Průběh infekce je velmi rychlý a zcela devastující. V Rakousku bylo zničeno 50 % ovocných sadů jabloní a hrušní, škody ve Švýcarsku byly až 50 miliónů eur.

Zajímavost.

Kříženec kdouloně a hrušně se nazývá × Pyronia ("Pyronia"), nebo "Cydonia oblonga" × "Pyrus communis" a používá se pro okrasné účely.

Kdouloň obecná ("Cydonia oblonga") nebo též kdouloň podlouhlá je jediný zástupce rodu kdouloň ("Cydonia"). Kdoule je pro plody pěstována méně než kterýkoli z ostatních ovocných stromů nebo keřů. Někdy je kdouloň používána jako podnož pro jiný druh ovoce, pro hrušně.

The quince (; "Cydonia oblonga") is the sole member of the genus Cydonia in the family Rosaceae (which also contains apples and pears, among other fruits). It is a deciduous tree that bears a pome fruit, similar in appearance to a pear, and bright golden-yellow when mature. Throughout history the cooked fruit has been used as food, but the tree is also grown for its attractive pale pink blossoms and other ornamental qualities.


Rozšíření.

Žralok veliký je pobřežní až oceánský žralok, který se vyskytuje v Atlantiku a Pacifiku (v Indickém oceánu jen u pobřeží Austrálie, Indonésie a Jižní Afriky), ve studených i v teplejších vodách většinou u pevninských mělčin. Preferuje teplotu vody od 8 do 14 °C. Je to vysoce stěhovavý druh.

Popis.

Žralok veliký je druhý největší známý druh žraloka, hned za žralokem obrovským. Největší exemplář byl chycen do sítě na sledě v zátoce Fundy v Kanadě v roce 1851. Jeho celková délka činila 12,27 metrů a hmotnost se odhaduje asi na 19 tun. Některé exempláře dnes přesahují 9 nebo dokonce 10 metrů, ale po letech intenzivního rybolovu se staly vzácností. V průměru měří dospělí jedinci 7 až 9 metrů a váží asi 4 tuny. Žralok velrybí bývá někdy zaměňován se žralokem bílým. Hlavními rozlišovacími znaky jsou podstatně delší žaberní rýhy, „jeskyňovité“ čelisti bez velkých zubů (zato s množstvím malých zoubků), menší oči, absence bílé barvy na spodní části těla a celkově větší rozměry žraloka velikého.  Tento žralok může žít samotářsky nebo i ve skupinách, které mají obvykle 20 až 30 jedinců.  Dožívá se obvykle věku 34 až 50 let.

Potrava.

Potravu přijímá pasivně pomocí žaberních filtrů, jimiž filtruje zooplankton, malé ryby a jiné, bezobratlé živočichy. Za hodinu může přefiltrovat okolo 2000 m vody. Kvůli potravě pobývá u hladiny, kde je jí nejvíce. V zimě je ponořen v hloubce až 1 km, kde mu z důvodu nedostatku potravy zakrní filtrační ústrojí. Pro výživu v tomto období využívá tuky, které dříve nashromáždil. Na konci zimy se filtrační ústrojí obnoví.

Rozmnožování.

Žralok veliký je vejcoživorodý, dle jiných zdrojů živorodý. Embryo je v prvním stádiu závislé na žloutkovém váčku, ale později se živí neoplodněnými vajíčky produkovanými matkou. Tento jev se nazývá oofagie. Délka březosti není přesně známa, ale předpokládá se doba více než jednoho roku. V jednom vrhu rodí 1 až 2 mláďata, která měří 1,5–2 m. Je znám případ samice, která byla při vylovení březí a nosila 6 nenarozených mláďat. Samci pohlavně dospívají při délce 4 až 7,5 metru, samice při 6,9 až 9,8 metrech.

Žralok veliký ("Cetorhinus maximus") je velký kosmopolitní druh žraloka z čeledi obrounovitých. Je to druhá největší paryba po žraloku obrovském, může měřit i přes 12 metrů. Jedná se o pomalý druh, výjimečně plavající rychleji než 5 km/h.

The basking shark ("Cetorhinus maximus") is the second-largest living shark, after the whale shark, and one of three plankton-eating shark species, along with the whale shark and megamouth shark. Adults typically reach in length. It is usually greyish-brown, with mottled skin. The caudal fin has a strong lateral keel and a crescent shape.


Život.

Ondřej byl druhým synem vévody Vazula, bratrance Štěpána I., prvního krále Uher. Jeho matka byla pravděpodobně konkubína, dcera člena uherského rodu Tátonyů.  Jediný přeživší syn krále Štěpána Emeric byl 2. září 1031 zabit divočákem při lovu. Král chtěl pojistit pozici křesťanství v polorozvráceném království; z toho důvodu plánoval jmenovat svého synovce Petra Orseola, syna benátského dóžete, svým nástupcem. Vévoda Vazul, který byl považován za ctitele pohanských zvyků, se zúčastnil konspirace s cílem zabít krále. Atentát se nezdařil. Vazul byl oslepen, do uší mu bylo nalito roztavené olovo a jeho tři synové byli vyhnáni do exilu.  Nejprve prchli do Čech a pokračovali do Polska, kde se Béla oženil s Ryksou z dynastie Piastovců. Ondřej a Levente se pravděpodobně cítili zastíněni svým bratrem, pokračovali v cestě a usídlili se v Kyjevě. Preláti, vedení biskupem Gerardem ze Csanádu, se rozhodli povolat Vazulovy syny zpět do Uher a napsali jim dopis. V době, kdy se Ondřej a Levante vrátili do Uher, rozpoutalo se obrovské bogomilské povstání. Oba bratři vytvořili v Abaújváru alianci s pohanskými rebely, kteří je přijali jako své vůdce. Petr Orseolo se pokusil uprchnout na dvůr císaře Jindřicha III., ale byl uvězněn a oslepen a vykastrován.

Boj o trůn.

Ondřej byl korunován roku 1047. Pokračoval v politice christianizace, po korunovaci potvrdil dekrety krále Štěpána a pozval do Uher cizí kněze, protože bogomilové zabili několik členů křesťanských duchovních. Vztahy se Svatou říší římskou zůstaly napjaté, protože Petr Orseolo byl nejenom blízkým spojencem císaře Jindřicha III., ale také vazalem Svaté říše římské. Ondřej poslal k císařskému dvoru diplomaty s nabídkou, že bude akceptovat císařovu nadřazenost, ale císař smír odmítl; proto se Ondřej musel začít připravovat na hrozící válku. Roku 1048 pozval ke svému dvoru mladšího bratra Bélu.  Bratrovi daroval knížecí úděl, který se skládal z Nitranska a Biharska.Zároveň určil Bélu svým nástupcem, protože mu první manželka stále nedala dědice. V roce 1051 podnikl Jindřich III. útok na Uhry, ale císařské vojsko bylo poraženo v kopcích Vértes, zatímco císařská flotila byla donucena na základě zfalšovaného listu k návratu. Koncem roku jednal mezi vládci opat Hugo z Cluny, ale císař opět odmítl mír přijmout. Další rok vedl císař svoji flotilu proti pohraničnímu hradu v Prešpurku (Bratislavě), ale díky diverzní akci obránců, kteří potopili císařské lodě, se Uhry říšskému nájezdu opět ubránily. V tomto období se pokusil papež Lev IX. zprostředkovat mír, ale císař opět nepřijal. Po odchodu císařských vojsk Ondřej vytvořil v roce 1053 alianci s bavorským vévodou Konrádem II., který podporoval císařskou opozici. V roce 1055 založil Ondřej na březích Balatonu benediktýnské opatství Tihany a dosadil tam konvent ortodoxních jeptišek.

Nástupnická krize.

Zřejmě roku 1053 se Ondřejovi v druhém manželství konečně narodil vytoužený syn, jehož matkou byla Anastázie, dcera kyjevského velkovévody Jaroslava. Roku 1058 se Ondřej I. pokusil zajistit nástupnictví své krve tím, že nechal ve Stoličném Bělehradě korunovat svého pětiletého syna Šalamouna. Nečekaná korunovace porušila předchozí domluvu a zkazila dosud dobré bratrské vztahy. Nespokojený Béla opustil královský dvůr a odešel do své země. V září 1058 se Ondřej v tu dobu již ochrnutý po mrtvici osobně setkal na Moravském poli s novým německým králem Jindřichem IV. Uzavřeli mírovou smlouvu stvrzenou zásnubami Šalamouna a Jindřichovy sestry Judity Švábské.  Po dosažení míru s říší se Ondřej snažil přesvědčit Bélu, aby se smířil s Šalamounem na uherském trůně. Béla se nechtěl vzdát nároku na korunu a proto se v roce 1059 rozhodl hledat pomoc u svého švagra Boleslava Smělého. Ondřej poslal rodinu do Rakouska a připravil se na válku, ačkoliv byl tak nemocný, že nebyl ani schopen chodit. Na jaře 1060 vpadl Béla s polským vojskem do Uherska. Vojska obou bratrů se střetla v bitvě u řeky Tisy, ze které Béla i přes Ondřejovy posily z říše, odešel jako vítěz. Ondřej se spolu s míšeňským markrabětem Vilémem snažil utéct do Německa, ale Bélovi vojáci je chytili u Mošenského hradu, kde Ondřej v Thébském průsmyku spadl z koně. Byl odvezen do Zircu, kde krátce nato zemřel. Byl pohřben v opatství Tihany.  Vévoda Béla byl 6. prosince 1060 korunován uherským králem a pokračovaly další boje o uherské království.

Ondřej I. Bílý nebo také Katolický (maďarsky: "I. (Fehér/Katolikus) András/Endre") (asi 1015 – před 6. prosincem 1060, Zirc) byl uherským králem z mladší větve Arpádovské dynastie. Za své vlády posílil pozici křesťanství ve svém království a podařilo se mu uchránit nezávislost uherského království proti Svaté říši římské.

Andrew I the White or the Catholic (; c. 1015 – before 6 December 1060) was King of Hungary from 1046 to 1060. He descended from a younger branch of the Árpád dynasty. After spending fifteen years in exile, he ascended the throne during an extensive revolt of the pagan Hungarians. He strengthened the position of Christianity in the Kingdom of Hungary and successfully defended its independence against the Holy Roman Empire.


Synagoga Cymbalista a Centrum židovského dědictví

Cymbalista Synagogue and Jewish Heritage Center

Historie.

První zmínky o vesnici se datují do roku 1282, kdy ji pomořanský kníže Bogislaw IV. daroval městu Wolgast.  Během třicetileté války se zde 4. července 1630 vylodil švédský král Gustav II. Adolf Švédský se svými 14 000 vojáky na začátku svého tažení k obsazení Německé říše.  Roku 1936 Říšské ministerstvo letectví (Reichsluftfahrtministerium) zaplatilo městu Wolgast 750 000 říšských marek za odkoupení celého severního poloostrova Usedom a u vesnice se roku 1937 začalo budovat armádní výzkumné středisko ("Heeresversuchsstelle"). O rok později už bylo téměř dokončeno a jeho technickým ředitelem se stal Wernher von Braun (dříve pracující v Kummersdorfu).  Probíhal zde vývoj nacistických "zbraní odplaty" včetně rakety V-2. Dalšími projekty byly rakety Enzian, Schmetterling, Rheintochter a Wasserfall. Zároveň zde Johannes Plendl vyvinul s tím úzce související systémy noční navigace a radarů. Mimo to zde byl například použitý první kamerový systém na světě. Ve vojenské vývojové základně pracovalo zhruba dvanáct tisíc lidí a to nejen vojenských a civilních zaměstnanců, ale též válečných zajatců, nuceně nasazených a vězňů. Součástí komplexu byl proto také malý pracovní koncentrační tábor Karlshagen, který byl pobočkou koncentračního tábora Ravensbrück.  Podle Britů objevily Peenemünde jejich průzkumné letky 12. června 1943 poté, co vyfotily velký válcovitý objekt neznámého určení. Podle Poláků k tomu přispěla hlavně jejich Zemská armáda ("Armia Krajowa"). V noci z 17. na 18. srpna 1943 byla základna bombardována téměř 600 letadly britského královského letectva. Tato akce byla nazvána krycím jménem operace Hydra. Část bomb neúmyslně dopadla i na pracovní tábor asi 2,5 km od základny, kde zemřelo přes 500 civilistů, převážně deportovaných Poláků. Následně byla ale základna správně zaměřena a částečně zničena (od objevení do konce války na ni spadlo 122 tisíc tun munice). Z důvodu odhalení základny byla výroba raket na počátku roku 1944 přesunuta do podzemní továrny Mittelwerk u města Nordhausen, kde ve výrobě pokračovali vězni z koncentračního tábora Mittelbau-Dora a odpalovací zkoušky a výcvik raketových jednotek byly přesunuty do Blizny v Polsku. V Peenemünde zůstalo z původních dvanácti tisíc jen asi 400 vývojových pracovníků. Až do května 1945 probíhal průběžný přesun personálu a dělníků do středního Německa.  5. května 1945 byla základna obsazena sovětskou armádou. Ta ji zabrala až do roku 1952. Toho roku byla opět předána do rukou Němců, tentokrát ale už východoněmecké armádě Nationale Volksarmee. V padesátých a šedesátých letech zde probíhalo rozebírání nepotřebných součástí základny. Byla zachována pouze elektrárna, letiště a železniční spojení s městečkem Zinnowitz.  Do znovusjednocení Německa roku 1990 zde existovala nepoužívaná letecká základna, v roce 1993 byla i ta zrušena a dnes se letiště používá pouze pro vyhlídkové lety.

Kultura.

V areálu bývalé elektrárny bylo roku 1992 pod širým nebem otevřeno Historicko-technické informační centrum s leteckými exponáty, mezi které patří i Fieseler Fi 103 (V-1) a Aggregat 4 (V-2). Vedle muzea má i funkci kulturního centra Peenemünde.  V přístavu u vesnice kotví i sovětská ponorka U-461, sloužící jako muzeum (největší muzeum v ponorce na světě) a je zde malé muzeum hraček.

Peenemünde (, doslova "ústí Peene") je nejsevernější vesnice na ostrově Usedom v severovýchodní části Německa, nachází se u ústí řeky Peene. Podle sčítání z přelomu roků 2006 a 2007 má 345 obyvatel. Vesnice je známá především díky přilehlému výzkumnému středisku německé Luftwaffe ("Heeresversuchsanstalt Peenemünde") používanému během druhé světové války.

Peenemünde (, ) is a municipality on the Baltic Sea island of Usedom in the Vorpommern-Greifswald district in Mecklenburg-Vorpommern, Germany. It is part of the "Amt" (collective municipality) of Usedom-Nord. The community is known for the Peenemünde Army Research Center, where the world's first functional large-scale liquid-propellant rocket, the V-2, was developed.


Barokní mariánský sloup.

Kontext.

Sloupy jako součást náboženské výzdoby měst se v katolických zemích dostaly do módy v době baroka a protireformace. Již roku 1587 nechal papež Sixtus V. umístit na Trájánův sloup v Římě sochu apoštola Petra a roku 1589 na sloup Marka Aurelia sochu apoštola Pavla. Zvlášť často se sloupy objevovaly ve městech habsburské monarchie a Bavorska. Z hlediska motivu stavby se jednalo například o sloupy "turecké" (na památku úspěšné obrany před Osmany), "švédské" (například právě pražský) či "morové" za odvrácení epidemie. Co do zasvěcení jsou nejčastější sloupy Nejsvětější Trojice a mariánské, často se objevují i sloupy s postavami jiných světců, zejména Jana Nepomuckého.  Vedle připomínky válečných hrůz či moru a podnětu ke zbožnému usebrání vyjadřovaly barokní náboženské sloupy na území rakouské monarchie nepřímo také triumf katolicismu a habsburského rodu nad jeho protestantskými protivníky. Malíř Karel Škréta zobrazil pražský sloup jako duchovní střed katolické Evropy. Jako širokým vrstvám srozumitelné médium pomáhaly prosadit model protireformační lidové zbožnosti. V očích obrazoboreckých protestantů byl triumfální sloup se sochou Panny Marie naopak modlou a pohoršením. Politické a náboženské napětí obou pojetí zůstalo živé a

Výstavba a údržba.

Sloup byl vztyčen jako projev díků Panně Marii za úspěšnou obranu pražského souměstí před Švédy na podzim roku 1648. Byl postaven na místě, kde nechal v březnu 1632 po vpádu Sasů do Prahy za třicetileté války jeden z velitelů saského vojska přibít na pranýř nedaleko nové šibenice staroboleslavské Palladium. Na tomto místě navrhoval vztyčení sloupu strahovský převor již v roce 1647. Základní kámen byl položen 23. května 1650 Bernardem Ignácem z Martinic za účasti velkého množství Pražanů. Ještě tentýž den se začalo s

Využití.

Císař Ferdinand III. vytvořil při svěcení sochy roku 1650 nadaci, ze které byli vypláceni svatovítští kanovníci za to, že budou každou sobotu a o mariánských svátcích konat za zpěvu loretánských litanií procesí z Týnského chrámu. V roce 1782 byly pobožnosti přeneseny do Týnského chrámu a v roce 1872 do chrámu sv. Víta na Hradčanech.  O svátku Nanebevzetí Panny Marie byly pořádány slavnostní průvody z Klementina, ve kterých studenti nesli rukavice a přilbu jezuity Jiřího Plachého, který v roce 1648 shromáždil několik set studentů a dobrovolníků k obraně Karlova mostu. Procesí byla okázalá; nosily se v nich stříbrné korouhve s kříži a velká stříbrná sousoší znázorňující Pannu Marii. Pážata nosila španělské kroje bohatě zdobené zlatem. V roce 1658 se procesí účastnil arcivévoda Leopold a roku 1679 byl průvod obzvláště slavnostní, protože byl přítomen císař Leopold I. s císařovnou. Jen z latinské Mariánské družiny, která soustředila všechnu tehdejší inteligenci a zástupce nejvyšších úřadů, bylo v průvodu 500 párů

Stržení.

Krátce po vyhlášení samostatného Československa byl sloup 3. listopadu 1918 stržen asi stočlennou skupinou Žižkováků, kteří v něm spatřovali symbol svržené habsburské monarchie. Jako hlavní původce činu se uvádí pražský bohém Franta Sauer, který stržení sloupu připravil a zaštiťoval se přitom údajnou podporou vedení České strany národně sociální a Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické. O události později zveřejnil písemné svědectví.  Sauer podle svého vyjádření navštívil o den dříve správce žižkovského obecního dvora Josefa Hodana, kterému řekl, co chystá, a odvolával se na revoluční národní výbor a na Václava

Pozůstatky.

Některé české listy vyzývaly, aby pozůstatky mariánského sloupu zůstaly na svém místě a připomínaly potupu katolíků. Protože ale měli krátce po stržení přijet do Prahy Tomáš G. Masaryk a někteří zahraniční politici, kteří měli mít pódium na Staroměstském náměstí, vedení města rozhodlo, že se trosky odklidí, aby nebyl pohoršen zahraniční doprovod. Zbylé části sloupu proto byly ve velkém spěchu odstraněny v noci z 18. na 19. prosince 1918 a odvezeny na nádvoří kláštera u kostela sv. Anny na Anenském náměstí, kde se prodával použitý stavební materiál získaný při asanaci Starého Města. Trosky sloupu

Snahy a spory o obnovu.

Během první republiky.

Snahy o obnovu sloupu byly zpočátku spontánní a nejednotné. Již 7. listopadu 1918 se v novinách "Čech" objevila myšlenka na nové postavení sloupu. K místu, na kterém stál mariánský sloup, se 10. července 1921 konal třítisícový průvod katolických studentů. V říjnu 1922 byla v Klementinu uspořádána první výstava kreseb a fotografií mariánského sloupu. Básník Jaroslav Durych uspořádal veřejnou sbírku pro obnovu sloupu. Nový sloup měl být darem celého národa. Sbírka vynesla sto tisíc korun, město však obnovu nepovolilo.  Vydání brožury Franty Sauera o stržení sloupu vyvolalo velkou a bouřlivou reakci. V Plodinové burze se 19. listopadu 1923 za účasti pěti tisíc Pražanů odehrála demonstrace za znovupostavení mariánského sloupu, na níž promluvili poslanec František Nosek, děkan Alois Tylínek a spisovatelé Vilém Bitnar a Antonín Šorm. Týž den byl zřízen Odbor

Protektorát.

Zhruba od roku 1940 působila v protektorátní Praze nová německá plánovací komise, jejímž cílem mělo být „očištění“ údajné původní „německé metropole“. Prostředkem mělo být především postupné vytlačování českých (a dalších neněmeckých) obyvatel a jejich nahrazování německým obyvatelstvem, výstavba na volných plochách, rozsáhlé asanace a

Poválečné období.

Již v roce 1945 se snah o obnovu ujal Orel, který začal organizovat sbírky na obnovu. Během orelské pouti na Hostýně 26. srpna 1947 bylo rozhodnuto pokusit se sloup postavit do 30. září 1950, ke třístému výročí jeho vztyčení. Tato iniciativa však byla zmařena komunistickým převratem a mnozí lidé byli za tuto činnost později perzekuováni. Archiv více než 1000 položek Odboru pro rekonstrukci sloupu byl v rámci likvidace Lidové akademie ztracen. Zachoval se po něm jen protokol o zrušení a zákazu této instituce jako protistátní. Na místě, kde sloup stál, se pravidelně objevovaly květiny, které vždy Státní bezpečnost ihned odstranila.  1. exilový sjezd Lidové strany v německém Ludwigsburgu v roce 1949 přijal usnesení o obnově

Vznik Společnosti pro obnovu Mariánského sloupu.

Petice přimlouvající se za obnovení sloupu byla sepsána již v roce 1988 a podepsalo ji několik stovek lidí. Po sametové revoluci v roce 1990 vznikla "Společnost pro obnovu Mariánského sloupu na Staroměstském náměstí v Praze" s cílem obnovení sloupu v jeho původní podobě, ze stejného materiálu a na původním místě. Jejím prvním předsedou a také autorem projektové dokumentace Mariánského sloupu byl Pavel Nauman. Podle této dokumentace byl vyroben základní kámen sloupu, 2. listopadu 1993 byl usazen do dlažby Staroměstského náměstí a následujícího dne ve výroční den stržení Mariánského sloupu 3. 11. 1993 ho opat Michael

Spory a příprava.

Proti obnovení sloupu vzniklo několik petic, například v roce 2001 (iniciovala ji společnost Veritas, rozvíjející odkaz české reformace), v roce 2013 (spisovatelka Lenka Procházková) a roce 2017 (David Loula). V listopadu 2016 Ekumenická rada církví o stavbě sloupu jednala, nedospěla však k jednotnému stanovisku, a nechala tak na svých členských církvích, jaký postoj zaujmou. Sloup zůstal u části církevní veřejnosti sporný, například roku 2017 obvinil asistent Evangelické teologické fakulty UK Martin Vaňáč pražského arcibiskupa Dominika Duku z podvodu kvůli podezření z toho, že starostovi Prahy 1 Oldřichu Lomeckému předal jen ta stanoviska církví, která vyzněla pro obnovu sloupu příznivě.  V roce 2008 jmenoval primátor Pavel Bém dvanáctičlennou expertní komisi, která posuzovala celkovou revitalizaci Staroměstského náměstí. Ve stejném roce se konala výstava o historickém, urbanistickém a architektonickém vývoji náměstí, na které byl i model mariánského sloupu. Další rok se konala mezinárodní konference, které se zúčastnilo asi

Nový mariánský sloup.

Stavba sloupu začala 17. února 2020, hlavní práce byly dokončeny 4. června 2020 umístěním sochy Marie na vrchol sloupu. Po dokončení se sloup stane majetkem města. Stavba by měla být hotova 15. srpna. Účelem rekonstrukce bylo zhotovit co nejvěrnější podobu původní sochy Panny Marie. Ze zachovaného torza originálu byla pomocí tečkovacího strojku vytvořena kopie. Chybějící levá část trupu se sepjatýma rukama se rekonstruovala podle sádrového odlitku soch, které stojí na náměstí v Lounech a na průčelí kostela Nejsvětějšího Salvátora, podle velmi čitelné fotografie chybějící části a podle deseti fotografií celé sochy. Kopii do kamene nešlo převádět přímo z originálu, proto byla socha odformována a byly zhotoveny dva sádrové odlitky a jeden výdusek. Na obou byl hledán způsob techniky nanášení a modelování chybějící části.  První rekonstrukci chybějící části prováděl na výdusku akademický sochař Jan Bradna. Nanášenou rekonstrukci prováděli v roce 1998 akademický sochař Karel Kronych, žák profesora Karla Pokorného, a sochař Miroslav Krátký. Po studiu sádrového modelu ještě akademický sochař Petr Váňa na některých místech modelačně napravil některé chyby a nedostatky rekonstrukce. V roce 2002 byli písemně pozváni na konzultaci pracovníci památkových úřadů a dalších institucí, aby se seznámili s vývojem práce a mohli poskytnout své názory a doporučení. Zájem o návštěvu tehdy projevili pouze Ivo Hlobil z Akademie věd a Kateřina Adamcová z Památkového ústavu. Rekonstrukce se prováděla v ateliéru, který si postavil sochař Čeněk Vosmík. Byl to první sochař, který se po stržení sloupu angažoval za jeho obnovu.  Po rekonstrukci byl zhotoven sádrový model s rekonstruovanou částí. Pro sekání kopie musel být zvolen kámen stejné nebo velmi podobné struktury i charakteru jako je kámen originálu. Protože se původně použitý pískovec v Kamenných Žehrovicích již desítky let netěží, byl pro kopii zvolen pískovec zvaný božanovský z Teplic nad Metují, kterým je žehrovický kámen již řadu let nahrazován. Protože kopii v kameni vytvářel jiný sochař, než který prováděl rekonstrukci, mohly být chyby v rekonstrukci na připraveném modelu rozpoznány a napraveny. Kopie byla dokončena za přítomnosti originálu, aby se vizuálním kontaktem a vnímáním celého ducha díla mohl kopii sochy vtisknut konečný umělecký vzhled i duchovní obsah. K soše patří neoddělitelně i gloriola dvanácti hvězd okolo hlavy patrná na několika fotografiích sloupu. Ze zapůjčeného originálu hvězdy byl vyroben sádrový model, podle kterého byly zhotoveny kovové kopie hvězd, poté pozlacené plátkovým zlatem.  Na základě výběrového řízení tvořil bez nároku na honorář kopii původní architektury i se sochou Panny Marie v letech 1997–2017 akademický sochař Petr Váňa z Karlíku s dalšími kameníky (ještě Petr Beneš, Petr Piekarz, Hynek Shejbal a Tomáš Váňa), kteří společně vytvořili Mariánskou kamenickou huť. Socha byla vytesaná z božanovského pískovce z východních Čech, stejně jako čtyři podstavce soch andělů, balustrády, schody, dlažba i základní kameny. Kámen na sochu daroval Martin Peroutka. Dřík s korintskou hlavicí byl vyroben z růžového pískovce pocházejícího z Indie, který darovala kamenická huť. Podstavec je z pískovce "Pietra Dorata" ze Sieny a věnovalo ho italské městečko Vitorchiano. Sanktuář je zhotoven z mrákotínské žuly, kámen daroval majitel tamního kamenolomu Jindřich Zedníček. Čtyři podstavce pro sochy andělů věnovaly čtyři rytířské řády: maltézských rytířů, německých rytířů, křižovníků s červenou hvězdou a svatého Lazara Jeruzalémského. 16 základních kamenů darovalo 15 českých měst a jedna česká misie. Na darovaných základních kamenech jsou vytesána jména: Chicago – Česká misie, Dobřichovice, Dolní Bojanovice, Jaroměř-Josefov, Hořice v Podkrkonoší, Hustopeče nad Bečvou, Mníšek pod Brdy, Moutnice, Olomouc, Prostějov, Soutice u Vlašimi, Třeboň, Třebotov, Zábřeh, Záhornice u Opočna a Žďár nad Sázavou.  Zbylá architektura byla rekonstruována podle zachovaných částí. Plány pro rekonstrukci ztracených dílů byly vytvořeny pomocí fotogrammetrie. Hotové díly byly do června 2019 uloženy na paletách v depozitáři v Jaroměři. 11. června 2019 dorazila do Prahy loď s nákladem 200 kusů kamenů na zbudování základu mariánského sloupu o celkové hmotnosti 60 tun.  Hotová kopie sochy Panny Marie byla do 4. června 2020 umístěna před bočním vchodem do Týnského chrámu. Dokončený podstavec s kónickým sloupem byl do května 2020 umístěn v zahradě kostela svatého Karla Boromejského pod Petřínem.

Mariánský sloup na Staroměstském náměstí v Praze byl postaven podle původního pískovcového raně barokního mariánského sloupu strženého brzy po vzniku Československa. Na vrcholu je umístěna socha Neposkvrněné Panny Marie (latinsky "Immaculaty"), vytvořená sochařem Petrem Váňou dle poškozeného originálu. Oproti původnímu sloupu nejsou na podstavci sochy čtyř andělů bojujících se symboly zla. V poledne stín sloupu ukazuje pražský poledník, který dříve sloužil k určení slunečního času.

The Marian column of Prague is a religious monument consisting of a column topped with a statute of the Virgin Mary, located in the city's Old Town Square. The column was erected in 1650, shortly after the conclusion of the Thirty Years' War. It was demolished in November 1918, coinciding with the fall of Austria-Hungary. In 2020, the column was reconstructed, with completion on June 4th 2020.


Pozadí.

V průběhu své tříleté vlády byl Jakub zapojen do politických sporů mezi katolíky a protestanty i sporů o to, jaký vliv v politice náleží panovníkovi a parlamentu. Jeho největším problémem bylo to, že byl katolíkem. Whigové neuspěli v pokusu o Jakubovo odstranění z trůnu v letech 1679 a 1681 a jeho hlavními spojenci byli Toryové. Po jeho korunovaci roku 1685 se parlament skládal především z Toryů. Jakubův pokus změnit zákony podporující postavení Anglikánské církve mu jeho spojence odcizil. Jakub se snažil vytvořit zázemí vznikem "královské strany" a roku 1687 zahájil politiku náboženské tolerance a vydal Deklaraci svobody vyznání ("Declaration of Indulgence"). Spolu s katolíky, odpadlíky od anglikánské církve a nonkonformisty chtěl vytvořit spojenectví pro emancipaci katolicismu.  Roku 1686 změnil názor vrchního soudního dvora na to, že může zrušit náboženská omezení pro katolíky a nonkonformisty. Nechal odvolat protikatolického londýnského biskupa, propustil protestantské odborné asistenty na Magdalen College v Oxfordu a nahradil je katolíky. Vytvořil také silnou armádu, jejímiž důstojníky se stali katolíci. Jeho oponenti v parlamentu to považovali za přípravu k despotické vládě, načež Jakub odročil jednání parlamentu bez jeho souhlasu.  V dubnu 1688 Jakub znovu vydal Deklaraci svobody vyznání a nařídil, aby ji duchovní četli na bohoslužbách. Když mu canterburský arcibiskup a šest jiných biskupů napsali žádost o revizi jeho rozhodnutí, byli uvězněni za pobuřování. Události nabraly spád, když Jakubova druhá manželka porodila syna. Do té doby byla Jakubovým nástupníkem jeho protestantská dcera Marie, narozením dědice však se pravděpodobnost nástupnictví katolické dynastie na anglickém trůnu stala reálnou. Někteří vedoucí představitelé Toryů se sešli s členy strany Wighů, aby tento problém řešili.

Spiknutí.

Roku 1686 se skupina spiklenců setkala v Charborough House v Dorsetu, aby naplánovali svržení krále Jakuba. V červnu 1688 se konala další schůzka, na které se debatovalo o nahrazení Jakuba jeho dcerou Marií a jejím manželem Vilémem Oranžským. Oba byli protestanti a dědečkem obou byl Karel I. Před narozením Jakubova syna patřili oba mezi možné nástupníky. Jakub je však považoval za nástupníky pouze pokud by akceptovali jeho prokatolický postoj, což oba odmítali obávajíce se narůstajícího vlivu Francie.  Vilém byl také místodržitelem hlavních nizozemských provincií, které se tehdy připravovaly na válku Velké aliance proti Francii. Byl také hlavním činitelem protestantské aliance proti katolicismu a francouzskému absolutismu. Není zcela zřejmé, zda bylo spiknutí iniciováno Angličany nebo Vilémem a jeho manželkou. Vilém se snažil ovlivnit anglickou politiku již dříve, když zveřejnil otevřený dopis napadající Jakubovu náboženskou politiku. Zdá se, že narození Jakubova následníka přimělo Viléma k rozhodnutí provést invazi do Anglie v létě roku 1688 a začal pro svůj záměr hledat finanční a politickou podporu.  Autorem textu dopisu, který vyzval Viléma Oranžského k převzetí vlády v Anglii, byl Henry Sydney, dopis pak kromě něj podepsalo šest lordů, v britské historiografii je toto uskupení známé pod názvem "Immortal Seven" (sedm nesmrtelných). Jediným představitelem církve, který dopis podepsal, byl londýnský biskup Henry Compton, který později v roce 1689 korunoval Viléma anglickým králem. Další signatáři dopisu dosáhli nejvyšších funkcí ve státní správě, u dvora, v armádě a námořnictvu, všichni také postupovali ve šlechtické hierarchii. Delikátním úkolem dopravit dopis z Londýna do Haagu byl pověřen Arthur Herbert, který tak učinil v přestrojení za prostého námořníka a pak se stal ministrem námořnictva a vrchním velitelem anglického loďstva. Signatáři dopisu byli:

Vilémova invaze.

I když se Vilémovy přípravy na invazi odehrávaly v rychlosti, nemohly zůstat utajeny. Nalodění bylo zahájeno 22. září a bylo dokončeno 8. října. V tentýž den Jakub vydal prohlášení k anglickému národu, aby se připravil na nizozemskou invazi. Vilém 10. října vydal "Hágskou deklaraci", která byla v 60 000 exemplářích přeložených do angličtiny rozšířena v Anglii; v ní ujišťoval, že jeho snahou je zachování protestantského náboženství, svolání svobodného parlamentu a vyšetření nástupnictví prince Waleského. Slíbil respektovat Jakubovu pozici. 14. října vydal další prohlášení, v němž odmítal úmysl stát se králem a obsadit Anglii.  Rychlost nalodění překvapila všechny zahraniční pozorovatele. Francouzský král odložil své přípravy na válku s Nizozemci na září. Nizozemská armáda čítala asi 5000 koní a asi 60 000 mužů, včetně námořníků. Vylodění mělo proběhnout na sever od Harwiche, poté co flotila proplula okolo Doverského hradu a Calais, aby Nizozemci demonstrovali svou sílu. Anglické námořnictvo, umístěné v ústí Temže, zahlédlo nizozemské loďstvo dvakrát, ale nemohlo proti němu vyrazit poprvé pro silný protivítr a podruhé pro nevýhodný příliv. Vilém se se svým vojskem vylodil 15. listopadu 1688 v Torbay, byl vřele uvítán a k jeho vojsku se připojili někteří místní obyvatelé. 17. listopadu se směr větru obrátil na jihovýchod a znemožnil tak útok anglického vojska na Vilémovy síly. Francouzské loďstvo bylo v té době ve Středozemním moři. Ludvík otálel s vyhlášením války až do 26. listopadu, protože doufal, že nizozemská angažovanost v Anglii povede ke snížení podpory Nizozemců v Německu.  Vilém považoval své síly za dostatečně velké, aby mohl odrazit případný Jakubův útok. Chtěl se ale vyhnout otevřenému střetu a tak zaujal obrannou pozici ve velké vzdálenosti od Jakubovy armády. Doufal v to, že se jeho angličtí spojenci chopí iniciativy proti Jakubovi a on se soustředí na obranu svých sil. Byl připraven čekat na vhodný okamžik, protože svým vojákům vyplatil žold na tři měsíce dopředu. 9. listopadu Vilém převzal kontrolu nad Exeterem poté, co úředníci opustili město. Od 12. listopadu mnoho šlechticů ze severu země vyjadřovalo Vilémovi, jak přislíbili, podporu. Nicméně zpočátku byla většina lidí opatrná ve vyjadřování svého názoru a spíše pasivně očekávali vývoj událostí.

Kolaps Jakubova systému.

Jakub odmítl nabídku Francouzů o poskytnutí vojenské podpory, protože se obával, že by tím ztratil podporu místních obyvatel. Snažil se získat podporu u Toryů, ale neuspěl, protože odmítl změnit svůj přístup k vyhlášení náboženské svobody. Jeho vojsko se nacházelo u Salisbury a Jakub se k němu připojil 19. listopadu. S ohledem na antikatolickou náladu v Londýně neměla část vojska velké nadšení pro boj a i část důstojníků nebyla vůči králi dostatečně loajální. Při prvních drobných střetech dezertovali první důstojníci. 23. listopadu dezertoval a přešel na Vilémovu stranu jeden z jeho hlavních velitelů lord Churchil z Eyemothu a 26. listopadu i jeho vlastní dcera Anna. Obě tyto události byly pro Jakuba velkou ztrátou a sám se vrátil tentýž den do Londýna.  Poté co 18. listopadu kapituloval Plymouth pokračoval Vilém na Salisbury a po třech dnech dosáhl Hungefordu, kde se setkal s Jakubovými vyslanci. Král přislíbil svobodné volby a všeobecnou amnestii pro vzbouřence. V té době ale Jakub hrál o čas, protože se rozhodl opustit zemi, obávaje se, že Angličané ho budou chtít popravit. V prosinci se konaly protikatolické demonstrace v mnoha městech, například v Bristolu, Herefordu, Yorku, Cambridge a Shropshire. 8. prosince se Vilém setkal naposledy s Jakubovými vyslanci a přijal Jakubovy návrhy, trval ale také na tom, že katolíci budou odstraněni ze státních funkcí a Anglie uhradí nizozemské válečné náklady.  V noci z 9. na 10. prosince prchla královna se synem do Francie. Den nato se snažil uniknout i Jakub, byl však zajat rybáři. 11. prosince 27 členů Sněmovny lordů vytvořilo prozatímní vládu, rozhodli se požádat Viléma o zjednání pořádku, zároveň však požádali Jakuba, aby se vrátil do Londýna a dohodl se se svým zetěm. Při svém návratu byl Jakub přivítán zdravícím davem, zahájil jednání vlády a předsedal státní radě. Poslal lorda Fevershama za Vilémem, aby dojednal jejich osobní setkání. V té době se ukázalo, že Vilém nemá zájem, aby si Jakub uchoval svou moc v Anglii. Odmítl uvěznit Jakuba, protože by porušil své dřívější prohlášení, zároveň však se rozhodl podpořit Jakubovy obavy o život. Jakubovi vyslanci byli posláni zpět ze vzkazem, že Vilém nemůže garantovat Jakubovu bezpečnost a doporučuje mu odjet do Hamu. Vilém také nařídil všem anglickým silám, aby se vzdálily z Londýna.  Jakub ze své vlastní vůle odjel pod ochranou nizozemského oddílu do Rochesteru. Vilém v té samé době vjel do Londýna, oblečen celý v oranžovém. Nizozemští důstojníci také dostali příkaz, aby nebránili Jakubovi v odchodu ze země, pokud by se tak rozhodl. 23. prosince Jakub odjel, poté co ho o to požádala jeho manželka, do Francie, kde se k ní připojil. To, že Jakubovi bylo umožněno odejít na místo poblíž pobřeží a příkazy k jeho nedbalému střežení byly zřejmě úmyslné, vypovídá o tom, že Vilém zřejmě doufal, že Jakub uteče ze země možná i proto, že nebude chtít riskovat osud Karla I. Jakub tak pomohl vyřešit otázku, je-li stále legitimním králem.

Vilém a Marie jmenováni panovníky.

Vilém se 28. prosince postavil do čela prozatímní vlády a na radu spojenců mezi Whighy svolal shromáždění všech poslanců původního parlamentu Karla II. a tím obešel Torye z parlamentu z roku 1685. Toto shromáždění bylo nazváno konventem, protože parlament mohl svolat pouze král. I když byl Jakub v zahraničí, měl stále mnoho příznivců. V konventu byli zástupci několika názorů. Jedni chtěli jmenovat Viléma králem, jiní chtěli, aby byli panovníky jmenováni Vilém a Marie společně a Toryové chtěli, aby byl Vilém jmenován regentem a Marie královnou. Dolní sněmovna se usnesla, že trůn je opuštěný, protože Jakub odjel ze země, zatímco Sněmovna lordů prohlásila, že panovníkem je buď Jakub nebo Marie, ale trůn nemůže zůstat opuštěným. Vilém dal Toryům najevo, že mají možnost jmenovat ho králem nebo soupeřit s Whighy bez jeho vojenské podpory, protože v tom případě by opustil Anglii. Poté Sněmovna lordů odhlasovala, že trůn je opuštěn.  Vilémovi a Marii byla navrženo společné panování, což přijali. 23. února 1689 byli Marie II. a Vilém III. jmenováni společně panovníky Anglie. Komise formulovala 23 bodů (později byla tato ustanovení nazvána Deklarací práv), které byly přečteny před Marií a Vilémem a jimi akceptovány. Oba byli 11. dubna korunováni.  Ve Skotsku byla podpora povstání velmi vlažná, ale poté, co Jakub utekl do Francie, většina členů skotské státní rady odjela do Londýna a nabídla Vilémovi své služby. 7. ledna ho požádali, aby se ujal vlády ve Skotsku. Skotský konvent se 4. dubna usnesl, že skotský trůn je uvolněný. Formuloval požadavky na práva, které Vilém a Marie akceptovali a s tím i nabídku stát se skotskými panovníky.

Jakobitské povstání.

Jakub udržoval v některých částech Británie, v katolickém Irsku a na skotské vysočině, kontakty se svými podporovateli. Tito jeho příznivci, nazýváni Jakobité, byli připraveni odporovat tomu, co považovali za nelegální převrat. První vzpoura ve Skotsku vypukla roku 1689. Byla vedena Johnem Grahamem, který shromáždil armádu ze skotských klanů z vysočiny. V Irsku vedl katolíky, kteří obsadili všechny pevnosti s výjimkou Derry, Richard Talbot. Samotný Jakub se vylodil v Irsku s francouzským vojskem čítajícím asi 6000 mužů. Válka probíhala v letech 1689 až 1691. Jakub utekl z Irska po pokořující porážce v bitvě na řece Boyne, ale jakobitský odpor pokračoval až do bitvy o Aughrim v roce 1691. Irští jakobité kapitulovali v souladu s Dohodou v Limericku z 3. října 1691. Navzdory vítězství skotských jakobitů v bitvě u Killiecrankie bylo jejich povstání potlačeno, a to pro smrt jejich vůdců a díky Vilémovu vítězství v bitvách u Dunkeldu a Cromdale. Mnoho lidí, zvláště ve Skotsku a Irsku, považovalo dále Jakuba za svého krále a jakobitské vzpoury, hlavně ve Skotsku, pokračovaly i později v letech 1715, 1719 a 1745.

Důsledky.

Revoluce roku 1688 je mnohými považována za jednu z nejdůležitějších událostí v dlouhodobém vývoji rozložení sil mezi anglickým parlamentem a panovníkem. Deklarace práv z roku 1689 zrušila navždy možnost, aby se stal anglickým panovníkem katolík a ukončila možnost vzniku absolutistické monarchie omezením pravomocí panovníka ve prospěch parlamentu. Panovník nemohl vetovat zákon či daň nebo vytvořit a udržovat armádu v době míru bez souhlasu parlamentu. Od roku 1689 je vláda konstituční monarchie v Anglii a později ve Velké Británii kontinuální. Od té doby pravomoci parlamentu na úkor panovníka znatelně posílily. Na rozdíl od občanské války nezasáhla tato revoluce běžné obyvatele Anglie (hlavní válečné střety probíhaly v Irsku). Některými historiky je tak nazývána spíše než revolucí převratem.  Ačkoli se Vilém v prohlášení z října 1688 zavázal tolerovat katolíky, nebyl vzhledem k vlivu Toryů v novém parlamentu úspěšný. Toleranční zákon z roku 1689 zajistil svobodu vyznání pro nonkonformisty, ne však pro katolíky.

Ivan Mauger, OBE, MBE (4. října 1939, Christchurch, Nový Zéland - 16. dubna 2018) (nositel Řádu britského impéria) byl motocyklový plochodrážní jezdec. Vyhrál rekordních šest světových mistrovství na krátké dráze a 3 na dlouhé dráze. Jezdil za několik britských týmů - Newcastle Diamonds, Belle Vue Aces, Exeter Falcons a Hull Vikings.

Ivan Gerald Mauger (4 October 1939 – 16 April 2018) was a motorcycle speedway rider from New Zealand. He won a record six World Championships (Finals), a feat equalled only with the inclusion of the Speedway GP Championships by Tony Rickardsson of Sweden who won one World Final and five GP Championships. Mauger rode for several British teams – Wimbledon Dons, Newcastle Diamonds, Belle Vue Aces, Exeter Falcons, and the Hull Vikings. In 2010, Mauger was named an FIM Legend for his motorcycling achievements.


Mistrovství světa v Nagoji.

Světový šampionát ve stolním tenisu (pingpongu), jež se konal v únoru 1971 v Nagoji, byl po několika letech prvním, kterého se zúčastnila také reprezentace ČLR. Během tohoto šampionátu došlo k nečekanému kontaktu reprezentantů obou zemí, a to když jeden z amerických hráčů, Glenn Cowan, omylem při cestě z tréninku nastoupil do autobusu čínské reprezentace. Tam se k němu většina Číňanů chovala odměřeně, jelikož v Číně předtím byly slogany hlásající pád amerického imperialismu běžné a v lidech pěstovaly představu USA jakožto nepřítele. I přesto se nakonec čínský hráč Čuang Ce-tung dal s Američanem do řeči. Potřásli si rukou a vyměnili si dárky. Nedlouho na to byl americký tým pozván do Pekingu. Pozvání přijal a stal se tak první americkou delegací v ČLR od nástupu Mao Ce-tunga k moci v roce 1949.  K prvnímu kontaktu mezi ČLR a USA tak nedošlo na politickém poli, ale na poli sportovním, což oběma zemím vyhovovalo. Americký prezident Richard Nixon se již dříve vyjádřil, že by bylo na místě vztahy s ČLR normalizovat, ovšem kontakt na diplomatické úrovni byl oběma stranami považován za nemožný. Pokud by se Mao rozhodl k přímému kontaktování USA, zničili by ho levicoví radikálové v jeho straně, zatímco Nixon by byl podle republikánského práva obviněn z vlastizrady. Nixon se společně s poradcem pro otázky národní bezpečnosti Henrym Kissingerem domníval, že oteplení vztahů s Čínou uspíší řešení krize v Indočíně a zlepší vyjednávací pozici Spojených států ve vztahu k Sovětskému svazu. USA proto omezily embargo na obchod s Čínou.

Diplomatické kontakty.

První diplomatická návštěva se odehrála v tajnosti v červenci 1971. Henry Kissinger tehdy během své návštěvy v Pákistánu s tím, že se necítí dobře, požádal o pár dní odpočinku, načež mu tamní prezident ochotně nabídl k tomuto účelu své horské sídlo. Kissinger se však neodebral tam, nýbrž na letiště odkud dorazil do Pekingu, kde jednal s čínským premiérem Čou En-laiem. Jednání se týkalo Tchaj-wanu, Vietnamu a zamýšlené návštěvy prezidenta Nixona a trvalo 17 hodin. Následně byl Nixon oficiálně pozván, aby před květnem 1972 přijel do Pekingu. To americký prezident s radostí přijal a americké veřejnosti své rozhodnutí zdůvodnil tím, že trvalý mír je bez účasti ČLR a jejího početného lidu nemyslitelný.  Podruhé navštívil Kissinger Peking v říjnu téhož roku. Jednání tentokrát trvalo 40 hodin a vztahovalo se především k přípravě komuniké, jež mělo být podepsáno prezidentem Nixonem při jeho návštěvě. Kritickým bodem jednání se ukázal být Tchaj-wan. Obě strany se nakonec shodly na tvrzení, že Číňané na obou stranách úžiny tvrdí, že je jen jedna Čína.  Po těchto jednáních USA podpořily návrh na vstup ČLR do OSN, což vynutilo odchod zástupců Čínské republiky na Tchaj-wanu a přimělo vlády mnohých zemí diplomaticky uznat vládu v Pekingu a tedy přerušit kontakty s vládou v Tchaj-peji.

Pingpongová diplomacie () je termín označující proces normalizace vztahů mezi Spojenými státy americkými a Čínskou lidovou republikou na počátku 70. let 20. století. Impulsem k ní se stalo nečekané setkání amerických a čínských reprezentantů během mistrovství světa ve stolním tenisu v Nagoji roku 1971.

Ping-pong diplomacy ( "Pīngpāng wàijiāo") refers to the exchange of table tennis (ping-pong) players between the United States (US) and People's Republic of China (PRC) in the early 1970s, that began during the 1971 World Table Tennis Championships in Nagoya, Japan as a result of an encounter between players Glenn Cowan (of the US) and Zhuang Zedong (of the PRC). The event marked a thaw in Sino-American relations that paved the way to a visit to Beijing by President Richard Nixon in 1972. The event has been seen as a key turning point in relations, and the policy approach has since been carried out elsewhere.