Původ.

Kohoutí zápasy vznikly patrně v Asii, v Indii jsou doloženy již v Harappském období, o málo později je pořádali i staří Peršané, Izraelité či Asyřané, od 5. stol. př. n. l. byly známy v Athénách a o málo později i u Etrusků a Římanů. V raném novověku přišly do módy v Anglii a ve Španělsku, odkud se v koloniálním období rozšířily na americký kontinent.

Popis a rozšíření.

Někdy může jít o boj na život a na smrt, a k tomuto účelu mohou mít kohouti upravené pařáty (s ostrými kovovými nástavci, anebo i namočené do jedu) pro rychlejší usmrcení protivníka. Na výsledek zápasu se uzavírají sázky, jedná se tedy o rozšířenou formu hazardu. Kohoutí zápasy se provozují zejména v oblasti východní a jihovýchodní Asie (zejména Filipíny, Indonésie, Thajsko, Jižní Indie), a také v Karibiku a Latinské Americe, kde však většinou cílem není usmrcení jednoho ze soupeřů. V České republice a ostatních zemích EU, stejně jako ve Spojených státech, jsou kohoutí zápasy zakázané zákony na ochranu zvířat proti týrání.

Bojoví ptáci.

K zápasům jsou nejčastěji používání domácí kohouti speciálně vyšlechtěných plemen, označovaných jako bojovničky (např. malajská bojovnička, šamo, bojovnička novoanglická, kornyška), ale také samci jiných druhů ptáků, zejména frankolínů šedých ("Francolinus pondicerianus") a orebic, především orebice čukar ("Alectric chukar"), ale také křepelek. Někdy bývají k zápasům používány také samičky polyandricky žijících perepelů. V Německu a v Rusku byly v 18. stol. analogicky používáni k zápasům domácí houseři speciálně vyšlechtěných plemen, např. štajnbašské bojové husy.

Kohoutí zápasy je forma zábavy v některých oblastech světa, kdy proti sobě před publikem bojují dva kohouti. Kohouti jsou pro tyto zápasy speciálně šlechtěni.

A cockfight is a blood sport between two cocks, or gamecocks, held in a ring called a cockpit. The history of raising fowl for fighting goes back 6,000 years. The first documented use of the "word" gamecock, denoting use of the cock as to a "game", a sport, pastime or entertainment, was recorded in 1634, after the term "cock of the game" used by George Wilson, in the earliest known book on the sport of cockfighting in "The Commendation of Cocks and Cock Fighting" in 1607. But it was during Magellan's voyage of discovery of the Philippines in 1521 when modern cockfighting was first witnessed and documented by Antonio Pigafetta, Magellan's chronicler, in the kingdom of Taytay.


Historie.

Moskvič 412 po roce 1970 pomalu zastarával. Bylo třeba vyvinout nový model, a to s ohledem k možnosti vývozu do západní Evropy. Vznikly prototypy vozů Moskvič 3-5 a Moskvič S, ty se však do sériové výroby nikdy nedostaly. Vzhledem k centrálnímu plánování ekonomiky a snížení investic do automobilky Moskvič na úkor nové značky VAZ, bylo třeba aplikovat levnější řešení - modernizaci stávajícího modelu. Moskvič 412 měl moderní motor a samonosnou karoserii. Její vnější panely však bylo nutné v souladu s dobou zbavit oblin, ploutviček a přebytečného chromu. Taktéž interiér působil již dost spartánsky. Podvozek nestíhal silnému motoru a bubnové brzdy na všech kolech, které rychle uvadaly a byly těžko seřiditelné, již měly taktéž patřit minulosti.  Prototyp modelu 2140 byl hotov již v 1. pol. 70. let, ale politické zásahy odsunuly začátek sériové výroby až na prosinec 1975. Nový vůz Moskvič 2140 s motorem z Moskviče 412 se tak dostal k prvním zákazníkům v průběhu roku 1976. Na první pohled zaujal hranatější karosérií a optickým snížením celého pontonu, zapuštěnými klikami dveří a moderním interiérem. Zajímavostí byla dvoustupňová intenzita svitu brzdových světel a zadních ukazatelů směru v závislosti na zapnutém osvětlení. To mělo v noci zabraňovat oslnění vzadu jedoucích vozů. Novinkou byl spínač výstražných blikačů, elektrický ostřikovač okna, vyhřívání zadního okna, signalizace nezapnutých pásů na předních sedadlech, kontrolka správné funkce obou brzdových okruhů nebo stěrače a ostřikovače světlometů. Některé tyto prvky výbavy však byly dostupné jen pro exportní vozy. Pohodlná přední anatomická sedadla měla výškově nastavitelné opěrky hlav, zadní lavice se rozšířila. Nový byl volant se silným věncem, malým průměrem a měkčeným středem. Přístrojová deska také dostala nový tvar a kruhové přístroje. Zlepšeno bylo odhlučnění a odvětrávání interiéru.  Nejvýznamnější změnu v technice představovaly dvouokruhové brzdy s posilovačem, vpředu kotoučové, vzadu s omezovačem brzdné síly v závislosti na zatížení. Nové byly tlumiče a pneumatiky. V průběhu výroby se začal instalovat modernější karburátor a alternátor.  V roce 1980 proběhla další modernizace a vznikl ještě lépe vybavený model 2140SL, primárně určený pro export. Ten disponoval plastovými nárazníky, novými lampami, látkovými sedadly, navíjecími pásy a přepracovaným obložením. Změn v technice bylo tentokrát více - opět nový karburátor s uzavíráním nuceného volnoběhu, těžší stálý převod (3,91 místo 4,22) a vylepšená převodovka (stále však čtyřstupňová). Podařilo se tak snížit spotřebu paliva.

Odvozené modely.

Moskvič 2137.

Moskvič 2137 bylo kombi odvozené od Moskviče 2140. Vyráběl se od roku 1976 do roku 1985.

Moskvič 2734.

Moskvič 2734 byl užitkový vůz vyráběný podle Moskviče 2140 od roku 1976 do roku 1981.

Moskvič 2315.

Moskvič 2315 byl pickup vyráběný mezi lety 1984 a 1988.

Moskvič 2140 (rusky: Москвич-2140) také známý jako Moskvič 1500 byl osobní automobil nižší střední třídy (v dobové terminologii "střední objemové třídy"), který vyráběla automobilka AZLK (Automobilový závod Leninského Komsomolu) v letech 1976 až 1988. Jednalo se v zásadě o Moskvič 412, který však prošel výraznou modernizací v oblastech brzdové soustavy, bezpečnostních prvků, karoserie a interiéru.

Moskvitch 2140 series is small family car produced by Soviet automotive maker AZLK from January 1976 to 1988. It started first as Moskvitch 2138 and Moskvitch 2140 on a modified 412 platform. Pre-production models were shown during 1975. Starting in 1981, the modernised modification of the M-2140 export/luxury model was also designed and branded "2140 SL" in the Eastern Bloc countries and "1500 SL" outside. The most notable differences between the two models were redesigned dashboard and front seat headrests in the M-2140.


Karetní barvy.

Karetní barvy prošly v historii dlouhým vývojem, v současnosti jsou nejrozšířenější barvy francouzských a německých karet. Ve francouzském systému jsou symboly barev maximálně schematizovány, takže je lze poměrně snadno nakreslit (i jednobarevně); v německém systému je jejich kresba složitější. Srovnání jednotlivých barev v některých karetních sadách ukazuje tabulka:

Symbolika barev.

Karetní barvy se ustálily kolem roku 1500, od té doby se mění jen jejich grafické provedení. Barvy měly symbolizovat jednotlivé stavy:

Umístění symbolů.

Francouzské karty.

U karet číselných hodnot jsou symboly barev rozmístěny po celé ploše karty, přičemž jejich počet udává její hodnotu. Stejně tak je tomu u esa, které nese jeden symbol uprostřed karty, protože v některých hrách nabývá hodnoty 1. Ostatní figury (kluk, královna, král) mají jeden nebo dva symboly barvy vedle vyobrazené figury. Kromě toho jsou barvy i hodnoty vyznačeny v rozích karty – barvu označuje zmenšený symbol, hodnotu číslice nebo písmeno. Některé sady mají zmenšené označení hodnot a barev pouze v levém horním a pravém dolním rohu, což znesnadňuje jejich držení v levé ruce; jiné sady je mají ve všech čtyřech rozích. Všechny karty mají oboustrannou orientaci.  Výjimku představuje žolík, který nepatří k žádné barvě (případně zastupuje všechny barvy) a v rohu karty nese specifický symbol (zpravidla hvězdička nebo nápis JOKER).

Německé karty.

U karet číselných hodnot opět počet symbolů barev udává hodnotu karty. U spodka a svrška bývá pouze jeden symbol, u krále jeden (dvouhlavé) nebo dva (jednohlavé), u esa dva symboly.

Využití barev.

Karetní barva je vedle její hodnoty nejvýznamnější vlastností karty. Přesto existují hry, v nichž barvy nehrají žádnou roli – například "Sedma", "větší bere", "Černý Petr" nebo "oko". V některých hrách se rozlišují pouze dvě barvy (červené a černé – například některé druhy "pasiánsu"). V jiných hrách naopak nehrají roli hodnoty karet a barva je tak hlavním rozlišovacím prvkem – například "švindl" nebo "ospalec" či "Vole padni"). Pokud karetní barvy mají ve hře svou roli, mohou být buď všechny na stejné úrovni ("prší", "pasiáns") nebo mohou být dále strukturovány, takže je například jedna barva nadřazena ostatním. Tato struktura může být někdy poměrně složitá, například v "mariáši" se v každé hře vybírá jedna barva jako trumfová (nadřazená ostatním), navíc pokud jsou trumfovou barvou červené, hra platí za dvojnásobek, pokud se hrají varianty betl a durch, trumfová barva se neurčuje (všechny barvy mají stejnou hodnotu) a při variantě dvě sedmy se vedle trumfové barvy určuje ještě "strková" barva, jíž je přisouzena specifická role. Jiným příkladem je hra "preferans", kde mají barvy přesně určeny svou hierarchii (nejvyšší srdce, pak kára, pak piky, nejnižší kříže).

Jiné karetní sady.

Některé karetní hry mají specifické karetní sady, které pak mají zcela jiný systém barev. Například v kvartetu bývají karty jednotlivých hodnot tematicky zaměřené a barvy se často označují pouze písmeny. Je nicméně zajímavé, že i některé moderní karetní hry určitým způsobem karty barevně rozlišují – například ve hře Citadela jsou karty budov rozděleny do pěti barev.

Barva je jedna ze základních vlastností hrací karty. Karetní sada je v drtivé většině případů rozdělena do čtyř barev, přičemž od každé barvy je v sadě stejný počet karet. V některých sadách bývají navíc karty, které k žádné barvě nepatří (především žolík). Barva karty je na ní vyznačena příslušným výrazným symbolem. Barvy karet jsou rozlišeny pomocí symbolů, umístěných na kartách, které se někdy označují jako karetní kameny. Kromě barvy je druhou důležitou vlastností karty její hodnota.

In playing cards, a suit is one of the categories into which the cards of a deck are divided. Most often, each card bears one of several pips (symbols) showing to which suit it belongs; the suit may alternatively or additionally be indicated by the color printed on the card. The rank for each card is determined by the number of pips on it, except on face cards. Ranking indicates which cards within a suit are better, higher or more valuable than others, whereas there is no order between the suits unless defined in the rules of a specific card game. In a single deck, there is exactly one card of any given rank in any given suit. A deck may include special cards that belong to no suit, often called jokers.


The Apple (Star Trek: The Original Series)

Původ.

O Roderichově původu informuje pouze jediný zdroj, pozdně asturská kronika krále Alfonse III., není však žádný konkrétní důvod k pochybnostem o její důvěryhodnosti. Podle Kroniky Alfonse III. tak Roderichův otec Theodefred byl synem vizogótského krále Chindaswintha a bratr krále Rekkeswintha. Se smrtí krále Rekkeswintha roku 672 a následném proklamaci Wamby za krále, který nepocházel z dosavadní vládnoucí dynastie, přišel Chindaswinthův rod o svou dosavadní moc. Proto se Roderichovo zvolení králem chápalo jako návrat zapuzené dynastie.  Král Egica Roderichova otce Theodefreda podezříval ze spiknutí a nařídil mu opustit hlavní město Toledo. Podle Kroniky Alfonse III. Theodefred odešel do Córdoby, kde si také vzal ženu jména Ricila, Roderichovu matku. Datum Roderichova narození není jisté, klade se do doby po nástupu krále Egicy na trůn v roce 687.

Cesta k moci.

Před svým nástupem na trůn pravděpodobně Roderich s titulem dux spravoval provincii Hispania Baetica. Hlavními prameny o Roderichově panství v jižní Hispánii je latinsky psaná kronika "Continuatio Hispana", nicméně její líčení je velmi omezené a detaily jsou kvůli autorově špatné znalosti latiny obtížně pochopitelné. Podle "Continuatio Hispana" Roderich království bouřlivě napadl na výzvu senátu. Otázka, co přesně tato zpráva znamená byla předmětem rozsáhlých diskusí mezi historiky. Podle vizigótského zákoníku "Lex Visigothorum" nebyla Vizigótská říše dědičnou, ale volitelnou monarchií. Průběh volby krále probíhal podle ustanovení přijatými čtvrtým toledským koncilem. Senát, který se na Roderichově uzurpaci podílel, bylo pravděpodobně shromáždění „vedoucích velmožů a snad některých biskupů“. Účast církevních představitelů na převratu je však zpochybňována, někteří vědci poukazují na to, že podpora ze strany biskupů s činu označeném jako uzurpace moci. Světští a církevní předáci hráli dominantní úlohu při určování nástupnictví na trůn již od smrti Rekkareda I. Velmoži a vojevůdci nebyli příliš ovlivněni královskými opatřeními, která měla v posledních desetiletích Vizigótské říše omezit jejich moc, když dokázali provést převrat.  Je pravděpodobné, že „invaze“ v tomto případě neznamenala napadení zvenčí, protože latinské regnum označovalo královský úřad a je tak pravděpodobné, že Roderich uzurpoval trůn. Nicméně existuje možnost, že sám Roderich v době, kdy proběhl převrat, byl v Hispanii Baetice, či dokonce v exilu. Bouří, která převrat doprovázela, je patrně míněno násilí, s toho, že legitimní král Witiza byl sesazen a zavražděn, či zda zemřel přirozenou smrtí. V těchto informacích není mezi badateli shoda. Někteří vědci předpokládají, že Agila II. Roderichův vzdorokrál v opozici, byl ve skutečnosti Witizův syn a dědic, Roderich ho tím připravil o jeho dědická práva.  Dříve historikové soudili, že vizogótský král Agila II. v posledních letech Vizigótské říše opanoval část území říše jako vzdorokrál a snad uzurpoval moc ve stejné době jako Roderich. Claudio Sánchez-Albornoz však tento názor vyvrátil, když dokázal, že Agila II. se dostal k moci až po Roderichově smrti. Odpadnutí Agilova vzdorokrálovství od Vizigótské říše dokazují nálezy mincí v oblastech Hispania Tarraconensis a Septimánie. Nalezené mince patřily Agilovi a předchozím vizigótským králům, zatímco žádné Roderichovy mince nalezeny nebyly. Mincí z období vlády krále Rodericha se dochovalo pouze dvanáct, všechny byly vyraženy buď v Toledu, nebo Egitanii. Tak nízký počet náhodných numismatických nálezů napovídá, že doba Roderichovy vlády nebyla dlouhá. Agila držel kontrolu pouze nad částí říše, jeho mince se tak vyskytují pouze na území, které přímo opanoval. Udaje z Continuatio Hispana o vnitřních rozporech mezi Vizigóty se vztahují až k době po Roderichově smrti.

Rozdělené království.

Po Roderichově uchopení moci se království rozdělilo na dva tábory, jihozápad s provincií Lusitánie a západní Hispánie okolo hlavního města Toledo byly v Roderichových rukách a severovýchod, Gallia Narbonensis a Hispania Tarraconensis, byly v rukách Agily II., jak potvrzují numismatické nálezy. Dvanáct nalezených mincí, jež nesly latinský nápis „Rvdericvs“, byly vyraženy v hlavním městě Toledu a „Egitanii“, což pravděpodobně je dnešní Idanha-a-Velha. Oblasti, kde byly mince jak Agily, tak Rodericha mince nalezeny se nepřekrývají a zdá se tak vysoce pravděpodobné, že existovali dva vládci a každý vládl v jiné části země. Není známo, komu z nich připadla Galície a Hispania Baetica. Nicméně se nezdá, že by se Agila a Roderich někdy vojensky střetli, pročež je nejlepším vysvětlením, že Roderich byl příliš zaměstnán arabským nájezdy, než aby se věnoval znovusjednocení království.  Vizigótské panovnické seznamy zmiňují vládu krále „Roderica“ trvající sedm let a šest měsíců, zatímco "Chronicon Regum Visigothorum" uvádí Agilovu vládu trvající tři roky. V kontrastu s panovnickými seznamy, které nemohou být datovány, podle Continuatio Hispany vládl král „Rodericus“ jeden rok. Roderichova vláda bývá datována od počátku roku 710 (výjimečně i od roku 709), nebo častěji od roku 711 až do roku 711 či 712. Vláda Agily II. začala pravděpodobně krátce po Roderichově vládě a trvala až do roku 713.

Příčiny arabské invaze.

Prameny pocházející z pozdější doby podávají zprávy, že jakýsi hrabě Julián (comes Julianus), Araby nazývaný Iljan, místodržící města Ceuta na africkém pobřeží se dopustil zrady a přešel na stranu Arabů. Při arabské invazi do Hispánie tak měl hrát zásadní roli. Podle legendy se Julián chtěl Roderichovi pomstít, protože jeho dcera čekala Roderichovo dítě. Nicméně tyto lidové a literární přibarvené legendy však nemají s historickým výzkumem nic společného. Ceuta v té době nepatřila Vizigótské říši, ale Africkému exarchátu, který patřil Byzantské říši. Nelze dnes s jistotou říci, kdo hrabě Julián byl, zda africkým exarchou, či vazalem Arabů nebo Vizigótů. V každém případě se předpokládá, že na soumraku Vizigótské říše nemohl hrát žádnou významnější úlohu.  Křesťanští historikové z 9.–10. století podávají zprávy o záhubě Vizigótů, která nastala v důsledku zrady. Podle nich Witizovi synové navrhli muslimům invazi na Pyrenejský poloostrov a jejich další postup také podporovali jako pomstu za to, že je Roderich připravil o nástupnictví na vizigótský trůn. Tyto zprávy však moderní historiografií byly shledány jako tendenční. Podle jiné verze invazi Arabům navrhl hrabě Julián, který se na ní také dále podílel.

Muslimská invaze.

Ještě dlouho před muslimskou invazí roku 711 musel dux Roderich, jako místodržící Hispanie Baetiky, odrážet muslimské nájezdy na vizigótské území. Podle "Continuatio Hispany" shromáždil armádu proti Arabům a Berberům, kteří pustošili jihošpanělské pobřeží a ničili města. Před osudovou bitvou na Guadalete Roderich podnikl několik odvetných výprav proti arabským nájezdníkům.  Když na jaře roku 711 na Gibraltaru přistála sedmitisícová muslimská armáda, skládající se převážně z Berberů, pod velením Tárika ibn Zijáda, Roderich zrovna se svou armádou operoval na severu země v Pyrenejích, kde na hranicích bojoval s Basky. Muslimové obsadili Carteyu, kde si zřídili předsunuté stanoviště, velení města Tárik ibn Zijád svěřil hraběti Juliánovi, zatímco Tárikova armáda čekala na posily. Tárikova váhavost umožnila Roderichovi se v létě stáhnout zpět na jih a postavit se proti 12 000 muslimům s údajně až stotisícovou germánskou armádou. Toto číslo je však značně přehnané, odhaduje se, že Roderichova armáda mohla být až desetkrát slabší. "Continuatio Hispana" uvádí, že na poslední výpravě Rodericha doprovázelo množství šlechticů, kteří si činili ambice na trůn, kteří snad mínili nechat krále v bitvě zabít, aby mohli trůn zabezpečit pro sebe. Roderich se arabským nájezdníkům postavil do cesty v údolí řeky Wadi Bekka, (dnes řeka Rio Salado) mezi jezerem Barbate a městem Medina-Sidonia.  Nakonec se obě armády střetly v bitvě na řece Guadalete, která trvala osm dní (19.–26. července), se germánská armáda nechala vlákat do nevýhodné pozice a oba synové krále Witizy, kteří veleli křídlům a další velmoži, Rodericha zradili a přešli na stranu muslimů. Vizigótská armáda byla zničena a padl i král Roderich. Královo tělo bylo poté z bojiště odneseno a pohřbeno ve městě Viseu v dnešním severním Portugalsku. Stejně tak se zdá, že v bitvě padla většina vizigótských velmožů, ať již si činili nároky na trůn, či nikoliv.  Přesné místo bitvy vyvolává mezi historiky dohady. Pravděpodobně se však odehrála někde u ústí řeky Guadalete, podle níž se bitva někdy nazývá bitva na Guadalete. Podle Jáhna Pavla bylo místem bitvy, jinak neidentifikovatelné, "Transductos Promontorios".  Ačkoliv muslimské dobytí Pyrenejského poloostrova trvalo ještě několik let, tato bitva bylo pro osud Hispánie rozhodující. Mnozí historikové předpokládají, že Roderichovo zpochybňovaný majestát mohl způsobit ve vojsku špatnou morálku a tím i vojenskou porážku; většinu germánských bojovníků také tvořili špatně vycvičení a násilím k armádě odvedení branci a přítomno bylo jen málo svobodných mužů. Nicméně pád celé říše nezpůsobila jedna bitva, ale to, že Vizigótská říše procházela krizí a úpadkem ještě před muslimským vpádem, který ji nakonec definitivně srazil na kolena. Na severu Hispánie se zbytky vizigótského panství udržely a staly se zárodky křesťanských států Kastie, Aragonu a Léonu. Zatímco pozdější arabské zdroje uvádějí dobytí Hispánie jako jednu událost na rozkaz muslimského guvernéra Ifríkie Núsy ibn Nusaira, podle "Continuatio Hispany", která je v datech událostí mnohem blíže, Arabové začali pořádat neorganizované nájezdy proti vizigótskému území a pouze náhodou využili smrti krále Rodericha a neschopnosti vizigótské aristokracie. "Historia Langobardorum" sepsaná Jáhnem Pavlem říká, že Saracéni napadli „celou Hispánii“ z Ceuty, jež byla sídelním městem hraběte Juliána.  Rodrichova vdova Egila se později provdala za Abd al-Azíze, muslimského místodržícího Hispánie, který byl v březnu 716 zavražděn. Abd al-Azíz ibn Músá tímto sňatkem chtěl posílit svou moc a zároveň zajistit si loajalitu domácího křesťanskogótského a hispanořímského obyvatelstva.

Historický náhled a odraz v kultuře.

Středověk.

Během staletí muslimské nadvlády nad většinou Pyrenejského poloostrova se křesťané snažili nalézt náboženskou příčinu, která z jejich pohledu zavinila pád říše křesťanských Vizigótů. Křesťanští kronikáři v porážce spatřovali boží hněv a předpokládali, že se Vizigóti dopustili vážných hříchů, za které byli tímto potrestáni. Kvůli tomto pohledu byl náhled na poslední vizigótské panovníky, Witizu a Rodericha, spíše negativní. Ve 13. století byly legendy o údajných Roderichových hříšnostech plně rozvinuté, jak ukazují líčení kronikáře Rodriga Jiméneze de Rady.

Novověk.

V 16. století bylo vydáno několik výtisků díla Pedra del Corrala pocházející již z roku 1443 "Crónica Sarracina" (Saracénská kronika), či "Crónica del rey Rodrigo con la destrucción de España" (Kronika krále Rodriga a zničení Španělska). Jedná se však o fantazijní zpracování Roderichovy postavy. Na základě tohoto díla bylo zpracováno básnické dílo "Romances del rey Rodrigo". Lope de Vega téma zpracoval ve své trilogii "El postrer godo de España", vydané roku 1617. V 19. století postavu Rodericha ztvárnili mnozí autoři: španělský básník José Zorrilla ve svém díle "El puñal del godo", roku 1811 skotský spisovatel Walter Scott ("The Vision of Don Roderick"), o rok později anglický básník Walter Savage Landor (v tragédii "Count Julian"), roku 1814 Robert Southey ("Roderick, the Last of the Goths") a v roce 1875 Felix Dahn zkomponoval tragédii "Král Roderich".  Americký spisovatel Washington Irving roku 1835 legendu o Roderichovi zpracoval ve svém díle "Legends of the Conquest of Spain"; většina byla napsána v době, kdy Irving žil ve Španělsku. Německý operní skladatel Georg Friedrich Händel příběh ztvárnil v dramatu "Rodrigo", kde zachytil konflikt mezi Roderichem a hrabětem Juliánem.  Obvyklé španělské a portugalské křestní jméno "Rodrigo" a od něho odvozené španělské příjmení "Rodríguez" a jeho portugalský ekvivalent "Rodrigues", může být přímo či nepřímo odvozeno od jména krále Rodericha.

Roderich (španělsky "Rodrigo", arabsky لذريق, "Ludhríq", latinsky "Rodericus" či "Rudericus") (7. století - 712) byl poslední král Vizogótské říše, vládnoucí krátkou dobu v letech 710–712. O Roderichovi se nedochovalo mnoho jistých informací. Vládl nad částí Pyrenejského poloostrova, zatímco zbytku vládli další uzurpátoři, prohrál bitvu s arabskými nájezdníky, vedenými Tárikem ibn Zijádem. Roderich v bitvě padl a Arabové s Berbery si posléze podrobili celou Hispánii. Poblíž Arcos de la Frontera existuje hrobka krále „Rodriga“ a jeho postava se stala legendární jako „poslední král Gótů“. Předpokládá se, že Roderichova vdova Egilona byla později provdána za Abd al-Azíze ibn Músu.

Ruderic (also spelled Roderic, Roderik, Roderich, or Roderick; Spanish and, ; died 711 or 712) was the Visigothic king in Hispania between 710 and 712. He is well-known as "the last king of the Goths". He is actually an extremely obscure figure about whom little can be said with certainty. He was the last Goth to rule from Toledo, but not the last Gothic king, a distinction which belongs to Ardo.


Architektura.

Půdorys budovy se rozkládá na ploše přibližně 760 až 800 m. Z obdélníkové základny stoupají dvě párové věže, které mají v úpatí čtvercový půdorys, avšak přecházejí v kruh, který má při vrcholu poloměr 13,5 metru. Obě věže spojuje pravoúhlá hala. Původní architektonická podoba věží je realizací konstrukční úlohy kvadratura kruhu. V každé z věží je při jejím vrcholu zabudován čtvercová deska v podobě baldachýnu, která rozprostírá přírodní světlo po stěnách věží. Toto zařízení má připomínat tradiční židovský svatební baldachýn zvaný chupa. Aron ha-kodeš je částečně nasvícen průsvitným onyxem. Nad ním se nachází verš z Žalmů v hebrejštině שויתי יהוה לנגדי תמיד, „Hospodina stále před oči si stavím“ (Žalm 16:8).

Architektonické souvislosti.

Synagoga Cymbalista a Centrum židovského dědictví byla postavena v době, kdy slavní architekti v Izraeli navrhovali množství budov, a vytvářeli tak kreativní moderní architekturu spojenou s židovskými institucemi. Jedna taková instituce, Židovské muzeum v Berlíně, hostila výstavu "Židovská identita v architektuře" ("Jewish Identity in Architecture"), která představovala synagogu Cymbalista. Již dříve navrhovali mezinárodně uznávaní architekti nové vzhledy synagog v jejich moderní podobě: kongregace Bet Šolom v Pensylvánii navržená Frankem Lloydem Wrightem či navrhovaná přestavba synagogy Churva architektem Louisem Kahnem. Mario Botta navrhl budovu Sanfranciského muzea moderního umění a o několik let dříve i katedrálu Vzkříšení a svatého Korbiniána v Évry, s podobným válcovitým tvarem. Synagoga Cymbalista a Centrum židovského dědictví byla dvanáctým projektem a vyvrcholením série náboženských prací Mario Botty, které byly představeny v Londýně v Královském institutu britských architektů na výstavě s názvem "Architetture del Sacro: Prayers in Stone."

Synagoga Cymbalista a Centrum židovského dědictví (: בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה) je kulturní centrum a hlavní synagoga Telaviské univerzity. Byla navržena v roce 1996 švýcarským architektem Mario Bottou a postavena v letech 1997 až 1998. Mecenáši a jmenovci byli Paulette a Norbert Cymbalistovi.

The Cymbalista Synagogue and Jewish Heritage Center is a cultural center and the main synagogue of Tel Aviv University. It was designed in 1996 by architect Mario Botta and constructed from 1997 to 1998. The patrons and namesakes were Paulette and Norbert Cymbalista.


Rozšíření.

Jedná se o takzvaný pontomediteránní druh, který je rozšířený v jižní a jihovýchodní Evropě od Španělska až po Ural a jižní Sibiř. Severní hranice areálu druhu zasahuje Walliské Alpy, okolí Vídně, jižní Moravu a Slovensko.  V Česku byla poprvé zaznamenána počátkem 20. století. Od té doby je k vidění přibližně v pěti lokalitách, z nichž nejkomplexnější je asi vápencové pohoří Pavlovské vrchy (známé jako Pálava), kde bylo po intenzivních průzkumech v NPR Děvín-Kotel-Soutěska a Tabulová v letech 2006–2009 hlášeno 447 nymf a 75 dospělých. Mezi lety 1950–1990 se kobylka sága ukázala také v NPR Pouzdřanská step, PR Kamenný vrch u Kurdějova a v okolí Znojma. Od té doby není na těchto místech evidována, výskyt je tedy nejasný. V České republice je kobylka sága chráněna zákonem jako kriticky ohrožený druh.  Na Slovensku je vzácnější. V letech 2003–2006 bylo navštíveno celkem 36 potenciálních lokalit, z nichž v sedmi byl její výskyt potvrzen (Malé Karpaty – např. Devínská kobyla). Téměř výhradně se pohybovali v xerotemních (suchých) lesních stepích nebo vápencových skřapech, na svazích se sklonem 10–45°, v nízké vegetaci vysoké 10–30 cm a v nadmořské výšce 220–585 metrů. Od okraje lesa (převážně bukového, dubového a habrového) byly vzdáleny přibližně 10 metrů. Maximální hustota jedinců potom byla 12 nymf na 1 km2. Na území Slovenska jde o vůbec největší žijící kobylku a taktéž podléhá ochraně.  Šíření ságy je velmi pomalé a její přítomnost na tamních lokalitách dokumentuje, že zde nebo v nejbližším okolí žije od teplého poledového stepního období (Holocén).  V USA byly uměle vysazeny a naposledy spatřeny v letech 1970–1972, kdy výzkumníci napočítali šest exemplářů. Od té doby nebyl zdokumentován žádným spolehlivým orgánem, docházelo pouze k útržkovitým a nepotvrzeným pozorování.

Fyzické vlastnosti.

Kobylka sága je patrně největší středoevropskou kobylkou a v rámci celé Evropy se řadí rovněž mezi největší druhy vůbec. Dorůstá délky až 7 cm (bez kladélka), 12 cm s kladélkem a včetně tykadel je dlouhá až 15 cm. Než doroste takové velikosti, larva ságy (tzv. nymfa) se po vylíhnutí z vajíčka 5–7 svléká. Postupně tedy projde až sedmi stádii, jimž se odborně říká instary.  Má dlouhé válcovité tělo s poměrně velkým hnědě-žlutým kladélkem. Vedle celkového rozměru zaujmou také velké oči, silná tykadla a dlouhé nohy pokryté ostny. První dva páry nohou slouží nejen k pohybu, ale i při lovu kořisti. Zadními končetinami se zase dobře odráží. Ve vegetaci se pohybuje pomalou houpavou chůzí a jen zřídka skáče. Při lovu spoléhá především na svou nehybnost a snaží se splynout s okolím, navzdory své velikosti je i v řídkém porostu velmi dobře maskovaná. Zbarvení je většinou zelené, jižněji se vyskytují jedinci hnědaví a skvrnití. Na bocích, od tykadel po konec zadečku, se ji táhne bílý pruh.

Biologie a ekologie.

Ideálním stanovištěm kobylky ságy jsou xerotermní lokality, prohřáté svahy porostlé množstvím křovin (např. hlohu), prosvětlené listnaté lesy, louky, obilná pole, vinice a případně vápencové skřapy. Pohybují se často v nízké vegetaci (od 10–60 cm vysoké) a v nadmořské výšce okolo 400 metrů (maximálně asi do 1500 m n. m.. a výše se dostanou jen velmi vzácně). Aktivní je za soumraku, v noci i za slunečného parného počasí během dne.

Potrava a způsob lovu.

Běžně loví větší hmyz, jako například koníky, včely a dokáže zdolat i tak velkého dravce, jakým je kudlanka nábožná ("Mantis religiosa"). Známe jsou i případy kanibalismu. Při lovu spoléhá na své maskování a pomalu se ke kořisti plíží, poté ji náhle obejme a přidržuje oběma předními páry nápadně ostnatých nohou. Svou oběť usmrtí několika zakousnutími do hlavy a do krku.

Přirození nepřátelé a paraziti.

Dospělé kobylky se stávají kořistí pro některé druhy ptáků, různé hmyzožravé savce, hlodavce, ještěrky či žáby. Nymfy padají za oběť pavoukům, stonožkám a jiným druhům dravého hmyzu. V jižní čísti areálu je loví taktéž štíři.  Různá vývojová stádia nymfy bývají infikovány několika vnitřními parazity, například mouchou masařkou obecnou ("Sarcophaga carnaria").

Rozmnožování.

Reprodukce probíhá asexuálně, neboť se zdá, že populaci této kobylky tvoří pouze samice. Rozmnožuje se tedy takzvanou partenogenezí. Pomocí dlouhého ostrého kladélka a jeho zabodnutím do půdy naklade kobylka sága 25–80 neobvykle velkých vajíček (11,8 × 3,8 mm). Při okolní teplotě 25–30 °C se za 40–43 dní vylíhnou larvy (nymfy) podobné dospělým. Panují-li chladnější podmínky (okolo 20 °C) líhnout se mohou až za 85 dní, a pokud je teplota ještě nižší, prodělají diapauzu v trvání i 5 let (obvykle 2–3 let). Nymfy se líhnou zpravidla vždy v květnu. Postembryonální vývoj pak zahrnuje až sedm stádií (instar), a v jeho konečné fázi se z larev stanou kobylky. S nimi se lze setkat zhruba od konce července do října. Dospělá kobylka se dožívá 4–6 měsíců.

Ohrožení.

Ačkoli se druh rozprostírá na poměrně rozlehlém území, jednotlivé populace nejsou kdovíjak početné – nicméně třeba brát v potaz, že je druh velmi špatně viditelný a průzkumy ohledně početnosti mohou posloužit spíše orientačně. Na některých místech ale může být kobylka sága výrazně ohrožena, proto je Mezinárodním svazem na ochranu přírody (IUCN) považována za zranitelnou. Největším nebezpečím je jakákoli proměna vhodných stanovišť, ať už obecným ničením (např. pesticidy), vysazováním nevhodných dřevin, přílišným zarůstáním a naopak úplným kosením keřů a trávy.

Kobylka sága ("Saga pedo") je velký druh bezkřídlé kobylky s délkou těla až 7 cm, s kladélkem a tykadly je potom dlouhá až 15 cm. Zbarvení je většinou zelené, jižněji se vyskytují jedinci též hnědaví a skvrnití. Kobylka sága je patrně největší středoevropskou kobylkou a v rámci celé Evropy se řadí rovněž mezi největší druhy vůbec. Vzhledem k vzácnému výskytu je v Česku i na Slovensku chráněná. V globálním měřítku ji Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) vede jako zranitelnou.

Saga pedo is a species of bush cricket, spread throughout the European part of the Mediterranean, and Asia as far east as China. It is a wingless bush cricket, with the body size of up to, which makes it one of the largest European insects and one of the world's largest Orthoptera (grasshoppers, crickets and alike). Colloquially known as the predatory bush cricket, or the spiked magician (due to the "enchanting" manner in which it waves its forelimbs as it approaches its prey), it is uncommon among its kind due to its carnivorous lifestyle, most often preying on smaller insects, with a known tendency towards cannibalism as well. For this purpose, it has strong fore and mid legs, equipped with sharp spines. When these animals are hunting, they move about, catching their prey by suddenly leaping on them and grabbing them with their legs. Their prey is usually killed by biting into the throat, and eating is done at capture. "Saga pedo" is active at dusk and during nighttime, with activity slowly expanding through the day at the end of the season.


1. generace.

Maserati Quattroporte I, Tipo AM 107 a AM 107/A (1964–1969)  Maserati Quattroporte I bylo poprvé představeno na Turínském autosalónu v roce 1963.  Technická specifikace:  Motor: vpředu, V8 cylinder @ 90° Vrtání: 88 mm × 85 mm (93.9 × 110 mm) Objem motoru: 4136 cc (4709 cc) Kompresní poměr: 8.5:1 Výkon: 235 k/5500 rpm (290 k/5200 rpm) Převodovka: 5stupňová manuální, volitelně 3 stupňová automatická Pneumatiky: přední 205 × 15, zadní 205 × 15 Hmotnost: 1700 kg (1650 kg) Rozměry (délka, šířka, výška): 5000 × 1720 × 1360 mm Maximální rychlost: 230 km/hod (245 km/hod)  Počet vyrobených kusů: 770  Cena se v té době pohybovala kolem 3360 Euro za Tipo AM 107 a 3900 Euro za Tipo AM 107/A Maserati Quattroporte Frua, Tipo AM 121 (1974)  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5 500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4905 × 1850 × 1150 mm Rozvor: 2700 mm Hmotnost: 1650 kg Zrychlení (0–100 km/hod): 6,8 s Maximální rychlost: 250 km/hod Počet vyrobených vozů: 2  Cena se v té době pohybovala kolem 13 000 Euro.  Maserati Quattroporte Medici (1974)  Prototyp navržený ve studiu Italdesign.  Technická specifikace Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5220 × 1860 × 1370 mm Rozvor: 3100 mm Hmotnost: 1880 kg Zrychlení (0–100 km/hod): - Maximální rychlost: 250 km/hod  Počet vyrobených vozů: 1  Cena se v té době pohybovala kolem 15 000 Euro

2. generace.

Maserati Quattroporte II, Tipo AM 123 (1976–1978)  Druhá generace vznikla v době vlastnictví Maserati Citroenem. Jedná se čtyřdveřovou verzí Citroën SM s motorem z Maserati Merak. Design pochází od Bertoneho. Tato generace vznikla pouze ve 12 exemplářích a někdy nebývá řazena do vývojové linie řady Quattroporte.  Technická specifikace:  Motor: 90 V6 AM 114.50.30 Vrtání: 91,6 × 75 mm Objem motoru: 2965,4 cm Výkon: 210 k při 6000 ot./min. Krouticí moment: 31 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5200 × 1870 × 1400 mm Rozvor: 3070 mm Hmotnost: 1600 kg Zrychlení (0-100 km/hod.): 9,5 s Maximální rychlost: 200 km/hod  Počet vyrobených vozů: 12  Cena se v té době pohybovala kolem 8000 Euro.

3. generace.

Maserati Quattroporte III, Tipo AM 330 (1979–1990)  Návrh karoserie pochází ze studia Italdesign.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 290 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 40 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1950 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 7 s Maximální rychlost: 230 km/hod  Počet vyrobených vozů: 2110  Cena se v té době pohybovala kolem 29 000 Euro. Maserati Quattroporte III Royale, Tipo AM 330/49 (1987–1990)  Luxusnější, výkonnější a dražší verze Tipo AM 330.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.50 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 41 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1975 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 6,6 s Maximální rychlost: 240 km/hod  Počet vyrobených vozů: 53  Cena se v té době pohybovala kolem 65 000 Euro.

4. generace.

Maserati Quattroporte IV (1994–2001)  Čtvrtá generace Maserati Quattroporte, někdy také nazývané „malé Quattroporte", vycházela z mnohem menší oblíbené řady biturb. Quattroporte IV byla veřejnosti představena na Turínském autosalónu v roce 1994. Design tohoto vozu pochází od známého italského designéra Marcela Gandiniho. Z jeho pera pochází také legendy typu Lamborghini Miura, Countach, Diablo, Lancia Stratos či Bugatti EB110. Gandiniho rukopis je snadno identifikovatelný ve zkoseném tvaru zadních blatníků (připomínají futuristické prvky Lamborghini Countach). Předchůdci této řady Quattroporte byli poměrně velcí a rozložití. Přestože byla vybavena výkonnými osmiválci, o dobré rozložení hmotnosti a opravdovém sportovním výkonu nemohla být řeč. Sportovní ambice nabízela mrštná Biturba a tuto ambici mělo nepochybně i Quattroporte čtvrté řady. Čtyři a půl metru dlouhá karosérie s klínovitým tvarem opravdu vypadá velmi kompaktně a uceleně. Zavěšení kol vycházelo z řady Ghibli II, a bylo patřičně modernizováno a důkladně otestováno vozy v seriálu Ghibli Cup. Přední kola používala závěsy McPherson, doplněné hydraulickými stavitelnými tlumiči a příčným stabilizátorem. Zadní zavěšení bylo nezávislé na pomocném rámu. Standardem byl samosvorný diferenciál. Agregáty byly modernizovanými verzemi motorů osazovaných do řady Biturbo (kromě vrcholného osmiválce, který debutoval v nekompromisním sporťáku Maserati Shamal - ovšem i tento V8 konstrukčně vychází z vidlicového šestiválce V6 4AC 24V. Zpočátku se Quattroporte vyrábělo se dvěma motory - šestiválci o objemech motoru 2.0 l a 2,8 l. Možná se ptáte, proč se pro Quattroporte vyráběly dva objemově rozdílné motory o podobném výkonu? Produkci Quattroporte s motorem 2.0 si vyžádala daňová politika italské vlády, která auta se zdvihovým objemem vyšším než 2000 cm3 výrazně zdražovala. Proto bylo například Quattroporte s 2.0 l motorem určeno výhradně pro italský trh a do Čech se nikdy nedovážela. Od roku 1996 se do tohoto typu montovaly motory V8 o objemu motoru 3,2 l s výkonem 247 kW (335 koní). Velkou výhodou tohoto motoru byl okamžitý záběr od nízkých otáček a plochá křivka točivého momentu, která mezi 2500 a 4900 rpm neklesala pod hodnotu 440 Nm. Agregáty byly odlévány z lehkých slitin a standardně vybaveny elektronicky řízeným vstřikováním a zapalováním. V litrovém výkonu, průběhu točivého momentu a odolnosti patřily tyto motory ve své době k absolutní světové špičce. Dvoulitr disponoval šestistupňovou převodovku Getrag, 2.8 měl pětistupňovou převodovku nebo příplatkový čtyřstupňový automat od německé firmy ZF. Výkonnostní parametry se u těchto,Raket Trident“, jak o nich psal dobový odborný tisk (Automobil revue č.4 v roce 1997), se pohybovaly od 287–345 koní. Maximální rychlost kolem 280 km/hod. a zrychlení kolem 5,8 s na 100 km/hod.  Od roku 1997 se vyráběla tzv.verze Evolutione, která měla za cíl ukázat snahy Fiatu o zvýšení kvality této řady.  Přehled o počtu vyrobených vozů:  Celkový počet vyrobených vozů v letech 1994–2001 je okolo 2841 vozů.  Počet vyrobených vozů podle motorizací: Motor V6, 2.0, počet: 587 Motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 668 Motor V8, 3.2, počet: 415 Období produkce: 1994–1998 Evoluzione, motor V6, 2.8, počet: 241 Evoluzione, motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 148 Období produkce: 1997–2001 Evoluzione, motor V8, 3.2, počet: 258 Evoluzione, motor V8, 3.2, Automatic, počet: 524

5. generace.

Maserati Quattroporte V, Tipo M 139 AQ/340 (2003–2012)  Pátá generace Maserati Quattroporte se vyrábí od roku 2003. Návrh karoserie dělal Pininfarina. V roce 2008 doznala tato verze výraznějších změn v podobě úprav kareserie, podvozku, motorové části a převodovky.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 Vrtání: 92 × 79,8 mm Objem motoru: 4244 cm Výkon: 400 k při 7000 ot./min. Krouticí moment: 46 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5052 × 1895 × 1438 mm Rozvor: 3064 Hmotnost: 1860 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 5,2 s Maximální rychlost: 275 km/hod

6. generace.

Maserati Quattroporte VI (2013–současnost)  V roce 2012 Maserati představilo šestou generaci. Nové Quattroporte je dlouhé 5263 mm a široké 1948 mm. Rozvor narostl o 107 mm.

Maserati Quattroporte je luxusní automobil s čtyřdveřovou karosérií (Quattroporte = italsky čtvery dveře) typu sedan. Italská automobilka Maserati tuto řadu luxusních sportovních vozů vyrábí s malými přestávkami od roku 1963. Pátá generace se stala historicky nejprodávanější řadou Quattroporte. V současné době je v nabídce již šestá generace tohoto vozu.

The Maserati Quattroporte () is a four-door full-size luxury sports saloon produced by Italian automobile manufacturer Maserati. The name translated from Italian literally means "four doors". The car is currently in its sixth generation, with the first generation introduced in 1963.


Historie.

Umístění od sezóny 1998/99.

Po sezóně 2000/01 družstvo poprvé v historii sestoupilo z nejvyšší soutěže. Před sezónou 2004/05 převzal klub extraligovou licenci z Kladna, kam se i se svou licencí přesunul tým Odolena Vody. Od sezóny 2009/10 do konce roku 2010 používalo družstvo sponzorský název RWE Brno, od roku 2003/4 jím byl JMP Brno a předtím UNIS Brno. Soupiska 2019/20 - ženy  Anna Přibylová - smečařka  Petra Pospíšilová - smečařka  Kamalani Akeo - nahrávačka  Michaela Beránková - univerzálka  Tereza Diatková - univerzálka  Soňa Nováková - nahrávačka  Markéta Chlumská - libero  Simona Janečková - smečařka  Adéla Benediktová - blokařka  Klára Kuníková - libero  Kristýna Boulová - blokařka  Soňa Mikysková - univerzálka  Eva Beránková - smečařka  Ivona Svobodníková - blokařka  Lucie Polášková - smečařka  Šárka Sklenářová - libero, smečařka  Meg Wolowicz - blokařka  Soupiska 2019/20 - muži  Michal Hrazdira - smečař  Michael Vodička - libero  Adam Provazník - nahrávač  Luan Duc Truong - nahrávač  Vít Jakubec - smečař  Matt August - blokař  Martin Licek - smečař  Daniel Římal - univerzál  Jan Pražák - blokař  Vojtěch Fitz - blokař  Martin Chevalier - smečař, univerzál  Matej Hukel - blokař  Jakub Lžičař - libero

Úspěchy mládeže.

Poznámka: v závorce uvedeno konečné umístění v nejvyšší soutěži dané kategorie

Bývalí hráči (po roce 2003).

Lukáš Diviš "(*1986, Friedrichshafen)", Zdeněk Haník "(*1986, Kocouři Vavex Příbram)", Michal Hrazdira "(*1985, Bassano Volley)", Vlado Katona "(*1984, Slavia Havířov)", Martin Klapal "(*1984, DHL Ostrava)", Luboš Novák "(*1985, Dukla Liberec)", Jan Václavík "(*1985, DHL Ostrava)"

Mezinárodní soutěže.

V nedávné minulosti se klub účastnil pouze Vyzývacího poháru CEVu (Evropská volejbalová konfederace), kde podlehl hned v prvním kole s rumunským týmem Steaua Bucuresti. Stejné soutěže se zúčastnil také v sezoně 2012/13, v prvním kole měl volný los, ve druhém kole vypadl s bulharským CVC Gabrovo.  Častá jsou ale přípravná utkání se zahraničními družstvy, mezi častými soupeři jsou mj. VKP Bratislava či SK Posojilnica Aich/Dob.  Klub je spolupořadatelem Memoriálu Vaška Fabiánka a Bořka Stříbrného – mezinárodního turnaje mládeže, který se tradičně koná mezi Vánočními svátky a Novým rokem.

Haly.

Extraligové celky mužů i juniorů využívají halu v areálu Sokola Brno I na Kounicově ulici. Pod tribunou, která pojme necelou tisícovku diváků, jsou umístěny kanceláře klubu. Samotný funkcionalistický Stadion, jehož základní kámen byl položen 28. října 1927, je kulturní památkou ČR.  Extraliga kadetů stejně jako 1. liga dospělých a juniorů se odehrává v hale Sportovního gymnázia Ludvíka Daňka na Botanické ulici. Tuto školu také mnoho mladých volejbalistů navštěvuje.

Volejbal Brno je sportovní klub v Brně, jediný brněnský i jihomoravský účastník nejvyšší české volejbalové mužské soutěže. Kromě profesionálního družstva dospělých zabezpečuje také činnost mládežnických družstev všech věkových úrovní, která se pravidelně umisťují na pomyslných stupních vítězů republikových soutěží. V minulosti nesl rovněž názvy UNIS Brno, JMP Brno či RWE Brno. Navazuje rovněž na dřívější činnost Zbrojovky Brno či Spartaku Brno ZJŠ.

Volejbal Brno is volleyball club, which participates in the men's top Czech volleyball competition (Premier League). In addition to the professional team, the club also has active youth teams of all age levels, which regularly achieve high placings in contests.


Coming of Age (Star Trek: The Next Generation)

Kapacity a vybavení.

Přistávací dráhy.

WSSH může přijmout jakékoli letadlo ve službách NASA a většinu strojů amerického letectva. Přistály zde již jedny z největších letadel, jako C-17 Globemaster III, C-5 Galaxy, B-52 Stratofortress a Boeing 747. Kvůli omezím vyplývajícím z provozu White Sands Missile Range a aktivit NASA je možnost přistání zde omezena a povolení k přistání musí vydat obě zařízení. Pro přistání raketoplánu Space Shuttle jsou certifikovány dvě runwaye, obě s délkou přibližně 11 kilometrů a šířkou 91 metrů, třetí runway má délku 3,9 km a je 46 metrů široká. První runway ve směru sever-jih je uzpůsobena tak aby simulovala přistávací dráhu na Kennedyho vesmírné středisku na Floridě a druhá runway ve směru východ-západ simuluje dráhu na Edwardsově letecké základně v Kalifornii. Třetí zkrácená dráha je určena pro simulace transatlantického nouzového přistání na dráze v Ben Guerir v Maroku a používá se i pro simulaci přistání na letecké základně Morón ve Španělsku a základny Istres v jižní Francii.  White Sands Space Harbor je jedním ze tří zařízení vybraných k nouzovému přistání raketoplánu Space Shuttle. Pro mise s vysokým sklonem dráhy (více než 51,6°) jde o primární místo přistání, pro mise k ISS je sekundární. Všechny tři runwaye jsou stále upravovány a probíhá zde výcvik pilotů. Dvě dlouhé dráhy jsou neustále zarovnávány a odchylka povrchu je měřena laserem a nesmí překročit 25 mm. Tak je zajištěna stálá připravenost k nouzovému přistání raketoplánu. Povrch obou má dostatečnou únosnost, aby unesl soustavu Shuttle Carrier Aircraft s raketoplánem „na zádech“ i zařízení pro zvedání raketoplánu.

Navigační a signalizační vybavení.

Pro navigaci a pomoc při přistání je WSSH vybaven řadou systémů. Pro přistání pomocí přístrojů je používán systém TACAN (Tactical Air Navigation), která používají vojenská i civilní letadla. Tento systém vysílá na frekvenci 1 GHz a má dosah 483 kilometrů (300 námořních mil) a pilot orbiteru jej zachytí, jakmile opustí zónu radiového rušení vlivem průletu atmosférou. Každý Orbiter má tři nezávislé soupravy TACAN, každá se dvěma anténami. Pro přesné navedení na dráhu jsou dráhy vybaveny mikrovlnným systémem MSBLS (Microwave Scanning Beam Landing System), který měří parametry dráhy a posílá data zpět do orbiteru, jehož počítač poté provádí úpravy trajektorie. Zařízení pracuje je v pásmu Ku (12 - 18 GHz) a má dosah do výšky 5,5 km a vzdálenosti 28 km. Každá runway má dvě stanice, jednu pro měření úhlu sestupu a druhou pro azimut a vzdálenost.  Optické navigační prostředky se stávají z různých světelných systémů. Systém PAPI (Precision Approach Path Indicator) slouží k přesnému vizuálnímu navádění na dráhu, viditelnost se pohybuje kolem 8 km ve dne a až 32 km v noci. Systém VASI (Visual Approach Slope Indicator) slouží k zobrazení sklonu orbiteru relativně k požadovanému sklonu dráhy 1,5°. Orbiter nemá žádná vlastní přistávací světla a proto WSSH disponuje mobilními xenonovými lampami, které mají svítivost až 24 000 cd. Světla jsou umístěna po trojicích na návěsu a mají svůj vlastní generátor.

Okolní prostředí.

WSSH se nachází v kotlině mezi pohořími San Andres a Sacramento Mountains. Povrch je tvořen převážně sádrovcem, pocházejícím z usazenin na dně jezera, které se vypařilo před několika tisíciletími. Průměrná nadmořská výška činí 1200 metrů.

Obecné půdní vlastnosti.

Povrch je tvořen převážně bílým sádrovcovým pískem. Podloží se skládá ze sádrovcových jezerních usazenin o síle 2,4 až 6 metru. Vrstvy podloží jsou velmi hutné a dosahují pevnosti přes 490 kPa, místy je pevnost podloží až 1100 kPa. Východním směrem se nachází aktivní sádrovcové duny, které dosahuj výšky až 9 metrů. Západně leží oblast pokrytá částečně dunami a částečně pevnou půdou, složenou z náplavových jílů. Pevnost podloží je zde velmi rozdílná a pro výstavbu je potřeba provádět rozsáhlý průzkum. Ve vzdálenosti 6 - 30 km od prostor WSSH se vyskytují propady půdy. Pouštní oblast podporuje pouze velmi malé množství vegetace. Ta je většinou tvořena kaktusy a podobnou pouštní vegetací.

Seismologie a vulkanická činnost.

Nejranější záznamy o zemětřeseních v oblasti Nového Mexika pochází z let 1849 a 1850, kdy zde došlo k 28 otřesům. Mezi lety 1850 a 1904 bylo zaznamenáno dalších 11 zemětřesení. Od roku 1904 se výskyt zemětřesení zvyšuje. Provedené studie, zkoumající všechna zemětřesení od roku 1850 do roku 1973, stanovily hlavní epicentra otřesů. Jsou to: Socorro, Albuquerque, a Los Alamos v Novém Mexiku, El Paso v Texasu a hranice Nového Mexika a Colorada. Všechna epicentra kromě hranice Colorada a Nového Mexika náleží do zlomu Rio Grande. Seismická aktivita na hranicích Colorada a Nového Mexika je přisuzována sopečné aktivitě. Ostatní epicentra jsou zřejmě náhodná. Oblast White Sands zažila pouze dvě velká zemětřesení, první v roce 1887 a druhé 1931.  Okolí WSTF a WSSH nese známky čtvrtohorní sopečné aktivity. Nejbližší výtoky lávy jsou San Marcial, 120 km severně, Carrizozo 200 km severovýchodně a San Miguel a Afton, 97 km jihozápadně. Tyto výtoky jsou zřejmě staré pouze několik tisíc let. V prostoru samotné základny WSTF a WSSH se nenachází žádné odhalené vyvřeliny.

Meteorologie a hydrologie.

Oblast White Sands má pouštní podnebí s ročním úhrnem srážek 330 mm a průměrnou teplotou 17 °C. Průměrná roční vlhkost vzduchu je 44%. Převládají zde západní a jihozápadní větry. V zimě, od prosince do února dosahují denní teploty 13-16 °C, v noci teploty klesají pod bod mrazu a objevuje se i sníh. Období od března do května je zde provázeno nízkou vlhkostí a silnými jiho-západními větry. Dochází zde často k písečným bouřím, při nichž nastává bílá tma, která redukuje viditelnost na pár metrů a znemožňuje venkovní aktivitu. Léto zde trvá od konce května do konce září a teploty dosahují až 40 °C. Zbytek roku je počasí mírné se slabými větry a občasnými srážkami.  Podpovrchová voda je slaná a nehodí se k pití ani průmyslovému použití. Používá se tedy pouze pro potřeby údržby a je čerpána z rezervoáru, který je závislý na sezónních srážkách. Užitková neslaná voda je čerpána ze studny, vzdálené jednu míli (1,6 km) od základny. Studna je hluboká 204 metrů a sladká a slaná voda je zde separována na principu rozdílných hustot.

White Sands Space Harbor (WSSH) je hlavní tréninková oblast pro piloty raketoplánů Space Shuttle americké agentury NASA. K nácviku zde slouží letouny Northrop T-38 Talon a Shuttle Training Aircraft, což je upravená verze civilního Grumman Gulfstream II. Zdejší přistávací dráhy a veškeré podpůrné vybavení je stále připraveno na nouzové přistání raketoplánu. WSSH leží v prostoru White Sands Missile Range a spadá pod White Sands Test Facility.

White Sands Space Harbor (WSSH) is a spaceport that was formerly used as a Space Shuttle runway, a test site for rocket research, and the primary training area used by NASA for Space Shuttle pilots practicing approaches and landings in the Shuttle Training Aircraft and T-38 Talon aircraft. With its runways, navigational aids, runway lighting, and control facilities, it also served as a backup Shuttle landing site. WSSH is a part of the White Sands Test Facility, and is located approximately 30 miles (50 kilometers) west of Alamogordo, New Mexico, within the boundaries of the White Sands Missile Range.


Stavba.

Jednalo se o zmenšenou verzi lodí předchozí třídy "Connecticut". Oproti ní měla plavidla o 3000 tun menší výtlak. Projevilo se to zejména na poklesu rychlosti o jeden uzel. Celkem byly v letech 1904–1908 postaveny dvě jednotky této třídy, pojmenované USS "Mississippi" a USS "Idaho".  Jednotky třídy "Mississippi":

Konstrukce.

Výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, umístěných v ose lodi po jedné na přídi a na zádi. Doplňovalo je osm 203mm děl ve čtyřech dvoudělových věžích po stranách nástavby a dalších osm 178mm kanónů v kasematech. Lehkou výzbroj tvořilo dvanáct 76mm kanónů, šest 47mm kanónů a dva 37mm kanóny. Dále nesly dva 533mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo osm kotlů Babcock and Wilcox a dva trojčinné parní stroje o výkonu 10 000 ihp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 17 uzlů.

Modernizace.

Roku 1909 byly na obě plavidla instalovány dva vysoké mřížové stožáry.

Operační služba.

"Mississippi" byla ke konci své služby v americkém námořnictvu používána jako podpůrná loď pro hydroplány. Nesla hydroplány účastnící se americké okupace přístavu Veracruz. Bylo po první operační nasazení letounů v historii amerického námořnictva.  Dne 30. července 1914 byly obě bitevní lodě prodány Řecku. Řecké námořnictvo plavidla přejmenovalo na "Kilkis" (ex "Mississippi") a "Lemnos" (ex "Idaho"). Provozovalo je až do jejich potopení za druhé světové války. OBě byly roku 1932 vyřazeny a přeměněny na hulky. "Kilkis" byla využívána k výcviku a jako plovoucí kasárna, její sesterská loď "Lemnos" sloužila rovněž k výcviku. Dne 23. dubna 1941 byla obě plavidla u ostrova Salamis potopena německými bombardéry Junkers Ju 87. Roku 1951 byly oba vraky sešrotovány.

Třída Mississippi byla poslední postavená třída predreadnoughtů US Navy. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy, které byly do služby zařazeny roku 1908. Jelikož byly obě lodi dokončeny až dva roky po kvalitativně převratné britské bitevní lodi HMS "Dreadnought", byly už v době stavby zastaralé. Po pouhých šesti letech služby byly prodány Řecku. Za druhé světové války byly obě potopeny německou Luftwaffe.

The "Mississippi" class of battleships comprised two ships which were authorized in the 1903 naval budget: and ; these were named for the 20th and 43rd states, respectively. These were the last predreadnought battleships to be designed for the United States Navy, but not the last to be built, because one more ship of a prior design was completed later under the 1904 naval budget. While the quality and technology of the weaponry and armor were first-rate, these ships included a variety of main, intermediate, secondary, and tertiary gun sizes in a predreadnought configuration which became obsolete before the ships were completed.


Kořeny.

Gestalt terapie vznikla ve 40.– 50. letech 20. století. K jejím zakladatelům patří Fritz Perls, Laura Perls a Paul Goodman. Je založena na dynamické teorii systémů, fenomenologii, funkcionální analýze, psychologii myšlení, synergii. Inspiruje se také existencialismem, holismem a východními duchovními naukami, v prvé řadě zen-buddhismem. Zaměřuje na přítomnost, na prožívání a vyjadřování emocí.

Principy.

Gestalt terapie je v podstatě otevřený systém – jeho prvním principem je totiž „teď a tady“. Je to vlastně jediné „dogma“, které Gestalt terapie má. Její další principy, jakkoli jasné a vyhraněné, se jinak podřizují realitě, v níž se terapeut a jeho klient právě nacházejí.

Teď a tady.

Gestalt terapie se neslučuje s kauzálním přístupem (nehledá příčiny), ani s přístupem finálním (nehledá účel). Minulost a budoucnost si uvědomujeme – někdy dost koncentrovaně – v přítomném okamžiku. Tím není řečeno, že se nemůžeme dívat zpět či dopředu – často je to dokonce nutné, ale i o tom se rozhodujeme zase jen z pozice „teď a tady”.

Uvědomění.

Co si neuvědomuji, není moje a nemohu s tím zacházet. Naopak to, co si uvědomím, mi nabízí možnost být bohatší, celistvější, zdravější... Každý má široký repertoár způsobů, jak se vyhnout uvědomění; rozpoznat tyto způsoby – totiž uvědomit si je – bývá často první krok ke změně.

Zkušenost.

Co si zažiji, mohu pochopit a integrovat. Osobní zkušenost je předpoklad i prostředek osobní změny. Zvlášť důležitá je zkušenost senzorická (ve smyslu úsloví „loose your mind and come back to your senses”); nicméně pro zakotvení změny je důležitá i zkušenost kognitivní.

Kontakt.

Každý člověk si vytváří a obnovuje vědomí, že „já” není „ty”, ačkoli koexistují. Být v kontaktu se sebou (s některou svojí částí, již si právě uvědomuji) nebo s okolím (s lidmi, rodinou, kulturou, jež si právě uvědomuji) znamená být v napětí mezi tím, co je staré, známé a rigidní a tím, co je nové, neznámé a zdravé.

Fenomenologie.

Jedním ze základních principů, na nichž Gestalt psychoterapie staví, je fenomenologie. Svět je takový, jaký se nám jeví, neboť je to člověk/subjekt, kdo jej vnímá a zároveň spoluvytváří. Proto je možné, či dokonce užitečné, věřit svým smyslům, věřit tomu, co cítím a co si myslím, neboť to je nejen můj dojem, ale i součást reality. Vyměňují-li si klienti a terapeuti své „dojmy”, své pocity a myšlenky, jsou v realitě a mají reálný vztah.

Pole.

Jak klienti, tak terapeuti existují v určité, velmi konkrétní síti vztahů. Pro terapii má největší význam jejich vzájemné pole, jejich vzájemný vztah, v němž se dříve či později reprodukují zážitky, vzorce, postoje z jejich života; jinak řečeno, toto pole se organizuje ve shodě s potřebami klienta. Změna v poli terapeut – klient pak zpětně navozuje aspoň možnost změny v poli klienta.

Holismus.

Holismus vidí člověka v jednotě s prostředím, ve kterém žije. Člověk je součástí tohoto prostředí (pole) a v interakci s ním realizuje své potřeby. To znamená, že člověk vstupuje se svým prostředím do vztahu, ve kterém se on a prostředí vzájemně ovlivňují a mění, přičemž cílem této interakce je udržování rovnováhy a růst.

Dialog.

Terapeut a jeho klient jsou partneři. Jediný významný rozdíl mezi nimi je v tom, jak si uvědomují vnitřní a vnější svět: terapeuté jsou v tomto smyslu „pokročilejší“, a proto i kompetentní k tomu, aby poskytli doprovod druhému. Klienti si do terapie přicházejí pro podporu – a opouštějí ji tehdy, když nalezli zdroje své sebe-podpory.

Zodpovědnost.

Terapeut má funkci toho, kdo nabízí uvědomění, sebepoznání a změnu a je na klientovi, zda tuto nabídku přijme či odmítne – je to jeho osobní zodpovědnost, a tu z něho terapeut nesejme. Brát si zodpovědnost za sebe, byť „jen“ v terapii, je postoj, který Gestalt terapie preferuje. Nejde o morální hledisko (co by kdo měl či neměl), nýbrž o schopnost reagovat na výzvy, které přináší realita.

Kreativita.

Kdo přijme princip „teď a tady“ za svůj, připouští, že život je vlastně neustálá improvizace. Terapeut se nemůže plně spolehnout na osvědčené postupy a a jiná schémata, nýbrž jen na svoje uvědomění, a to znovu a znovu nabízí klientovi. Tak spolu-vytváří prostor pro uzdravení a změnu.

Růst.

Zaměří-li se terapeut na patologii, posiluje ji. Proto Gestalt terapie programově odmítá patologické paradigma a jako alternativu nabízí růst: ať už osobní (uvědomuji si své kvality a zdroje, stává se ze mne dospělejší a zdravější osobnost) či duchovní (uvědomuji si své vztahy, svůj potenciál a svoje poslání).

Techniky.

K nejznámějším technikám Gestalt terapie patří:  Gestalt terapie často využívá experimenty a jiné kreativní techniky (práce s tělem, hlasem, psaním, kreslením...). Experimentální je ovšem z principu, pokaždé totiž nabízí novou zkušenost, nové poznání a zárodek osobní změny. Je ale pouze na klientovi samotném, zda a jak tuto šanci využije.

Gestalt terapie je humanistický, prožitkový a psychosomatický směr v psychoterapii. Osoby jsou představovány jako otevřené systémy provázané se svým okolím. Cílem je u osob dosáhnout sjednocení těla, pocitů a rozumu. Vyrovnanost osobnosti nastává, když vnější projevy (vědomí – vyjadřování, chování, vzhled, činy) souhlasí s vnitřními pocity (podvědomí – emoce, pohnutky, pudy).

Gestalt therapy is a form of psychotherapy which emphasizes personal responsibility, and focuses upon the individual's experience in the present moment, the therapist–client relationship, the environmental and social contexts of a person's life, and the self-regulating adjustments people make as a result of their overall situation. It was developed by Fritz Perls, Laura Perls and Paul Goodman in the 1940s and 1950s, and was first described in the 1951 book "Gestalt Therapy".


Vznik organizace a její působení.

Organizace „Lékaři bez hranic“ byla založena skupinou francouzských lékařů a novinářů v reakci na nigerijskou občanskou válku. Zakladatelé organizace věřili, že každý člověk má právo na poskytnutí krizové lékařské pomoci bez ohledu na rasu, náboženské vyznání či politické přesvědčení a že potřeby člověka jsou nadřazeny hranicím země.  Lékaři bez hranic jsou celosvětovým hnutím, jehož jádro tvoří 24 členských asociací. Formální ústředí organizace sídlí v Ženevě (Švýcarsko). Organizaci dále tvoří 28 národních kanceláří a 5 operačních center, která řídí jednotlivé humanitární a zdravotnické projekty. Operační centra, sídlící v Paříži, Ženevě, Bruselu, Amsterdamu a Barceloně, jednají koordinovaně, avšak samostatně.  V projektech v terénu mají Lékaři bez hranic kolem 2 600 mezinárodních spolupracovníků (např. lékařů, zdravotních sester, porodních asistentek, farmaceutů, psychologů, logistiků či administrátorů), po jejichž boku pracuje přibližně 30 000 místních zaměstnanců. V zázemí pro organizaci pracuje dále kolem 2 500 stálých zaměstnanců, kteří organizují projekty na úrovni jednotlivých operačních center, či se starají o nábor dobrovolníků pro mise, fundraising a informování o situaci v oblastech humanitárních krizí.  Lékaři bez hranic jsou financováni zejména ze soukromých zdrojů, což zajišťuje operační nezávislost na politických, vojenských či ekonomických zájmech vlád a oficiálních mezinárodních institucí. V roce 2013 zajistili soukromí dárci, jichž bylo více než 5 milionů, celkem 89 % příjmů organizace. Zbytek příjmů tvořily granty vlád a institucí. Celosvětové příjmy organizace byly v témže roce 1,01 miliardy eur a celkové výdaje 953 milionů eur.  Organizace aktivně poskytuje zdravotní péči a lékařské zaškolení pro obyvatelstvo ve více než 70 zemích světa a často se dožaduje toho, aby za konflikty ve válečných zónách (jako např. v Čečensku či Kosově) byla převzata politická zodpovědnost. Jen jednou za celou svou existenci musela organizace zažádat o vojenskou intervenci, a to v roce 1994 během genocidy ve Rwandě. Aby mohla organizace poskytovat nezávislou a nestrannou pomoc, její jednání nepodléhá žádným politickým, náboženským či ekonomickým zájmům.  Současnou mezinárodní prezidentkou organizace je od 1. října 2013 Dr. Joanne Liu.

Mise.

Jednou z prvních misí, kterou Lékaři bez hranic absolvovali, byl zásah v hlavním městě Nikaragui Managua, které v roce 1972 postihlo zemětřesení. Zahynulo při něm na 30 000 lidí. Organizace, která je dnes známá svou rychlou reakcí na vzniklé krizové situace, dorazila na místo tři dny po tom, co Červený kříž zorganizoval záchrannou misi. V září roku 1974 udeřil ve středoamerickém státě Honduras hurikán Fifi a následné záplavy připravily o život tisíce lidí. V tomto roce se tak Lékaři bez hranic vydali na svou první dlouhodobou misi.  Poté, co v letech 1975–1979 došlo ke kapitulaci Jižního Vietnamu, se rozhodly miliony Kambodžanů emigrovat do Thajska, aby se vyhnuly Rudým Khmerům. Lékaři bez hranic tak začali v Thajsku zakládat své první uprchlické tábory. Když se Vietnam v roce 1989 z Kambodži stáhl, organizace zde zahájila dlouhodobou misi na pomoc přeživším masového zabíjení a na znovuvybudování kambodžského zdravotnického systému. Ačkoli právě zásah v Thajsku na pomoc obětem války z jihovýchodní Asie by mohl být považován za první válečnou misi této organizace, její členové to tak nevidí. Za první misi v nefalšované válečné zóně, kde byli vystaveni i palbě znepřáteleného území, považují až zásah v Libanonu v roce 1976. Během této občanské války si Lékaři bez hranic získali věhlas díky své nestrannosti a ochotě pomáhat i během ostřelování.

Ocenění.

Lékaři bez hranic získali v roce 1999 Nobelovu cenu míru za zásluhy v oblasti poskytování zdravotní péče v akutních krizových situacích a také za zvýšení mezinárodního povědomí o možných humanitárních katastrofách.

Kritika.

Italská prokuratura se zabývala podezřením, že Lékaři bez hranic se během evropské migrační krize podíleli na nelegálním převozu migrantů do Itálie.  V červnu 2018 obvinilo několik bývalých pracovnic členy organizace, že si na misi v Africe využívali služeb místních prostitutek. Za služby jim platili i léky.

Lékaři bez hranic (: "Médecins Sans Frontières", : "Doctors Without Borders", : "Ärzte ohne Grenzen") je sekulární humanitární nezisková organizace, která se zaměřuje na poskytování zdravotní péče obětem přírodních katastrof, válečných konfliktů, epidemií či vyloučení ze zdravotní péče. Organizace byla založena v roce 1971 a ve světě je známa pod francouzskou zkratkou „MSF“.

MSF's principles and operational guidelines are highlighted in its Charter, the Chantilly Principles, and the later La Mancha Agreement. Governance is addressed in Section 2 of the Rules portion of this final document. MSF has an associative structure, where operational decisions are made, largely independently, by the five operational centres (Amsterdam, Barcelona-Athens, Brussels, Geneva and Paris). Common policies on core issues are coordinated by the International Council, in which each of the 24 sections (national offices) is represented. The International Council meets in Geneva, Switzerland, where the International Office, which coordinates international activities common to the operational centres, is also based.


Popis.

Dosahuje velikosti 2,5 až 4 mm. (Samička má tělo jen mírně větší než sameček, pokud nezapočítáme kladélko.) Nápadně dlouhé kuželovité rostrum je delší než hlava. Nohy jsou dlouhé (zadní pár je delší než celé tělo), křídla redukována – u samečků srpovitého tvaru (háčky), u samiček ve formě šupin. Samečci mají na konci zadečku klíšťkovité kopulační ústrojí, samičky dlouhé, dozadu smeřující kladélko.  Specifickou adaptací sněžnic ("Boreus" sp.) na zimní aktivitu je brachypterie (redukce křídel) a způsob pohybu – skákání.  Skákací mechanismus sněžnic je mezi členovci poměrně výjimečný – skok je uskutečňován současným pohybem dvou párů končetin, prostředního a zadního. Využití dvou párů končetin umožňuje širší rozložení reakčních sil na odrazovou plochu, což je výhodné na měkkém povrchu, jakým je sníh. Při odrazu je těžiště mezi prostředním a zadním párem končetin, rotace těla při pohybu vzduchem je malá. Odraz dvěma páry končetin je silnější, protože se zapojí více svalů. Skok sněžnice matné může být delší než 10 cm a skoků bývá více za sebou.

Rozšíření.

Vyskytuje se v holoarktické oblasti v severní Eurasii a Severní Americe.  V České republice je sněžnice matná rozšířenějším ze dvou druhů žijících v ČR. Druhým druhem je sněžnice lesklá ("Boreus westwoodi").

Ekologie.

Životní cyklus sněžnice je pevně vázán na zimní období. Dává přednost podhorským a horským oblastem a objevuje se hlavně po delším sněžení, při oblevě. Druhy žijící na území ČR a Slovenska (viz níže) preferují listnaté lesy s bukem lesním ("Fagus sylvatica") a porosty mechu rokytu cypřišovitého ("Hypnum cupressiforme").

Vývoj.

Sněžnice matná se páří na podzim. Samec se samicí zůstávají spojeni až několik dnů, během nichž samec vozí samici na zádech. Samička poté klade asi deset vajíček do půdy. Po několika dnech se líhnou drobné larvy s tělem ve tvaru „C“, bez panožek. Vývoj larev probíhá v půdě porostlé mechem, který larvám i dospělcům slouží jako útočiště a potrava. Saprofágní larvy se zdržují pod kameny, v trsech mechu apod. Vyvíjejí se dva roky (4 instary). Před kuklením larva přede rourku z hedvábí. Dospělci se dožívají asi šesti měsíců a spatřit je můžeme od října do března na vlhkém mechu v lesích a na sněhu. (Podle vlhkosti se stěhují hlouběji.)

Potrava.

Dospělci jsou draví. Loví chvostoskoky, ale nepohrdnou mrtvým chvostoskokem či soustem rostlinného původu (vysávají mechy aj.). Larvy se živí rostlinnou potravou a mrtvými organismy.

Zajímavosti.

Ve Vysokých Tatrách žije endemická sněžnice karpatská ("Boreus lokayi" Klapálek, 1901). Sněžnice matná je tmavší, smolně hnědá a má tmavé nohy. Sněžnice lesklá a karpatská mají nohy žlutavé.  V německy mluvících zemích je sněžnice známá jako „sněžná blecha“ (Schneefloh), protože skáče. Dokáže skočit až 20 cm.  Anglicky je lidové pojmenování sněžnicovitých „sněžní škorpióni“ (snow scorpionflies, snow scorpion flies) nebo na Britských ostrovech „sněžné blechy“ (snow fleas).  V období 50. let 20. století, kdy komunistická propaganda všemi dostupnými prostředky upozorňovala na hrozící nebezpečí agrese ze strany imperialistických západních velmocí a kdy podle informací v rádiu a novinách „americký brouk“ mandelinka bramborová byla rozhazována z letadel kapitalisty nad územím ČSSR, aby pustošila pole, způsobovala sněžnice matná paniku. Vyděšení lidé ji nosili k určení do muzeí a vysokých škol, neboť si nedovedli vysvětlit výskyt hmyzu přímo na sněhu jinak, než že jde o další zákeřnou imperialistickou biologickou zbraň.

Sněžnice matná ("Boreus hyemalis", synonymum "Boreus hiemalis") je hmyz, o jehož způsobu života máme velice málo spolehlivých údajů, stejně jako o způsobu života ostatních druhů čeledi sněžnicovití. Je aktivní v zimě – odtud české rodové jméno.

Boreus hyemalis (Syn.: "Boreus hiemalis") is an insect, 3 to 4.5 millimetres long from the family of "Boreidae". Its common name is snow flea.


Životopis.

Narodil se v Lambeth Hospital v jihovýchodním Londýně. Své mládí prožil na hranici s Walesem. Po dokončené školy v 17 letech se vrátil zpět do Londýna a začal si hledat místo bubeníka na právě se rozvíjející bluesové scéně. Když potkal Paul Kossoffa, který hrál ve skupině Black Cat Bones, nabídl se jako bubeník a hrál s nimi šest měsíců. Kromě jiných, hrál nejraději na bicí značky Hayman.  Simon a Paul skupinu Black Cat Bones opustili a společně s Paulem Rodgersem a Andy Fraserem založili skupinu Free. V době své pětileté existence měli Free značný vliv na mnoho skupin po obou stranách Atlantiku. Jejich největší hit "All Right Now" napsal společně v roce 1970 s Paulem Rodgersem. Společnost ASCAP v roce 1990 tuto píseň označila jako hit číslo jedna v mezinárodním měřítku, protože jenom v samotných Spojených státech ji rádia vysílala milionkrát. Tato píseň byla důležitou součástí formování soundu britských blues-rockových skupin. V té době patřili Free a Led Zeppelin k nejžádanějším britským skupinám. Free vydali pět špičkových alb, ve kterých byly kombinovány styly blues, balada a rock. V roce 2000, kdy byla píseň "All Right Now" hrána v britských rozhlasových stanicích již více než dvoumiliónkrát, dostal Simon Kirke od British Music Industry cenu „Multi Million Award“.  Po rozpadu skupiny Free v roce 1973, Simon and Paul Rodgers se znovu setkali a založili skupinu Bad Company. Přidal se k nim Mick Ralphs (Mott the Hoople) a baskytarista Boz Burrell (King Crimson). Bad Company se stali jednou z nejžádanějších skupin s prodejem kolem 30 milionů singlů a alb.  Když Bad Company v roce 1982 skončili, Kirke krátce působil ve skupině Wildlife a do Bad Company se vrátil po jejich znovusjednocení v roce 1986.  Působil na turné ve skupině Ringo Starra All Star Band. Byl též uznávaným skladatelem, v roce 2005 vydal "Seven Rays of Hope". Pracoval též s umělci jako Wilson Pickett, Bo Diddley, Ray Charles, Jerry Lee Lewis, Keith Richards, Ronnie Wood a Eric Clapton.  V roce 1980 hrál Kirke s bubeníkem Led Zeppelin John Bonhamem ve dvou písních Led Zeppelin na Mnichovském koncertě.

Simon Frederick St George Kirke (* 28. července 1949 Londýn) je anglický rockový bubeník, známý ze svého působení ve skupinách Free a Bad Company.

Simon Frederick St George Kirke (born 28 July 1949) is an English rock drummer best known as a member of Free and Bad Company, the latter of which he has been the only continuous member since their inception.


Původ teorie.

Již v roce 1898 si George Howard Darwin (syn Charlese Darwina) se domníval, že se Měsíc ze Země oddělil a vzdálil odstředivou silou.  V 70. letech 20. století vyslovili A. G. W. Cameron a W. Ward hypotézu, že Měsíc vznikl při střetu Prazemě s tělesem desetkrát méně hmotným, než je hmotnost současné Země. S podobnou hypotézou přišli i W. K. Hartman a Donald R. Davis.  A. G. W. Cameron a W. Ward svou hypotézu založili na velkém momentu hybnosti, který má systém Země-Měsíc. Tento moment hybnosti je největší ze všech systémů planet a měsíců ve sluneční soustavě.  W. K. Hartman a Donald R. Davis na teorii velkého impaktu přišli při zkoumání, proč je na Měsíci málo chemického prvku železa.

Současná teorie velkého impaktu.

Podle dřívějších poznatků vznikla Theia na oběžné dráze blízko oběžné dráhy Země, pravděpodobně v jednom z Lagrangeových bodů. Vzniklá protoplaneta Theia však měla vzhledem k Zemi velkou hmotnost, a proto vlivem gravitace došlo k přiblížení Thei k Zemi, až došlo k téměř tečné srážce.  Přiblížení obou protoplanet způsobilo rozžhavení obou plášťů těles v místě střetu a tento materiál vytvořil kolem Země prstenec, ze kterého vznikl Měsíc. Zbytek Thei dopadl na Zemi. Prstenec obíhající Zemi tvořilo 80 % materiálu z pláště Thei, ostatní byl materiál ze Země. Protože v tu dobu byl již materiál obou těles převážně diferenciován (železo bylo zkoncentrováno v jádru těles), vysvětluje se tak malé železné jádro Měsíce.  Podle novějších výpočtů nevzniklo z prstence obíhající hmoty jedno těleso, ale tělesa dvě. Menší těleso mělo poloměr asi 600 km (dnešní Měsíc má poloměr 1730 km). Tyto „protoměsíce“ se nacházely na kolizních drahách a proto se po čase srazily. Vysvětluje to rozdílný vzhled přivrácené a odvrácené strany Měsíce. Menší protoměsíc podle této teorie dopadl na tu část druhého tělesa, kterou dnes vidíme jako přivrácenou stranu Měsíce. Vytvořil zde rozsáhlé pánve („měsíční moře“), které se na odvrácené straně Měsíce nevyskytují.  Podle nejnovějších měření rozdílu izotopického složení vznikla Theia dále od Slunce. Ukazuje se také, že vzorky odebrané z jistých částí povrchu Měsíce (což byl také argument teorie impaktu), nemusejí být reprezantivní a odpovídat těm uvnitř Měsíce.  Impakt mohl dodat Zemi těkavé prvky jako uhlík, dusík a síru, které jsou důležité pro vznik života. I veškerá voda (hydrosféra) mohla být impaktem na Zem přinesena.

Údaje podporující teorii velkého impaktu.

Vznik protoplanety Thei v blízkosti Země podporuje podobný poměr izotopů kyslíku O, O a O na Zemi i na Měsíci. Teorii velkého impaktu podporuje velikost momentu hybnosti soustavy Země-Měsíc. Měsíční horniny obsahují málo těkavých prvků, takže Měsíc musel projít během svého vývoje obdobím vysokých teplot. Toto období nastalo při rozžhavení materiálu, ze kterého se vytvořil Měsíc.

Další teorie vzniku Měsíce.

Vznik Měsíce odtržením ze Země.

Tuto hypotézu poprvé vyslovil George Howard Darwin, když si uvědomil, že pokud se Měsíc od Země vzdaluje, musel být kdysi jeho součástí. Odtržení Měsíce vysvětlil velkou rotací Země a tím i velkou odstředivou silou.  V roce 1907 vyslovil astronom W. H. Pickering domněnku, že k odtržení došlo v oblasti Tichého oceánu a způsobilo odtržení Evropy od Ameriky.  Pro tuto teorii by musela mít soustava Země-Měsíc 3,7× větší moment hybnosti, než má nyní.

Měsíc dvojče Země.

Další z teorií je, že Měsíc vznikl současně se Zemí ze zárodečného oblaku. Podle této hypotézy by však obě tělesa musela obsahovat podobné složení materiálu, na Měsíci je však, na rozdíl od Země, málo těkavých prvků.

Měsíc zachycen Zemí.

Americký astronom T. J. J. See přišel s hypotézou, že Měsíc by mohl být tělesem zachyceným z okolí. Pak by ale musela mít soustava Země-Měsíc menší moment hybnosti, než má dnes.

Impaktů bylo více.

Podle teorie (Raluca Rufu, Weizmann Institute, a kol.) z roku 2017 mohlo být impaktů více, menších, a Měsíc ve své současné podobě se zformoval až na oběžné dráze Země z menších těles.

Teorie velkého impaktu (anglicky "The Giant Impact Formation", někdy také "Big Splash") je vědecká hypotéza vysvětlující vznik Měsíce. Podle této hypotézy v době před 4,533 miliardami let došlo ke srážce vznikající Země s protoplanetou velikosti Marsu a hmotnosti 66×10 až 84×10 tun (11 až 14 procent hmotnosti Země), která byla nazvána Theia. Tato srážka způsobila vyvržení materiálu ze Země a z Thei na oběžnou dráhu Prazemě. Z tohoto materiálu se vytvořil prstenec, který se postupně zformoval do našeho Měsíce. Vzniku se ale pravděpodobněji zúčastnilo více objektů.

The giant-impact hypothesis, sometimes called the Big Splash, or the Theia Impact, suggests that Luna (the Moon) formed from the ejecta of a collision between the proto-Earth and a Mars-sized planetesimal, approximately 4.5 billion years ago, in the Hadean eon (about 20 to 100 million years after the Solar System coalesced). The colliding body is sometimes called Theia, from the name of the mythical Greek Titan who was the mother of Selene, the goddess of the Moon. Analysis of lunar rocks, published in a 2016 report, suggests that the impact may have been a direct hit, causing a thorough mixing of both parent bodies.


Klubová kariéra.

Atlético Madrid.

Je odchovancem klubu Atlético Madrid, kde strávil šest let a plnil dokonce i funkci kapitána, které se ujal v 19 letech, čímž se stal nejmladším kapitánem v historii Atlética.

Liverpool FC.

Zájem projevoval Manchester United a Chelsea. 20. června 2007 se však v britských médiích objevila zpráva, že je číslem 1 na seznamu posil Liverpoolu. 29. června náhle přerušil dovolenou a v Madridu se setkal se zástupci Liverpoolu. Odcestoval do Liverpoolu, aby zde podstoupil zdravotní prohlídku a dojednal poslední detaily smlouvy. Začátkem července 2007 se stal definitivně hráčem Liverpoolu za nespecifikovanou částku, která se odhadovala na 20 milionů liber (včetně transferu Luise Garcíi Sanze do Atlética). Podepsal šestiletou smlouvu.  V sezóně 2007/08 vstřelil 24 ligových gólů. V další sezóně 2008/09 pak nastřílel 17 ligových gólů.

Chelsea FC.

31. ledna 2011 přestoupil za odhadovanou částku 50 milionů liber šterlinků do londýnského klubu Chelsea FC, což by byla rekordní přestupní částka na Britských ostrovech mezi anglickými kluby. V londýnské Chelsea však očekávání zpočátku nenaplňoval a postupem času se z něj stal střídající hráč. V sezóně 2011/12 pomohl svému klubu Chelsea FC k zisku cenného poháru Ligy mistrů.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil jeden gól, Chelsea zvítězila 6:0. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 vstřelil gól v zápase s Evertonem, Chelsea zvítězila 2:1, se ziskem 75 bodů skončila na 3. místě a definitivně si tak zajistila účast v Lize mistrů 2013/14. Fernando tak protrhl své střelecké trápení v Premier League, které trvalo od prosince 2012 (v Evropské lize se naproti tomu gólově prosazoval).  Do jarního šestnáctifinále Evropské ligy 2012/13 byl Chelsea přilosován český klub AC Sparta Praha, Torres nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, anglický celek zvítězil 1:0 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se představil v odvetě na Stamford Bridge a měl několik kvalitních gólových příležitostí, žádnou z nich však neproměnil. Sparta dlouho vedla 1:0, až gól Edena Hazarda na konečných 1:1 ve druhé minutě nastaveného času znamenal postup Chelsea do osmifinále Evropské ligy. V osmifinále postoupila Chelsea přes rumunský celek Steaua Bukurešť po výsledcích 0:1 venku a 3:1 doma. Torres vstřelil poslední ze tří branek na domácí půdě. Ve čtvrtfinále čekal Chelsea ruský FK Rubin Kazaň, v prvním utkání na Stamford Bridge se Fernando střelecky prosadil hned dvakrát, výrazně tak pomohl k vítězství 3:1. Jedenkrát se trefil i v odvetném zápase 11. dubna, Chelsea stačila k postupu do semifinále porážka 2:3. Přesně mířil i v odvetě semifinále proti švýcarské Basileji, kde dal jeden gól, Chelsea vyhrála 3:1 a postoupila do finále proti Benfice Lisabon. Ve finále vstřelil první branku utkání a mohl se po skončení střetnutí radovat z vítězství 2:1 a získání trofeje pro vítěze Evropské ligy.  28. září 2013 byl v ligovém utkání proti Tottenhamu Hotspur po dvou žlutých kartách vyloučen. Při první žluté se dostal do konfliktu s obráncem "Spurs" Janem Vertonghenem. Utkání skončilo remízou 1:1.

AC Milán.

Koncem srpna 2014 odešel na dvouleté hostování do italského klubu AC Milán. V utkání proti Empoli vstřelil svůj první gól za AC Milán, když ve 43. minutě snížil na 2:1.  Na konci roku 2014 se AC Milán dohodl s Chelsea na přestupu Torrese a obratem jej poslal na hostování do Atlética Madrid.

Atlético Madrid.

Svůj druhý debut v dresu Atlética prožil 7. 1. 2015 v osmifinále Copa Del Rey proti Realu Madrid (odehrál 59 minut, výhra 2:0). V lize debutoval 11. ledna proti Barceloně (odehrál 22 minut, prohra 1:3). Svůj první gól vstřelil v odvetě Copa Del Rey proti Realu Madrid. Skóroval v 1. a 46. minutě. Díky jeho trefám Atlético remizovalo 2:2 a postoupilo do čtvrtfinále.

Reprezentační kariéra.

V A-týmu Španělska debutoval 6. 9. 2003 v přátelském utkání proti Portugalsku (výhra 3:0).  V roce 2008 vyhrál s reprezentací Španělska Mistrovství Evropy, když ve finálovém zápasu proti Německu dal jediný gól zápasu a rozhodl tak celý turnaj. V roce 2010 se stal na světovém šampionátu v Jižní Africe se španělskou fotbalovou reprezentací mistrem světa.  Ve finále ME 2012 zvyšoval na 3:0 a stal se tak prvním hráčem historie Mistrovství Evropy, který dokázal skórovat ve dvou po sobě jdoucích finále. Na Euru 2012 získal zlatou kopačku pro krále střelců. 3 góly sice vstřelilo vícero fotbalistů (mimo něj ještě Mario Gómez, Mario Balotelli, Mario Mandžukić, Alan Dzagojev, Cristiano Ronaldo), ale Torres měl nejméně odehraných minut.  30. května 2014 odehrál 60 minut v přátelském zápase proti Bolívii, ve kterém vstřelil gól z pokutového kopu. Utkání nakonec skončilo 2:0. Druhou branku přidal Andrés Iniesta. Skvělý výkon v tomto zápase Torresovi pomohl se dostat do nominace na světový šampionát 2014. Trenér Vicente del Bosque jej tedy vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, zde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Fernando José Torres Sanz zkráceně jen Fernando Torres (* 20. března 1984, Fuenlabrada, Španělsko) je bývalý španělský fotbalový útočník a bývalý reprezentant, od roku 2018 hráč klubu Sagan Tosu, kde se po jedné sezóně, ve které vstřelil 5 branek, rozhodl ukončit kariéru.

Fernando José Torres Sanz (; born 20 March 1984) is a Spanish former professional footballer who played as a striker.


Dějiny útvaru.

V říjnu 1807 po obsazení Lisabonu vojskem Napoleona Bonaparta uprchl portugalský regent princ Jan spolu se svou matkou královnou Marií I. a dvorem s asi 15 000 dvořany do tehdejšího portugalské kolonie Brazílie. Po tomto přesunu královského rodu do Brazílie, bylo učiněno zrovnoprávnění brazilské kolonie s Portugalským královstvím a bylo utvořeno Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves. Tehdejší (knížectví) kolonie Brazílie byla pro všechny důvody (možnost že Napoleon upevní své pozice) povýšena do hodnosti království, aby mohla symbolizovat postavení portugalského královského rodu jako stále vládnoucího. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves byl jednotný stát třech rovných celků (de facto jen dvou), jehož panovník měl nový titul: "král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves". Nařízení o vzniku vešlo v platnost 16. prosince 1815.  Ve jménu tohoto útvaru figuroval název historické říše Algarves, která zahrnovala současnou jihoportugalskou provincii Algarve a protilehlé Algarve, tj. bývalé portugalské území, nyní de facto severní část pobřeží Maroka.  Po Napoleonově pádu v roce zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.  Po návratu královské rodiny do Portugalska, v Lisabonu následně cortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Pedro I. prohlášen císařem Brazílie. Titul císaře namísto krále, měl zdůraznit rozmanitost Brazílie a částečně emulovat Napoleona, jako liberála a revolucionáře, čímž Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves tak jako tak zaniklo, ovšem k nechuti lisabonské vlády a parlamentu s brazilskou nezávislostí.

Seznam králů Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves.

"Dynastie Braganza"

Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves (portugalsky: "Reino Unido de Portugal, Brasil e Algarves") byla monarchie de facto reálná unie na území dnešního Portugalska a Brazílie v letech 1815–1822, ale de facto již od roku 1808.

The United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves was a pluricontinental monarchy formed by the elevation of the Portuguese colony named State of Brazil to the status of a kingdom and by the simultaneous union of that Kingdom of Brazil with the Kingdom of Portugal and the Kingdom of the Algarves, constituting a single state consisting of three kingdoms.


Joachim Frederick, Elector of Brandenburg

Podmínky.

K pozorování kvantového Hallova jevu jsou obvykle potřeba extrémně nízké teploty, blízké absolutní nule, a silná magnetická pole. V roce 2006 se podařilo v evropských i amerických laboratořích realizovat kvantový Hallův jev na grafenu i za pokojové teploty, ovšem tím silnější byla použitá pole (až 45 tesla).

Fyzikální princip.

Tenká vrstva v polovodiči představuje vodivý kanál, kterým se mohou volně pohybovat elektrony, ale jen ve dvou nezávislých směrech. Mají-li magnetické indukční čáry směr kolmý k rovině destičky, pak elektrony vlivem pole vykonávají Larmorovu rotaci, čili pohybují se po kružnicích o poloměru kde formula_8 je hybnost elektronu, formula_3 je elementární náboj a formula_10 je velikost magnetické indukce. V silných polích je tento poloměr velmi malý a pohyb elektronů je kvantovaný s energiemi kde formula_12 je redukovaná Planckova konstanta, formula_13 je cyklotronová úhlová frekvence a formula_5 je kvantové číslo. Tyto energetické hladiny jsou degenerované, neboli na jedné hladině je více elektronů. Stupeň degenerace je úměrný formula_10, takže v dostatečně silném poli prakticky všechny vodivostní elektrony „sedí“ na několika málo hladinách. Elektrony se v tom případě chovají jako nestlačitelná kvantová kapalina a lze pozorovat kvantování elektrického odporu.  Při zlomkovém kvantovém Hallově jevu hraje větší roli vzájemné působení elektronů elektrickou silou. Elektrony dohromady s kvanty magnetického indukčního toku vytvoří kvazičástice, které se chovají, jakoby měly zlomkový náboj (například formula_16). Kvazičástice rovněž vytvoří kvantovou kapalinu a způsobují zlomkové kvantování odporu.

Von Klitzingova konstanta.

Ve vztahu pro kvantový Hallův odpor vystupuje fyzikální konstanta vyjádřená v ohmech. Po redefinici SI je od r. 2019 její hodnota pevně stanovenou konstantou: Kvantový Hallův odpor je vždy roven této konstantě nebo jejím jednoduchým násobkům. Klaus von Klitzing objevil, že rovnost platí s obrovskou přesností. Za objev tohoto tzv. „přesného kvantování“ obdržel Nobelovu cenu za fyziku v roce 1985. Odpor realizovaný na principu kvantového Hallova jevu se používá jako standardní etalon při kalibraci elektronických součástek. Z důvodu sjednocení těchto měření zavedl CIPM v roce 1990 konvenční hodnotu von Klitzingovy konstanty ta však ztratila opodstatnění po změně definic kilogramu a ampéru (von Klitzingova konstanta má nyní přesnou hodnotu nezávislou na experimentálním určení) a byla v rámci redefinice základních jednotek SI s platností od kvěna 2019 zrušena.

Aplikace.

Kvantový Hallův jev a Josephsonův jev se využívají mimo jiné ve výkonových vahách pro extrémně přesná měření hmotnosti. Tento způsob vážení by se podle plánů BIPM mohl stát součástí nové definice kilogramu, základní jednotky hmotnosti v soustavě SI.

Kvantový Hallův jev je kvantově-mechanická verze Hallova jevu, který nastává v tenkých vrstvách polovodičů. Hallův odpor při tomto jevu nabývá pouze diskrétních, velmi přesně definovaných hodnot: kde formula_2 je Planckova konstanta, formula_3 je elementární náboj, formula_4 je von Klitzingova konstanta a formula_5 je buď celé číslo nebo jednoduchý zlomek. Podle formula_5 odlišujeme celočíselný Hallův jev a zlomkový Hallův jev, jejichž podstata je mírně odlišná.

The quantum Hall effect (or integer quantum Hall effect) is a quantum-mechanical version of the Hall effect, observed in two-dimensional electron systems subjected to low temperatures and strong magnetic fields, in which the Hall conductance undergoes quantum Hall transitions to take on the quantized values


Stavba.

Roku 1897 se velitelem rakousko-uherské floty stal viceadmirál Hermann von Spaun, který navrhl nový desetiletý plán rozvoje námořnictva. V plánu figurovala stavba 12 bitevních lodí, 12 křižníků, 12 torpédoborců a 72 torpédových člunů. Trojici již existujících bitevních lodí třídy "Monarch" proto mělo doplnit ještě devět nově postavených plavidel. Roku 1898 Spaun získal prostředky na zahájení stavby série tří bitevních lodí třídy "Habsburg". Stavbu provedla v letech 1899–1904 loděnice Stabilimento Tecnico Triestino (STT) v Terstu. Tři postavené jednotky dostaly jména "Habsburg", "Árpád" a "Babenberg". Byly to první postavené rakousko-uherské predreadnoughty.  Jednotky třídy "Habsburg":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily tři kanóny 24cm Krupp L/40 C97 ve dvou dělových věžích. Poslední jednotka "Babenberg" byla vyzbrojena jejich licenční verzí 24cm Škoda L/40 K 01. Dvouhlavňová byla na přídi a jednohlavňová na zádi. Ve dvoupatrových kasematách pak bylo umístěno dvanáct kanónů 15cm Krupp L/40 C96 sekundární ráže (šest na každém patře). Toto řešení však zhoršovalo stabilitu plavidel a vedlo ke rekonstrukci (zmenšení) nástaveb prvních dvou jednotek. Lehkou výzbroj představovalo deset 7cm L/45 kanónů Škoda, dvanáct 37mm kanónů vickers a čtyři vodou chlazené 8mm kulomety Škoda 1902. Plavidla byla vybavena dvěma pevnými 450mm torpédomety, pro která bylo neseno šest torpéd Whitehead.  Pancéřování představovalo přibližně čtvrtinu výtlaku plavidla. Boční pancéřový pás měl sílu 180–220mm, přičemž na koncích zeslaboval až na 80 mm. Dělové věže měly až 280mm pancíř, velitelská věž 200 mm a kasematy 135 mm. Pancéřová paluba měla sílu 40 mm.  Pohonný systém tvořilo šestnáct kotlů Belleville, které dodávaly páru dvěma trojčinným parním strojům (výrobek STT). Ty roztáčely dva trojlisté bronzové lodní šrouby o průměru 4,88 m. Výkony a rychlost jednotlivých plavidel se mírně lišily. "Habsburg" dosáhl rychlosti až 19,62 uzlu. Zásoba 800 tun uhlí plavidlům umožňovala dosah až 3600 námořních mil při rychlosti 12 uzlů.

Služba.

Všechny tři jednotky třídy "Habsburg" byly roku 1913 vyřazeny a znovu reaktivovány po vypuknutí první světové války. Jejich jedinou bojovou akcí bylo bombardování Ancony, ke kterému došlo v noci na 24. května 1915 v reakci na vstup Itálie do války. Po zbytek války zůstaly zakotvené na základně v Pule, kde byly vyřazeny na počátku roku 1918. Po válce byly předány Velké Británii, která je nechala v Itálii sešrotovat.

Třída Habsburg byla třída predreadnoughtů Rakousko-uherského námořnictva. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1902–1913 a 1914–1918. Účastnily se první světové války. Po válce je získala Velká Británie a nechala je sešrotovat.

The "Habsburg" class was a group of pre-dreadnought battleships built by Austria-Hungary at the turn of the 20th century. They were the first sea-going battleship built by Austria-Hungary since the center-battery ship in 1876. The class was composed of three ships:,, and. They were armed with three 24 cm (9.4 in) guns in two turrets and were capable of slightly better than at full speed. "Habsburg" and "Árpád" were modernized in 1910–11.


Použití.

Chlormethan se široce používal jako chladivo, toto použití však je již minulostí kvůli toxicitě a hořlavosti plynu. Používal se i při výrobě olovnatých aditiv (tetramethylolova) do automobilového benzinu, ve většině průmyslového světa se však již olovnaté benziny nepoužívají (významnou výjimkou jsou však některé státy bývalého Sovětského svazu).  Nejdůležitější dnešní oblastí použití je jako surovina pro výrobu silikonových polymerů. Malá množství se používají jako rozpouštědlo butylové pryže a při rafinaci ropy.  Chlormethan se využívá jako methylační a chlorační činidlo v organické chemii. Používá se i na řadě dalších míst – při extrakci vazelin, olejů a pryskyřic, jako propelent a nadouvadlo při výrobě pěnového polystyrenu, jako lokální anestetikum, při výrobě léčiv, jako nosič katalyzátorů při nízkoteplotní polymeraci, jako tekutina pro měření a regulaci teploty nebo jako herbicid.

Bezpečnost.

Vdechování plynného chlormethanu má na centrální nervový systém podobné účinky jako při opilosti. Postižený může cítit ospalost, závratě a otupělost, ztížené dýchání s dušením a lapáním po dechu, motorický neklid a hovornost. Při vyšších koncentracích může nastat paralýza, křeče a kóma.  Při požití se může objevit nausea a zvracení. Kontakt kůže se zkapalněným plynem může způsobit omrzliny. Kontakt s očima může způsobovat zhoršené vidění a široce roztaženou duhovku, která jen pomalu reaguje na změnu světla.  Chronická expozice chlormethanu je spojována s vrozenými poruchami u myší. U člověka může expozice chlormethanu v těhotenství způsobit, že se u plodu nesprávně vyvíjí dolní část páteře, pánev a nohy, ale nebylo to dostatečně prokázáno.  Při opětovném vyšetřování (1997) tragického požáru v bostonském nočním klubu Cocoanut Grove (492 mrtvých, stovky zraněných) byl za hlavní příčinu neštěstí označen únik chlormethanu z chladicího zařízení.

Chlormethan (též monochlormethan nebo methylchlorid) je organická sloučenina (nejjednodušší chlorovaný uhlovodík). Používal se jako chladivo známé pod označením R-40 nebo HCC 40. Je to bezbarvý, velmi hořlavý plyn s mírně nasládlou vůní, která je však cítit až při úrovních, které již mohou být toxické. Kvůli obavám z jeho toxicity se již ve výrobcích pro spotřebitele nepoužívá.

Chloromethane, also called methyl chloride, Refrigerant-40, R-40 or HCC 40, is an organic compound with the chemical formula CHCl. One of the haloalkanes, it is a colorless, odorless, flammable gas. Methyl chloride is a crucial reagent in industrial chemistry, although it is rarely present in consumer products.


Stavba.

"Sankt Georg" postavila loděnice v Pule. Kýl plavidla byl založen 11. března 1901. Loď byla na vodu spuštěna 8. února 1903 a do služby vstoupila v roce 1905.

Konstrukce.

Veškerou dělovou výzbroj lodi vyrobila Škoda Plzeň. Na přídi lodi byla dvoudělová věž s 240mm kanóny, v zadní dělové věži ale byl pouze jeden 190mm kanón a další čtyři kanóny stejné ráže byly po dvou na každém boku v kasematech. V kasematech byly také čtyři 150mm kanóny. Lehkou výzbroj představovalo devět 70mm kanónů a osm 47mm kanónů. Loď nesla jeden torpédomet.  Boční 210mm silný pancéřový pás chránil boky lodi od přídě až po zadní dělovou věž, kde byl ukončen přepážkou. Mezi věžemi byl nad ním ještě 90mm pancéřový pás, který chránil boky až po dělovou palubu se 190mm a 150mm kanóny.

Operační nasazení.

V polovině roku 1907 podnikl "Sankt Georg" v doprovodu malého křižníku "Aspern" zámořskou cestu dobré vůle při příležitosti 300. výročí založení Jamestownu – první trvalé anglické kolonie v Severní Americe. V rámci cesty navštívil americká města New York, Baltimore a Roanoke. Byl tak poslední válečnou lodí rakousko-uherského námořnictva, která navštívila USA.  Během první světové války byl "Sankt Georg" velice aktivní, přičemž zejména kryl lehké síly Rakousko-uherského námořnictva. Hned druhý den po vstupu Itálie do války 24. května 1915, podniklo rakousko-uherské námořnictvo velký útok na italské pobřeží, kterého se křižník také účastnil. Jím vedená skupina ostřelovala přístav Rimini.  Jiný útok na italské pobřeží provedly "Sankt Georg" a starý křižník SMS "Szigetvár" v noci ze 17. na 18. června 1915. Ostřelovaly opět přístav Rimini a další cíle, přičemž je kryly lehké křižníky SMS "Helgoland" a SMS "Saida" s osmi torpédoborci.  "Sankt Georg" se 14–15. května 1917 účastnil bitvy v Otrantské úžině, tedy úspěšného napadení spojenecké protiponorkové bariéry Otrantského průlivu. Samotného útoku na blokádu úžiny se neúčastnil, kryl ale ústup vlastních lehkých křižníků a torpédoborců. Těm se podařilo blokádu úžiny na několik týdnů narušit.  Právě na palubě "Sankt Georgu" vypukla 1. února 1918 rozsáhlá, ale neúspěšná vzpoura v boce Kotorské. Jerko Sisgorič, který na "Sankt Georgu" sloužil jako kulometčík, byl jedním ze čtyř námořníků, popravených po potlačení vzpoury.  Po skončení války byl "Sankt Georg" předán Velké Británii, která ho v roce 1920 nechala sešrotovat.

SMS Sankt Georg byl třetí a poslední postavený pancéřový křižník rakousko-uherského námořnictva. Jako nejmodernější rakousko-uherský pancéřový křižník byl velice aktivní za první světové války, přičemž především kryl operace lehkých sil. Po skončení války byl předán Velké Británii, která jej nechala sešrotovat.

SMS "Sankt Georg" was the third and final armored cruiser of the Austro-Hungarian Navy. She was built at the Pola Arsenal; her keel was laid in March 1901, she was launched in December 1903, and completed in July 1905. Her design was based on the previous armored cruiser, with the primary improvement being a stronger armament. "Sankt Georg", named for Saint George, was armed with a main battery of two guns, five guns, and four guns.