Matematická definice.

Gabrielův roh je vytvořen rotací grafu formula_1 v oboru formula_2 (tím se odstraní asymptota v bodě "x" = 0) v trojrozměrném prostoru okolo osy x. Objev byl sice učiněn s použitím Cavalieriova principu před vynalezením kalkulu, nicméně dnes lze použít k výpočtu objemu a povrchu rohu mezi "x" = 1 a "x" = "a", kde "a", diferenciální a integrální počet. Užitím integrace (viz Rotační těleso a Rotační plocha) je možné spočítat objem formula_3 a povrch formula_4:  formula_7 může být zastoupeno jakýmkoliv číslem, ale z rovnice lze vyčíst, že objem části rohu mezi formula_8 a formula_9 nikdy nepřesáhne formula_10. Nicméně s rostoucím a se "bude" k "formula_10" více a více přibližovat. Matematicky řečeno se objem "blíží "formula_10", když se formula_7 blíží nekonečnu". Užitím notace limit lze objem vyjádřit jako: Platí to, protože blíží-li se formula_7 nekonečnu, formula_16 se blíží nule. To znamená, že objem je roven formula_10(1-0), což se rovná formula_10.  Co se týče povrchu, výše zmíněná rovnice ukazuje, že povrch je větší než formula_19 krát přirozený logaritmus formula_7. Přirozený logaritmus nemá žádnou horní hranici pro formula_7 blížící se nekonečnu. Roh má tedy nekonečně velký povrch, čili:  nebo

Zjevný paradox.

Když byly objeveny vlastnosti Gabrielova rohu, byla skutečnost, že rotace nekonečné křivky okolo osy "x" generuje objekt konečného objemu, považována za paradoxní. Vysvětlením ovšem je, že hraniční křivka, formula_25, je jednoduše "zvláštním" případem –podobně jako harmonická řada(Σ1/"x"), v níž po sobě následující plošné'segmenty' se nezmenšují dostatečně rychle, aby mohla limita konvergovat. Pro objemové segmenty (Σ1/"x") a fakticky pro "kteroukoliv" obecně konstruovanou křivku vyššího stupně (např. "y" = 1/"x") toto neplatí a rychlost poklesu v odpovídající řadě je dostatečně velká na to, aby řada konvergovala ke konečnému limitnímu součtu.  Christiaan Huygens a François Walther de Sluze objevili rotační povrch s příbuznými vlastnostmi: nekonečně vysoké pevné těleso s konečným objemem(takže je možné toto těleso vyrobit s konečným množstvím materiálu), které obepíná nekonečně velkou dutinu. Toto těleso bylo získáno rotací nenulové části z Dioklovy kisoidy formula_26 definované na okolo osy "y". De Sluze tento objekt popsal jako "nádobu k pití, která málo váží, ale kterou ani největší pijan nedokáže vyprázdnit".  Tyto dva paradoxy společně tvořily část rozsáhlého sporu nad povahou nekonečnosti. Tímto sporem se zabývalo mnoho klíčových myslitelů tehdejší doby, mezi něž patří např.Thomas Hobbes, John Wallis a Galileo Galilei.

Gabrielův roh (rovněž nazývaný Torricelliho trumpeta) je geometrický útvar, který má nekonečně velký povrch a přesto obepíná konečný objem. Tento název odkazuje na tradiční pojetí archanděla Gabriela jako anděla, jenž bude troubit na roh při oznámení Soudného dne, a spojí tak nekonečno s božskostí. Vlastnosti tohoto tvaru byly poprvé studovány italským fyzikem a matematikem Evangelistou Torricellim.

Gabriel's horn (also called Torricelli's trumpet) is a particular geometric figure that has infinite surface area but finite volume. The name refers to the Christian tradition identifying the archangel Gabriel as the angel who blows the horn to announce Judgment Day, associating the divine, or infinite, with the finite. The properties of this figure were first studied by Italian physicist and mathematician Evangelista Torricelli in the 17th century.


Obyvatelstvo.

Podle oficiálních údajů z roku 2002 žilo v místě 2849 obyvatel. Sídlo je oficiálně dvojjazyčné, slovinsko-italské.

Podnebí.

Podnebí je mírné přímořské. Jelikož Portorož není tak dobře chráněná před bórou, je tu v zimě překvapivě vysoký počet dnů s teplotami pod bodem mrazu. Teplota je také asi o 2 °C nižší než v okolí, zvláště noci jsou chladné. Naproti tomu léto je zde teplejší a sušší, s průměrným počtem 2443 hodin slunečního svitu. Srpnová průměrná teplota se pohybuje okolo 23 °C.

Historie.

Archeologické nálezy prokazují, že místo bylo osídlené už v dobách Římské říše. Po jejím pádu náleželo v letech 538 až 589 k Byzantské říši. Od roku 568 však trpělo nájezdy Langobardů, Germánů a Slovanů, takže se celá oblast v 7. století vylidnila. Nové osídlení nastalo v době raného feudalismu. Město se stalo součástí Benátské republiky. Do 19. století byla Portorož malou vesnicí, kterou obývali hlavně rybáři a těžaři soli. V roce 1891 byly založeny první lázně. Do Portorože se na sklonku života uchýlil český režisér František Čáp, donucený po roce 1948 k emigraci. Zde také roku 1972 zemřel.

Současnost.

Město žije především v létě turismem. Vybudováno bylo jako lázeňské sídlo, dnes těží ze své polohy na pobřeží. Jsou zde herny, kasina a hotely, mořská pláž, přístav a mnohá sportovní zařízení.  V nedalekém Sečovlje je mezinárodní letiště Portorož.

Školství a kultura.

Portorož je sídlem mezinárodní Středomořské univerzity ("Evro-sredozemska univerza"), založené v červnu 2008. Jedná se o jedinou soukromou mezinárodní univerzitu ve Slovinsku.  Portorož hostí každoročně Festival slovinského filmu ("Festival slovenskega filma"). Od roku 1961 hostí též bienále současného umění, kdy umělci tvoří svá díla před publikem. Stálá výstava Forma viva pod širým nebem je v blízkém místě Seča.

Reference.

(část Historie)

Portorož (italsky Portorose) je slovinské sídlo městského typu na pobřeží Jaderského moře. Je administrativní součástí Piranu. Název místa doslovně znamená "Přístav růží".

Portorož (;, literally "Port of Roses") is a Slovenian Adriatic seaside resort and spa town located in the Municipality of Piran in southwestern Slovenia. Its modern development began in the late 19th century with the vogue for the first health resorts. In the early 20th century Portorož became one of the grandest seaside resorts in Adriatic, along with Abbazia, Lido and Grado, then as part of the Austrian Littoral. It is now one of Slovenia's major tourist areas. Located in the centre is the Hotel Palace, once one of the most important resorts for the Austro-Hungarian monarchy, and currently one of the finest hotels between Venice and Dubrovnik.


Pozadí vzniku.

Potřeba stavby nové třídy jaderných útočných ponorek vyvstala na sklonku 90. let, přičemž samotné projekční práce byly zahájeny v roce 2002. Stavba první jednotky, s opcí na dalších pět, byla u konsircia DCNS/Areva-TA (dodavatel jaderné technologie) objednána v roce 2006. Druhý kus byl objednán v roce 2009 a třetí v roce 2011. Pro ponorky jsou plánována tradiční jména "Suffren", "Duguay-Trouin" a "Tourville". Práce na první jednotce začaly v roce 2007 v loděnici DCNS v Cherbourgu. Dodávky ponorek byly plánovány na roky 2017–2027, následně však došlo ke zdržením. Francie tak poněkud zaostává za svými konkurenty, které tuto generaci ponorek již provozují v podobě tříd "Virginia" a "Astute".  Prototypová jednotka "Suffren" v dubnu 2020 zahájila zkoušky svým prvním statickým ponorem. Zkoušky přitom musely být o několik týdnů posunuty kvůli pandemii němoci Covid-19. Její reaktor byl spuštěn v prosinci 2019.  Jednotky třídy "Barracuda":

Konstrukce.

Ponorky budou výrazně větší než předchozí třída "Rubis". Budou u nich použity technologie stealth snižující jejich hlučnost, magnetickou stopu a znesnadňující jejich zachycení radarem. Výrazně lepší budou i jejich manévrovací schopnosti. Díky vysokému stupni automatizace budou dvě posádky ponorky čítat úhrnem pouhých 60 mužů (dále mohou nést 12 příslušníků speciálních jednotek). Budou vybaveny bojovým řídícím systémem SYCOBS. Sonar dodá společnost Thales Underwater Systems.  Trup bude skrývat dvě paluby pro posádku. I díky tomu se výrazně sníží provozní náklady ponorek. Nejvyšší hloubka ponoru bude dosahovat 350 metrů. Výzbroj ponorek budou tvořit čtyři 533mm torpédomety. Na palubě bude neseno až 18 dlouhých zbraní. Mohou to být například těžká torpéda F21, protilodní střely SM.39 Exocet s dosahem 50 km či protizemní střely MdCN s dosahem 1000 km (střely ponesou i nové fregaty třídy "FREMM").  Jádrem pohonného systému bude jeden tlakovodní reaktor K15. Výměna paliva bude nutná každých 10 let. Ponorky nebudou mít lodní šroub, nýbrž vodní trysky. Nejvyšší rychlost pod hladinou bude 25 uzlů.

Třída Barracuda je třída útočných ponorek francouzského námořnictva s jaderným pohonem, stavěná loděnicí DCNS. Plánována je dodávka celkem šesti jednotek. Ve službě mají nahradit stejný počet ponorek třídy "Rubis" z 80. a počátku 90. let. Ponorky budou schopné plnit široké spektrum úkolů od ničení lodí, ponorek a pozemních cílů, průzkum či speciální operace. Do služby měly být zařazovány v letech 2017–2027. Zařazení prototypu ale bylo posunuto na rok 2020.

The Barracuda class (or "Suffren" class) is a nuclear attack submarine, designed by the French shipbuilder Naval Group (formerly known as DCNS and DCN) for the French Navy. It is intended to replace the s. Construction began in 2007 and the first unit will be commissioned in 2020.


Děj.

Neni podle skutecne udalosti  Dne 7. srpna 1939 zemře matka při porodu chlapce v masovém závodě v Travis County v Texasu. Ředitel závodu pak dítě nechá v popelnici, kde ho najde Luda Mae Hewittová. Pojmenuje ho Thomas a odnese si ho domů.  V červenci 1969 jde dospělý Thomas pracovat do závodu, kde se narodil, pro stejného šéfa. Továrnu ale pak zavřou a šéf Thomase uráží. Thomas ho brutálně zavraždí perlíkem. Když odchází, vezme si motorovou pilu. Charlie Hewitt, syn Ludy Mae, se o Thomasově činu dozví od šerifa Hoyta a společně jdou Thomase zatknout. Když přijdou domů, Charlie šerifa zastřelí a vezme si jeho identitu. Šerifovo tělo vezmou domu, kde jeho maso zpracují. Rodina pak říká, že díky lidem jako šerif už nikdy nebudou hladovět.  Mezitím dva bratři Eric a Dean jedou se svými přítelkyněmi Chrissie a Bailey krajem, kde bydlí Hewittovi. Chtějí se přihlásit do služby do Vietnamu. Eric už tam byl, Dean dostal povolávací rozkaz. V bistru narazí na skupinu motorkářů. Jedna z nich, Alex, je pak pronásleduje. Dean se cestou rozhodne, že do Vietnamu nepůjde a začne pálit svůj povolávací rozkaz. Alex na ně začne střílet brokovnicí. Začnou se pronásledovat a auto skupiny havaruje, Chrissie je vymrštěna ven z dohledu ostatních. Na místo přijede Charlie Hewitt/šerif Hoyt a okamžitě zastřelí Alex. Pak najde částečně shořelý povolávací rozkaz a začne vyzvídat, kdo z mužů se vyhýbá vojenské službě. Eric tvrdí, že je jeho. Hewitt ho přinutí naložit do auta tělo Alex. Naloží také zbytek skupiny a zavolá strýci Montymu, aby odvezl vrak. Ten přijede a vrak, ve kterém je Chrissie odveze.  Charlie odveze skupinu domů a zavolá Thomase, aby zpracoval Alex. Erica a Deana pak uvězní ve stodole a Bailey připoutá ke kuchyňskému stolu. Chrissie z auta vidí své přátele, jak jsou svazováni, a běží zpět k silnici pro pomoc. Narazí na Holdena, jednoho z motorkářů od Alex, řekne mu o Alex a společně se vydají zpět do domu Hewittových.  Eric mezitím obalí Ericův obličej do celofánu a pomalu ho dusí za to, že chtěl spálit svůj povolávací rozkaz. Dean prosí, aby přestal, přizná, že rozkaz byl jeho. Charlie umožní Ericovi dýchat a Deana pustí a řekne mu, že může odejít, pokud se mu podaří udělat 10 kliků. Než Dean kliky udělá, Charlie ho zbije. Pak ho zbije znovu a řekne mu, že může jít. Dean se ale už nemůže hýbat. Když Charlie odejde, Eric se osvobodí, dostane Deane do bezpečí a uvnitř v domě osvobodí i Bailey. Když utíkají, objeví se Charlie se zbraní, Eric se mu postaví do cesty. Když se ale Dean chytí do pasti na medvědy, Charlie toho využije a knockoutuje Erica. Bailey se podaří dostat do Montyho auta, ale Thomas ji vytáhne hákem ven.  Eric leží příliš slabý na to, aby se bránil na kuchyňském stole. Odtud ho Thomas odnese do sklepa, kde vidí viset ze stropu Alexino tělo. Části jejích končetin chybějí. Thomas pak Erica udeří a připoutá ho ke stolu. Thomas pak rozřeže Ericovu košili a začne zkoumat kůži na jeho hlavě.  Holden vejde do domu, aby našel Alex, střelí Montyho a pak ho zajme Charlie, který si zavolá na pomoc Thomase. Ten zrovna začal odřezávat kůži a maso z Ericova předloktí. Chrissie slyší řvoucího Erica a najde dveře do sklepa. Charlie ukáže Holdena Bailey. Myslí si, že ona je dívka, kterou hledá. Holden namíří svou zbraň na Charlieho, ale Thomas mu to překazí a zabije ho. Chrissie najde Erica, ale nemůže ho osvobodit z popruhů. Když se Thomas vrací, schová se Chrissie pod stůl. Ten pak začne řezat Erica svou motorovou pilou, čímž ho zabije. Ericova krev pokryje Chrissie. Jeho tvář si pak Thomas nasadí jako masku. Charlie pak zavolá Thomase znovu nahoru, řekne mu, že se mu líbí jeho nová tvář a že má uřezat Montyho nohu, protože mu z ní nemůže vyndat kulku.  Chrissie potom najde Bailey a snaží se ji osvobodit. Charlie a Thomas ji ale najdou a dovedou ji dolů na "večeři". Tam sedí i Dean v bezvědomí. Thomas rozřízne Baileyin krk. Pak popadne Chrissie a také ji vezme dolů. Cestou ho Chrissie bodne do zad a uteče oknem. Thomas si uvědomí, že jejich zločiny můžou být odhaleny, a tak ji pronásleduje.  Dean se probere a vyběhne z domu. Tam napadne Charlieho, několikrát udeří jeho hlavou do betonu. Pak se vydá hledat Chrissie. Ta se mezitím schová na jatkách. Řízne Thomase do obličeje, ale ten ji pak stáhne k zemi. Když se chystá Chrissie zabít, dorazí Dean, ale Thomas ho zabije svou motorovou pilou. Chrissie uteče do nedalekého auta a ujíždí do noci.  Chrissie zoufale hledá pomoc. Když uvidí zástupce šerifa, Thomas se náhle objeví na zadní sedačce a Chrissie začne řvát. Thomas ji bodne do zad. Stejně jako ostatní, zemře pomocí motorové pily. Neovládané auto potom narazí do zástupce šerifa a osoby, kterou zrovna chytil, a oba je zabije. Thomas z auta vyleze a pomalu kráčí temnotou zpět k domu Hewittových. Mrtvá těla nechává na místě.

Ohlas.

Po uvedení se film okamžitě setkal s negativními reakcemi kritiků. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 81 hodnocení kritiků skóre 12%. Server Metacritic hodnotí film 29 body ze 100 na základě 18 recenzí. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 49%.  Během úvodního víkendu ve Spojených státech snímek utržil mírně přes 18,5 milionů USD a stal se tak druhým nejúspěšnějším filmem víkendu za snímkem "Skrytá identita". Celkově film utržil ve Spojených státech 39,5 milionů USD, v zahraničí potom dalších více než 12 milionů USD.

Texaský masakr motorovou pilou: Počátek (v anglickém originále The Texas Chainsaw Massacre: The Beginning) je americký filmový horor z roku 2006. Jedná se o prequel filmu "Texaský masakr motorovou pilou" z roku 2003, odehrává se čtyři roky před ním.

The Texas Chainsaw Massacre: The Beginning is a 2006 American slasher film and a prequel to the 2003 film. The sixth installment in "The Texas Chainsaw Massacre" franchise, it was written by Sheldon Turner and David J. Schow, directed by Jonathan Liebesman and co-produced by Kim Henkel and Tobe Hooper (co-creators of the original 1974 film). The film's story takes place four years before its predecessor. It stars Jordana Brewster, Diora Baird, Taylor Handley, Matt Bomer and R. Lee Ermey.


Historie.

Historické prameny udávají, že město bylo založeno v 7. století př. n.l. Tím, že město mělo přístav, stalo se jedním z nejvýznamnějších měst Pamfýlie, ale také významným centrem obchodu. Řečtí zakladatelé města postupně přejali jazyk místního obyvatelstva. Samo jméno Side zřejmě pochází z místního jazyka, řecky znamená granátové jablko. Místní mince zabrazovaly hlavu bohyně Pallas Athény. V dalších století bylo město pod nadvládou Lýdie a Persie.  V roce 333 př.n.l. se města zmocnil Alexandr Makedonský. Za jeho vlády byla zavedena helénistická kultura, která trvala až do 1. století n.l. Side po Alexandrově smrti spravoval jedem z Alexandrových generálů Ptolemaios I Sótér. V dalších dvou stoletích došlo k několika dalším změnám v držení města, až v roce 78 př. n.l. přešlo město do rukou Římanů. Za císaře Augusta v roce 25 př. n. l. se Pamfýlie i se Side se staly součástí provincie Galacie. Side se stalo centrem obchodu s otroky ve Středomoří. Velká část dochovaných antických památek pochází právě z tohoto období prosperity. Po rozpadu římské říše se Side stalo součástí byzantské říše.  Od 4. století začalo období postupného poklesu Ani silné hradby neodolaly ničivým nájezdům kočovníků. Další války mezi křesťany a Araby i ničivé změtřesení způsobily, že místo bylo v 10. století opuštěno a obyvatelé se odstěhovali do Antalye. Nakrátko, ale ne definitivně, město bylo obnoveno ještě ve 12. století. Po dobytí seldžuckými Turky ve 13. století bylo město definitivně opuštěno.  Nová historie Side začala v 19 století, kdy se zde usadili Turci, kteří opustili Krétu v souvislosti s jejím přičleněním k Řecku. Osada později získala jméno zaniklého antického města, Side.  Po polovině 20. století v souvislosti s nárůstem cestovního ruchu v oblasti Antalye, střediska Turecké riviéry, se následně i Side stalo centrem letní rekreace. Nové hotely vznikly na pobřežním pásu a nezasáhly výrazněji do původního osídlení.

Památky.

Památky Side se nacházejí na výběžku pevniny, kde byl původně i antický přístav. Tento poloostrov je cca 1 km dlouhý a 400 m široký. Antické město chránilo proti útokům z pevniny rozsáhlé opevnění, které se zčásti dodnes zachovalo. Do těchto míst míří místní doprava, odkud je možno zahájit prohlídku města. Nejbližší památkou, ještě před hradbami starověkého města, je Nymfeum, původně velká fontána. U Nymfea za hradbami města se cesty rozdvojují. Obě sledují původní antickou trasu a byly vyzdobeny sloupořadím. Levá cesta vedla k části antického fóra (agora), kde byly veřejné instituce. V blízkosti této cesty se nachází stavba z byzantského období, jejíž účel není příliš jasný, pravděpodobně šlo o hospitál/nemocnici. Pravý, přímý směr směřuje k nejvýznamnějším dochovaným památkám. Po obou stranách ulice jsou zbytky původních obydlí. Na levé straně se pak nachází komerční část agory se zbytky chrámů. Nad fórem se vypíná dobře zachovaný amfiteátr z 2. století, který je jediným amfiteátrem ve východním Středomoří, jehož hlediště nebylo vyhloubeno ve svahu, ale vystavěno do výšky z kamene (obdobně jako Kolosseum v Římě). Důvodem tohoto řešení bylo to, že Side se nachází na rovině. Na opačné straně amfiteátru se nacházejí zbytky městských lázní, v nichž je po rekonstrukci umístěno muzeum antických památek. Na špičce poloostrova se nacházejí sloupy Apollónova chrámu a zbytky Afroditina chrámu jakož i zříceniny antických lázní a křesťanské baziliky z byzantského období. V blízkosti těchto staveb se nacházel antický přístav. Místo dnes slouží jako přístaviště jachet

Počasí.

Side je velmi specifickou oblastí co do počasí. Denní teploty se zde pohybují okolo 35 °C, což v kombinaci s přímořským klimatem činí ideální počasí. Nejteplejší měsíce v roce jsou červenec a srpen. Výjimkou nejsou ani teploty nad 40 °C.  Dlouhodobé statistiky uvádí, že přes léto zde sprchne maximálně jednou do měsíce. V zimním období obvykle proprší polovina měsíce.

Side (řecky Σίδη, Sidé) je město antického původu v jihoturecké provincii Antalya v okrese Manavgat ležící najižním pobřeží pobřeží Turecka u Středozemního moře asi 75 km východně od Antalye.

Side is a city on the southern Mediterranean coast of Turkey. It includes the modern resort town and the ruins of the ancient city of Side, one of the best-known classical sites in the country. It lies near Manavgat and the village of Selimiye, 78 km from Antalya in the province of Antalya.


Plavání muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 30. července

100 m volný způsob.

Finále 28. července

200 m volný způsob.

Finále 26. července

400 m volný způsob.

Finále 24. července

800 m volný způsob.

Finále 27. července

1500 m volný způsob.

Finále 31. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 25. července

100 m motýlek.

Finále 30. července

200 m motýlek.

Finále 27. července

Znak.

50 m znak.

Finále 31. července

100 m znak.

Finále 26. července

200 m znak.

Finále 29. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 27. července

100 m prsa.

Finále 25. července

200 m prsa.

Finále 29. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 28. července

400 m polohový závod.

Finále 31. července

Štafeta.

Štafeta 4 x 100 m volný způsob.

Finále 24. července

Štafeta 4 x 200 m volný způsob.

Finále 29. července

Štafeta 4 x 100 m polohový závod.

Finále 31. července

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

17. července

10 kilometrů.

20. července

25 kilometrů.

23. července

Plavání ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 31. července

100 m volný způsob.

Finále 29. července

200 m volný způsob.

Finále 27. července

400 m volný způsob.

Finále 24. července

800 m volný způsob.

Finále 30. července

1500 m volný způsob.

Finále 26. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 30. července

100 m motýlek.

Finále 25. července

200 m motýlek.

Finále 28. července

Znak.

50 m znak.

Finále 28. července

100 m znak.

Finále 26. července

200 m znak.

Finále 30. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 31. července

100 m prsa.

Finále 26. července

200 m prsa.

Finále 29. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 25. července

400 m polohový závod.

Finále 31. července

Štafeta.

Štafeta 4 x 100 m volný způsob.

Finále 24. července

Štafeta 4 x 200 m volný způsob.

Finále 28. července

Štafeta 4 x 100 m polohový závod.

Finále 30. července

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

17. července

10 kilometrů.

20. července

25 kilometrů.

23. července

Synchronizované plavání.

Sólo.

Finále 21. července

Dvojice.

Finále 22. července

Týmy.

Finále 22. července

Skoky muži.

1 metr.

Finále 21. července

3 metry.

Finále 19. července

10 metrů.

Finále 23. července

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 17. července

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 24. července

Skoky ženy.

1 metr.

Finále 18. července

3 metry.

Finále 22. července

10 metrů.

Finále 20. července

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 17. července

Mistrovství světa v plavání v roce 2005 bylo v pořadí jedenáctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se ve dnech 16. až 31. července 2005 v kanadském Montrealu. Účastnilo se jej 1784 plavců, kteří si rozdělili 61 zemí. Nejúspěšnější zemí v medailovém pořadí se staly Spojené státy americké.

The 2005 World Aquatics Championships () or the XI FINA World Championships were held in Montreal, Quebec, Canada from July 16 to July 31, 2005. They took place in Parc Jean-Drapeau on Saint Helen's Island.


Život a dílo.

Narodil se 10. září 1822 v Graftonu v Massachusetts rodičům Jonathanovi a Melindě (Grout) Whippleovým. Jako mladý byl horlivý student chemie a po zavedení procesu daguerrotypie do Spojených států (1839-1840) byl první, kdo dokázal vyrábět potřebné chemikálie.  Kvůli této práci se však začalo zhoršovat jeho zdraví, proto se pak začal raději věnovat fotografii. Své první daguerrotypie pořídil v zimě 1840 "s využitím slunečních brýlí jako objektivu, krabici na svíčky jako fotografického boxu a rukojeti stříbrné lžičky jako náhrady za desku." V průběhu doby se stal prominentním portrétním daguerotypistou v Bostonu. Kromě portrétů ve studiu "Whipple and Black", Whipple fotografoval významné budovy v okolí Bostonu, včetně domu generála George Washingtona v roce 1775 a 1776.  Whipple si vzal Elizabeth Mannovou 12. května 1847.  Mezi lety 1847 a 1852 Whipple a astronom William Cranch Bond, ředitel Harvardské vysokoškolské observatoře, který používal Harvardský teleskop přezdívaný "Great Refractor" ("Velký Refraktor") pořídili snímky Měsíce, které byly významné svými detaily a estetickou hodnotou. V té době to byl největší dalekohled na světě a za jejich snímky Měsíce získali ocenění za technickou dokonalost na Světové výstavě 1851 v Křišťálovém paláci v Londýně.  V noci ze 16. na 17. července 1850 Whipple s Bondem pořídili ve hvězdárně Harvardovy univerzity první daguerotypii fixní hvězdy Vegy – montáž dalekohledu však pro expoziční dobu 100 sekund nebyla dostatečně přesná.  V roce 1863 Whipple využil elektrické osvětlení k pořízení noční fotografie Bostonského parku.  John Adams Whipple nebyl ve fotografickém podnikání sám - dalšími prominentními daguerrotypisty byli například Southworth & Hawes nebo "Masury & Silsbee". Whipple a Southworth & Hawes byli v Bostonu největší, avšak po roce 1853 je zastínila fotografická studia Mathewa Bradyho a M. M. Lawrence v New Yorku.  Whipple byl plodný jak fotograf tak i jako vynálezce. Vynalezl daguerotypii crayon a crystallotypii (daguerrotypii na skle). Se svým partnerem Jamesem Wallacem Blackem vyvinul proces pro výrobu papírových tisků ze skleněných albuminových negativů (crystallotypů). Jeho americké patenty obsahují patent číslo 6056 - "Crayon Daguerreotype" a patent číslo 7 458 - "Crystallotype".

John Adams Whipple (10. září 1822 Grafton, Massachusetts – 10. dubna 1891) byl americký vynálezce a průkopník fotografie. Jako první ve Spojených státech začal vyrábět chemikálie používané pro daguerotypie; propagoval astronomickou a noční fotografii, byl laureátem za mimořádný snímek Měsíce a byl první kdo vyfotografoval jinou hvězdu než Slunce (hvězdy Vega a Mizar, která byla až do roku 2009 považována za dvojhvězdu).

John Adams Whipple (September 10, 1822 – April 10, 1891) was an American inventor and early photographer. He was the first in the United States to manufacture the chemicals used for daguerreotypes; he pioneered astronomical and night photography; he was a prize-winner for his extraordinary early photographs of the moon; and he was the first to produce images of stars other than the sun (the star Vega and the Mizar-Alcor stellar sextuple system, which was thought to be a double star until 2009.


Životopis.

Prostřední jméno jí bylo dáno podle texaského Dallasu, kde ji rodiče počali. Narodila se 2. března 1981 v kalifornském Los Angeles do rodiny spisovatelky Cheryl Howardové, rozené Alleyové a filmového herce a režiséra Rona Howarda, který natočil filmy Apollo 13 a Šifru mistra Leonarda. Její prarodiče z otcovy strany jsou herci Rance Howard a zesnulá Jean Speegle Howardová; strýc Clint Howard stejně jako kmotr Henry Winkler jsou také herci, kteří spolupracovali s otcem na sitcomu "Happy Days". Má dvě mladší sestry – dvojčata Jocelyn Carlyle Howardovou a Paige Carlyle Howardovou (nar. 1985) a mladšího bratra Reeda Crosse Howarda (nar. 1987). Prostřední jména sourozenci získali také po místě jejich početí. Všichni jsou aktivní ve světě showbyznysu.  Vyrostla v newyorském Westchesteru a na farmě v Greenwichi v Connecticutu.  Spolu s Natalií Portmanovou navštěvovala divadelní tábor Stagedoor Manor na severu státu New York. Po ukončení střední školy pokračovala na Tisch School of the Arts New York University. Během vysokoškolského studia zakončeného bakalářským diplomem v oboru drama roku 2003, také navštěvovala experimentální obor konzervatoře Stelly Adlerové a účastnila se pobytu na katedře mezinárodního herectví v Amsterdamu. Je absolventkou Steppenwolf Theatre Company's School ve Steppenwolfu v Chicagu a Hereckého centra (The Actors Center) v New Yorku. Během života v tomto městě byla členkou hereckého souboru Theater Mitu. V období, kdy studovala herectví nepoužívala příjmení, aby se vyhnula možnému protekčnímu zacházení. Spojení prvních dvou jmen ji znělo jako jméno pornohvězdy.  17. června 2006 se vdala za herce Setha Gabela, se kterým žije v Hollywoodu. Poznali se během studií na New York University a před svatbou udržovali vztah pět let. Rodičovství plánovali po třicítce, ovšem týden po svatbě herečka zjistila, že je těhotná. 16. února 2007 se narodil syn Theodore Norman Howard Gabel, přezdívaný Theo. Jeho kmotrem se stal Josh Gad. V roce 2012 se jim narodila dcera Beatrice.

Bryce Dallas Howardová, nepřechýleně Bryce Dallas Howard (* 2. března 1981, Los Angeles, Kalifornie) je americká herečka a dcera režiséra Rona Howarda. Filmový debut zaznamenala v roce 1989, kdy se objevila v otcově snímku "Rodičovství". Během dalšího období několik let ztvárňovala vedlejší postavy. Současně studovala na Tisch School of the Arts New York University. Po ukončení školy s titulem bakalář umění "(Bachelor of Fine Arts, BFA)", pokračovala studiem dramatického umění. První výraznou rolí získala v roce 2004 v mysteróizním filmu Nighta Shyamalana s názvem "Vesnice". Stejný režisér ji o dva roky později obsadil do fantasy "Žena ve vodě", jenž neuspěl u kritiky ani u diváků. Výkon ve snímku "As You Like It" (2006) jí v roce 2008 vynesl nominaci na cenu Zlatý glóbus.

Bryce Dallas Howard (born March 2, 1981) is an American actress and filmmaker. She is the eldest daughter of actor and filmmaker Ron Howard. She attended New York University's Tisch School of the Arts, but left before graduating to take on roles on Broadway. In May 2020, she announced that she had graduated, more than two decades after she originally enrolled in 1999.


Výroba a reaktivita.

Dusičnan vápenatý byl prvním syntetickým dusíkatým hnojivem, které bylo vyrobeno. Výroba započala v Notoddenu (Norsko) v roce 1905 Birkeland–Eydeho procesem. Většina dusičnanu vápenatého na světě se nyní vyrábí v Porsgrunnu.  Vyrábí se reakcí kyseliny dusičné s uhličitanem vápenatým (vápencem), s následnou neutralizací amoniakem:  Je též vedlejším produktem nitrofosfátového procesu (Odda procesu) extrakce fosforečnanu vápenatého, což je právě případ výroby v Porsgrunnu:  Může být připraven také z vodného roztoku dusičnanu amonného a hydroxidu vápenatého:  Podobně jako příbuzné dusičnany (např. LiNO) se dusičnan vápenatý při zahřívání rozkládá za uvolňování oxidu dusičitého:

Použití.

Hnojivo.

Hnojivo s dusičnanem vápenatým (15,5-0-0 + 19 % Ca) je populární pro použití ve sklenících a v hydroponii. Obsahuje také dusičnan amonný a vodu, a to v podobě „podvojné soli“ 5Ca(NO).NHNO10HO. Existují také hnojivé přípravky bez obsahu amoniaku: Ca(NO).4HO (11.9-0-0 + 16.9%Ca) nebo tekuté hnojivo (9-0-0 + 11% Ca). Bezvodý, na vzduchu stabilní, je komplex s močovinou Ca(NO)4[OC(NH)].

Technické aplikace.

Dusičnan vápenatý se používá v různých technických aplikacích. Nejdůležitějšími z nich jsou přípravné ošetření odpadních vod (pro prevenci uvolňování zápachu) a urychlovače tvrdnutí betonu.  Ošetření odpadních vod je založeno na vytvoření vhodného biologického prostředí. Za přítomnosti dusičnanů se metabolismus síranů zastavuje. Výsledkem je, že se netvoří páchnoucí a toxický sulfan.. Navíc se spotřebuje snadno odbouratelná organická hmota, která by jinak způsobovala v dalším toku anaerobní podmínky a uvolňování zápachu. Koncept je aplikovatelný také pro ošetření kalu.  Použití dusičnanu vápenatého do betonu nebo malty využívá dvou účinků. Vápenatý iont vede k rychlejší tvorbě hydroxidu vápenatého a proto tuhnutí a tvrdnutí probíhá rychleji.. To se využívá také v činidlech používaných za chladného počasí a v některých kombinovaných plastifikátorech Dusičnanový iont navíc vyvolává tvorbu hydroxidu železnatého. Tyto ochranné vrstvy snižují korozi ocelového armování v železobetonu.

Dusičnan vápenatý, zvaný též norský ledek ( "Norgessalpeter"), je anorganická sloučenina se vzorcem Ca(NO). Tato bezbarvá sůl pohlcuje vlhkost ze vzduchu a běžně se vyskytuje jako tetrahydrát. Existuje též v podobě komplexních solí, například dusičnanu amonno-vápenatého (dekahydrát) nebo dusičnanu draselno-vápenatého (též dekahydrát). Používá se hlavně jako hnojivo, má ale i technické aplikace. V přírodě se vyskytuje jako minerál nitrokalcit, který tvoří výkvěty (eflorescence) v místech, kde je hnůj v kontaktu s betonem nebo vápencem v suchém prostředí, například v chlévech nebo v jeskyních.

Calcium nitrate, also called "Norgessalpeter" (Norwegian saltpeter), is an inorganic compound with the formula Ca(NO). This colourless salt absorbs moisture from the air and is commonly found as a tetrahydrate. It is mainly used as a component in fertilizers but has other applications. Nitrocalcite is the name for a mineral which is a hydrated calcium nitrate that forms as an efflorescence where manure contacts concrete or limestone in a dry environment as in stables or caverns. A variety of related salts are known including calcium ammonium nitrate decahydrate and calcium potassium nitrate decahydrate.


Vojenské aktivity INA a indických jednotek v Německu a Itálii.

Indický legion.

Indický legion byl založen Bósem v srpnu 1942 v Německu pod hlavičkou Wehrmachtu z válečných zajatců, posbíraných většinou v Severní Africe. Kromě menších sabotáží v Íránu a v Indii, obrany Atlantického valu a bojů proti partyzánům v Severní Itálii se neúčastnil žádných větších akcí. Malý kontingent kolem Bóse se připojil k INA v Jihovýchodní Asii. V roce 1945, po neúspěšných plánech dostat se do Švýcarska, byla většina členů zajata spojenci a repatriována do Indie.

Battaglione Azad Hindoustan.

Jedná se o jednotku založenou v Itálii v červenci 1942. Její členové byli většinou cvičeni jako parašutisté. Jejich hlavou byl Mohammed Ikbál Šedaj.

Indická národní armáda (INA).

Ve východní Asii byla již v roce 1942 ustanovena tzv. Indická národní armáda (INA, "Ázád Hind Faudž") vyzbrojená japonskými zbraněmi a obrněnými automobily a s leteckou jednotkou. V roce 1945 měla INA kolem 40 000 bojovníků. V jejích řadách hojně bojovaly i ženy. INA prováděla hlavně partyzánské akce v součinnosti s Japonci v Barmě. Jmenovitě se INA účastnila např. bitvy o Imphál nebo bitvy o Kohimu.

Civilní aktivity.

Roku 1943 byly nové vládě svěřeny Japonskem do správy Andamany a Nikobary (spíše symbolicky) a území dobyté Japonci v Indii. Ázád Hind je přejmenoval na "Šahíd" a "Swarádž". Jako svrchovanou vládu Indie Ázád Hind uznalo nejdříve Japonsko a jeho vazalové Mandžukuo, Menjiang, Wang Ťing-Wejova vláda v Nankingu, Filipíny a Nezávislý stát Barma. Přidalo se také Německo, Thajsko, Itálie a Nezávislý stát Chorvatsko. Naopak Vichistická Francie nikdy Ázád Hind neuznala. Irský prezident Eamon de Valera poslal Bósovi gratulaci.

Konec exilové vlády.

Po porážce Japonců v Barmě v roce 1945 byla vláda přestěhována nejdříve do Rangúnu, Singapuru a později zanikla úplně. Subháš Čandra Bós zemřel při letecké havárii poblíž Formosy (ostrova Tchaj-wan) dne 18. srpna 1945. Jedna z konspiračních teorií (obzvláště oblíbená mezi Indy ) tvrdí, že Bós tam nezemřel, nýbrž uprchl do SSSR.

Kontroverze.

Kontroverze okolo celého tohoto aspektu indických moderních dějin spočívá v tom, že někteří lidé, obzvláště západní historici, tvrdí, že Bós, a tudíž i celý Ázád Hind přímo kolaboroval jak s Němci, tak s Japonci.  Mnozí Indové, například také současný premiér Indie Narendra Modi a jeho strana BJP (Indická lidová strana) naopak Bóse považují za národního hrdinu, hned vedle Mahátmy Gándhího, který s Němci i Japonci sympatizoval spíše podle zásady „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel“. Faktem zůstává, že vláda Ázád Hind spolupracovala s Japonci i Němci. Faktem je, že Subhaš Čandra Bós má v Indii daleko více památníků než Mahátma Gándhí. Bósova dcera Anita Bose Pfaff, kterou měl se svou rakouskou manželkou Emilií Schenkl, je německá ekonomka a sociálnědemokratická politička, členka SPD.

Ázád Hind, přesněji Árezí Hukúmat-e Ázád Hind (hindsky:आर्ज़ी हुक़ूमत-ए-आज़ाद हिन्द), čili Prozatímní vláda Svobodné Indie byla exilová vláda indických nacionalistů spolupracujících se zeměmi Osy za druhé světové války.

The Provisional Government of Free India ("Arzi Hakumat-e-Azad Hind") or, more simply, Azad Hind, was an Indian provisional government established in Japanese occupied Singapore during World War II. It was created in October 1943 and supported by–as well as largely dependent on–the Empire of Japan.


Praxe.

Poklesem celkové intenzity osvětlení se mění poměr mezi jasem světla a stínu: světlo klesá rychleji než tmavnou stíny. To je způsobené tím, že některé stíny jsou osvícené rozptýleným světlem. Znamená to, že poklesem celkového světla se sníží kontrast scény. Kontrast na poledním ostrém slunci je tedy větší než kontrast při zatažené ranní obloze.  Osvětlení je "jednoduché" v případě kdy má světlo stejný směr nebo "složené", pokud jde z více směrů, ze dvou či více zdrojů.  Osvětlení bude "tvrdé", když bude zdrojem světla elektrický oblouk nebo žárovka bez výztuže anebo "mírné" pokud se zatemní průsvitkou (vyrobené z papíru, matného skla, plátna nebo tkaniny) a "měkké" když prochází širokým reflektorem z průsvitného plátna.  Druh osvětlení má vliv na povahu stínu a charakter reliéfu. Při tvrdém světle jsou hranice stínu velmi přesně a ostře definovány a reliéf objektu je zvýrazněn – všechny nerovnosti se zdají hlubší. Mírné osvětlení rozostří kontury stínů a znevýrazní povrchový reliéf objektů. Měkké osvětlení tento účinek ještě zmenší.  Je-li světelný zdroj blízko k osvětlenému objektu, jsou stíny kónické a přesně definované. Jestliže světlo pochází ze dvou světelných zdrojů a navzájem se kříží, ve výsledku dávají stín a polostín, které kontrast obrazu zmírní.  Paprsky dopadající na povrchu objektu v úhlu větším než 45° dávají "přímé" osvětlení, světlo dopadající pod menším úhlem je "šikmé".  Šikmé osvětlení zdůrazňuje tvar a formu objektů a dobře zdůrazní jejich detaily. Jedním typem je svícení, jehož úhel dopadu na povrch objektu se blíží nule stupňů. Takové světlo jasně odhaluje strukturu objektu. Pro zjemnění kontrastu se v tomto případě přidává další osvětlení – přímé osvětlení předmětu, ale ze slabšího zdroje světla než je zdroj šikmého osvětlení.  Při svícení umělým světlem (portrétů, zátiší atd.) se používají následující typy osvětlení:

Umělé světlo.

Umělé světlo ve fotografii je označení pro osvětlení, které vykazuje stálou hodnotu teploty chromatičnosti. Mezi zdroje umělého osvětlení patří například fotografický blesk, halogenová nebo obyčejná žárovka nebo různé zářivky. Pro určení teploty světelného zdroje se používá kelvinometr a měří se v kelvinech.  V tradiční černobílé fotografii se osvětlení skládá ze tří světel: hlavního, doplňkového (fill-in) a zadního. Hlavní světlo odhaluje kontury objektu, doplňkové prokresluje stíny a tím snižuje kontrast, zatímco zadní zdůrazňuje pozadí. Jako čtvrté může být použito ještě protisvětlo.

Studiové osvětlení.

Studiové osvětlení je výkonné osvětlení namontované na speciálním fotografickém stojanu, který může být libovolně přesunován bez ohledu na fotoaparát. Může být napájen z elektrické sítě nebo ze silného akumulátoru. Využívá se ve fotografickém ateliéru nebo exteriéru. Fotografové používají dva typy osvětlení. Pulzní a konstantní světlo. Praktický rozdíl spočívá v tom, že pulzní světlo svítí velmi krátkou dobu – setiny sekundy, zatímco konstantní světlo vydává nepřetržitý zdroj světla. Oba typy jsou takzvané umělé světlo.

Přirozené světlo.

Za přirozené světlo se považuje denní sluneční světlo.  Uprostřed dne může příliš jasné horní Slunce vytvořit příliš světlé jasy nebo velmi tmavé stíny. Do jaké míry může nastat přeexponování se liší podle druhu fotografického filmu a digitálních fotoaparátů a jejich různých dynamických rozsahů. Tento „krutý“ a nepříjemný světelný problém je zvláště důležitý v portrétní fotografii, kde se pro jeho zmírnění používá doplňkový blesk, jelikož je často nutné vyvážit osvětlení detailu obličeje nebo těla, vyplněním ostrých kontrastních stínů, které jsou obvykle považovány za nežádoucí.

Příklady.

Vliv různého denního světla a počasí na atmosféru snímku.

Modrá hodina.

Modrá hodina označuje dobu svítání a soumraku každé ráno a večer, kdy není ani úplné denní světlo, ani úplná tma. Tato doba je zvláštní kvalitou svého světla, během ní má obloha modrou barvu a přibližně stejný jas jako umělé osvětlení budov a pouličního osvětlení. Nebeská modř má však jinou fyzikální podstatu než během dne a tudíž má i jiné spektrální složení. Využívá se pro pořizování snímků za dostupného světla v žánru noční fotografie. Ve srovnání s fotografováním za úplné tmy je osvětlení prostředí dostatečné, je tedy více vidět, kontrasty mezi světlými a tmavými místy jsou zmírněny a snímky mají zajímavou atmosféru. Využití najde v široké škále fotografických žánrů, především ve fotografii architektury. Skutečnost, že umělé osvětlení budov má přibližně stejný jas a barevný kontrast poskytuje vyrovnaný fotografický motiv. Využitím rozptýleného světla odražené od oblohy se jako výsledek získají rovnoměrně osvětlené předměty s měkkými konturami, barvami a jemnými pastelovými tóny. Různé teploty barev (modrá obloha, oranžové světlo, modrobílé žárovky, tyrkysové zářivky) poskytují nezvykle barevné fotografie. Tento efekt se ještě více zesílí delší expoziční dobou. V portrétní fotografii poskytuje příjemné rozptýlené světlo v tomto čase rovnoměrně osvětlenou pokožku s měkkou kresbou a jemnými pastelovými tóny.

Zlatá hodina.

Ve fotografii je zlatá hodina (někdy známá jako magická hodina) první a poslední hodina slunečního denního svitu, kdy je dosaženo specifického fotografického efektu díky kvalitě světla. Platí, že osvětlení je v tomto čase měkčí (více difúzní), teplejší v barevných odstínech a vržené stíny jsou delší. Když je Slunce nízko nad horizontem, sluneční světlo prochází větší vrstvou atmosféry, sníží se intenzita přímého světla a větší část osvětlení pochází z odraženého nepřímého světlo od nebe, což snižuje kontrast (poměr) osvětlení. Modré světlo je rozptýlené a světlo ze Slunce se jeví více rudé až zlaté.  Vzhledem k tomu že během zlaté hodiny je jasový kontrast scény menší, stíny jsou méně temné a je méně pravděpodobné, že scéna bude přeexponovaná. Během fotografování krajin poskytuje nízké Slunce teplé barvy a je často považováno za žádoucí posílení barevnosti scény.

Černé světlo.

Černé světlo je světlo ve fotografii, u kterého je nebe tmavší než fyzické objekty před ním. Objevuje se obvykle před bouřkou a nejlépe vyzní v přímém slunečním světle. Na snímku působí tento druh světla velmi dramaticky a neobvykle. Vzniká v kombinaci přímého slunečního světla a tmavé oblačnosti. Ještě více vynikne, pokud se opírá do světlých objektů, které sluneční světlo ještě více zdůrazní a vznikne tak větší kontrast mezi světlým popředím a tmavým pozadím. Pokud je světlo šikmé, například ráno nebo v podvečer, je efekt ještě více zesílen. Při této kombinaci světel, tedy Slunce v zádech a tmavé bouřkové mraky se srážkami v popředí, se občas objeví na obloze duha.

Druhy světla.

Low key.

V případě low key a high key se jedná o snímky s převahou stínů nebo s převahou světel. Jak pro low key tak i high key je žádoucí provádět korekce expozice.  Low key osvětlení je styl nasvícení fotografické scény, vyznačující se převahou tmavých tónů a vysokým kontrastem mezi světlem a stínem. Podobá se šerosvitu v malbě, vysoký kontrast činí snímky dramatičtější: zdůrazňuje jas slunce na poušti, lidské obličeje činí drsnější a starší, izoluje předměty od tmavšího okolí. U low key je toto žádoucí, proto se v něm doplňkové světlo používá zřídka. Poměr jasu světel a stínů zde dosahuje i 8:1, což je výrazně více než u osvětlení high key, kde se poměr může blížit 1:1.

High key.

High key osvětlení ("světlá tonalita", "vysoký klíč") je styl nasvícení fotografické scény, vyznačující se převahou světlých tónů a malým kontrastem mezi světlem a stínem. Výsledný obraz je bez tmavých částí, s výjimkou drobných detailů. Malý kontrast dělá snímky poetičtější. Poměr jasu světel a stínů je u této metody 1:1, což je mnohem méně než u osvětlení low key, kde je poměr až 8:1. Osvětlení by mělo být velmi měkké, nekontrastní, avšak nikoli ploché. Pro fotografie vytvořené touto technikou jsou vhodné například blondýnky nebo modely se světlou pletí.  Pro techniku high key je specifické, že neklade důraz na modelování tvarů a forem (ačkoli toho zkušený fotograf může také dosáhnout), ale má za cíl mírným zkreslením skutečnosti potlačit ty nejmenší detaily a vady pleti v portrétní fotografii. Technika je též vhodná pro reklamní a módní fotografie, ve které je často žádoucí představovat člověka jako typ.  Jak pro low key tak i high key je žádoucí provádět korekce expozice.

Protisvětlo.

Protisvětlo ("kontrasvětlo", francouzsky "contre-jour") označuje světelný zdroj, který se nachází přímo ve fotografovaném objektu nebo poblíž a směruje proti objektivu fotoaparátu. Tento efekt obvykle skrývá detaily, způsobuje silnější kontrast mezi světlem a tmou, vytváří siluety a zdůrazňuje linie a tvary. Slunce, nebo jiný zdroj světla, je často zobrazen jako jeden světlý bod, nebo jako silné osvětlení za objektem. Jako doplňkové světlo může být použito k umělému osvětlení zadní strany předmětu směrem k fotoaparátu. Silueta nastane, když je poměr osvětlení 16:1 nebo více, při nižších poměrech, například 8:1, je výsledkem spíše low-key.

Směrované světlo.

Směrované světlo (kontrastní světlo, tvrdé světlo) ve fotografii je světlo, které objekt výrazně osvětluje. Směr světla je důležitý pro modulaci tvaru, tvorbu stínů a pro zobrazení struktury povrchu. V místech kam světlo nedopadá, je stín. V některých případech tvoří v osvětlených místech přeexponovaná místa („přepaly“) a ve tmavých podexponované plochy. Směrové světlo osvětluje pouze místa, která jsou směrem ke světelnému zdroji, zbytek jeho povrchu je ve stínu. Směr světla se určí podle směru stínu, který je na opačné straně předmětu. Směrované světlo je jedním ze dvou základních druhů světla, přičemž to druhé je světlo rozptýlené. V porovnání s rozptýleným světlem vytváří tvrdší kontrastní stíny.

Rozptýlené světlo.

Rozptýlené světlo, cizím slovem difúzní světlo, je světlo, které přichází ze všech směrů a stejnoměrně osvětluje povrch celého objektu, takže nevznikají žádné tvrdé stíny, odrazy nebo reflexy. U denního světla je to světlo při zcela zatažené obloze („Slunce v mléku“). V ateliéru je to světlo získané velkoplošnými svítidly, pomocí rozptylovačů nebo odrazem od velkých ploch (nepřímé světlo) nebo rozptylovačů. Směr světla je zachován, ale stíny jsou velmi měkké, světlé a bez ostrého rozhraní. Dokonale rozptýlené světlo lze získat ve světelném boxu. Je jedním ze dvou základních druhů světla, přičemž to druhé je světlo směrované.  Tímto osvětlením se získají na snímku odpovídající tvary a barvy objektu. Vzhledem k nedostatku stínů a polostínů se objekt na snímku zdá být téměř plochý.

Hlavní světlo.

Hlavní světlo je první a obvykle nejdůležitější světlo, které využívá fotograf jako tvůrce obrazové scény. Je to světlo nejsilnější a může se jednat o umělé nebo přirozené světlo. Hlavní světlo směřuje na snímaný objekt nebo na jeho důležitou součást a jeho úkolem je vytvoření hlavního světelného efektu, zdůraznit jeho formu a rozměr. Toto světlo by ve srovnání s obecným osvětlením scény mělo poskytovat nejvíce světla na osvětlené ploše objektu. Hlavní světlo se používá jen zřídka samostatně, protože je příliš kontrastní, na rozdíl od doplňkového osvětlení, které prokresluje stíny nebo nevypaluje světla. Vynechání hlavního světla má za následek efekt siluety. Ve scéně může být použito více hlavních světel, které osvětlují jednotlivé objekty v rámu nebo se rozsvěcují ve vhodném okamžiku, aby osvětlily pohybující se objekt.  V tradiční černobílé fotografii se osvětlení skládá ze tří světel: hlavního, doplňkového (fill-in) a zadního. Hlavní světlo odhaluje kontury objektu, doplňkové prokresluje stíny a tím snižuje kontrast, zatímco zadní zdůrazňuje pozadí. Jako čtvrté může být použito ještě protisvětlo.

Doplňkové světlo.

Doplňkové světlo (anglicky "fill light", "fill-in" nebo zkráceně "fill") je světlo, které doplňuje světlo hlavní, redukuje kontrast scény a prokresluje stíny. Je často měkčí a samozřejmě také méně intenzivní než hlavní světlo. Poměr mezi světlem a stínem závisí na požadovaném efektu.  Například doplňkové světlo je zastoupeno pouze v malém množství v případě, kdy hlavní světlo dává scéně velký kontrast, jako je to například při technice low-key. Naopak bude využito velmi (poměr bude poloviční a více) při osvětlení technikou high-key, kdy je potřeba malý kontrast.  Alternativou k použití přímého zdroje světla je možné odrážet hlavní světlo pomocí odrazné desky.

Kombinované osvětlení.

Kombinované osvětlení (kombinované světlo, různorodé osvětlení) je kombinace umělého (směrového) a přirozeného (rozptýleného) světla (například světelné zdroje různých barevných teplot). Pod stejným pojmem se může rozumět také kombinace více světel ve fotografickém ateliéru (například přední a boční světlo).

Boční světlo.

Boční světlo nebo šikmé světlo je světlo, které na povrch objektu dopadá ze strany. Může to být jako měkké rozptýlené světlo nebo ostřejší směrované světlo, které pak vytváří tvrdé kontrastní stíny. Kromě přirozeného slunečního světla se používá uměle ve fotografickém ateliéru k nasvícení scény.

Dostupné světlo.

Dostupné světlo (anglicky "available light") znamená, že i přes nepříznivé světelné podmínky (například za soumraku nebo ve špatně osvětlených interiérech) je postačující situace pro obrazový záznam pouze s tím světlem, které poskytuje stávající osvětlení na místě. Fotografovat za dostupného osvětlení znamená, že nebude využito další přídavné osvětlení, jako je blesk nebo lampa. Obecně vzato se rozumí, že se jedná o jakýkoli zdroj světla, který není explicitně dodáván fotografem za účelem fotografování. Odkazuje se na zdroje světla, které jsou již k dispozici přirozeně (např. Slunce, Měsíc, veřejné osvětlení), nebo uměle (například světlo v místnosti, žárovka, zářivka).

Měření světla.

Měření světla je proces zjištění množství světla dopadajícího na film nebo senzor za určitý čas. Používají se čtyři základní typy měřidel světla – „expozimetrů“: pro dopadající světlo, odražené světlo, bodové světlo a záblesk. Přesněji řečeno, bodového světlo patří mezi světla odražená a blesk může též patřit mezi světla dopadající nebo odražená (podle způsobu měření). Hodnota expozice je nezbytná pro správné nastavení clony a času expozice (rychlosti závěrky) fotoaparátu.  K určení jasu "odraženého" světla od zobrazované scény se používá expozimetr. Moderní přístroje mají většinou expozimetr integrovaný. Expozimetry odraženého světla měří intenzitu světla, které se od předmětu snímku odráží. Jejich údaje se čtou s měřidlem u fotopřístroje, nasměrovaném na snímaný předmět.  Expozimetry incidentního světla měří intenzitu světla "dopadajícího" na předmět, většinou tzv. flashmetery. K získání údaje incidentního světla se flashmetr umístí podél předmětu tak, aby mířil na fotoaparát nebo ke zdroji světla, podle způsobu měření. Většina měřičů incidentního světla může též být upravena na funkci expozimetrů světla odraženého.  Expozimetry bodového světla – jasoměry (spotmetry) měří odražené světlo pod úhlem jen asi 1°, zatímco výše zmíněné typy pokrývají mnohem širší úhel – od 30° do 50° u expozimetrů odraženého světla a až 180° u expozimetrů incidentního světla. Expozimetry blesku (flashmetery) jsou navrženy pro měření záblesků světla trvající zlomek sekundy, uvolněných bleskovými jednotkami. Expozimetry kombinovaných typů světla jsou navrženy se schopností měřit záblesky, incidentní i odražená světla.  Nejjednodušší expozimetry obsahují fotoelektrickou buňku, která – pokud je vystavena světlu – generuje slabý elektrický proud a indikuje ručičkou na ciferníku. Expozimetr je vybaven nastavitelným kalkulátorem, jenž ukazuje citlivost filmu. Když je ciferník zaaretován podle ukazatele, expozimetr ukazuje různé kombinace rychlostí závěrky a clonových čísel, která zajistí ekvivalentní expozice a podle kterých může být nastaven fotoaparát.

Světlo ve fotografii nebo fotografické osvětlení může být směrové, difúzní nebo kombinované. Toto může být z přirozeného slunečního světla nebo z umělého zdroje.

Photographic lighting is the illumination of scenes to be photographed. A photograph simply records patterns of light, color, and shade; lighting is all-important in controlling the image. In many cases even illumination is desired to give an accurate rendition of the scene. In other cases the direction, brightness, and color of light are manipulated for effect. Lighting is particularly important for monochrome photography, where there is no color information, only the interplay of highlights and shadows. Lighting and exposure are used to create effects such as low-key and high-key.


Vlastnosti.

Síran draselno-hlinitý krystalizuje v osmistěnech se zploštělými vrcholy. Je velmi dobře rozpustný ve vodě. Roztok způsobuje zčervenání lakmusu (je mírně kyselý) a má adstringenční účinky. Při zahřívání do téměř červeného žáru tvoří porézní, drobivou hmotu známou jako „pálený kamenec“. Při 92 °C taje (respektive se rozpouští) ve vlastní krystalové vodě. „Neutrální kamenec“ vznikne přidáním takového množství uhličitanu sodného do roztoku, až se začne vylučovat oxid hlinitý. Síran draselno-hlinitý nachází uplatnění jako mořidlo, při přípravě lázně pro ručně vyráběný papír a pro čiření zakalených kapalin.

Minerální forma a výskyt.

Síran draselno-hlinitý se vyskytuje v přírodě, kde typicky tvoří enkrustace na skalách v místech zvětrávání a oxidace sulfidových a draselných minerálů. Dříve se získával z alunitu, nerostu těženého ze sirných sopečných sedimentů. Alunit se často přidružuje ke zdrojům draslíku a hliníku. Byl hlášen na Vesuvu (Itálie), na východě Springsure (Queensland), v Alum Cave (Tennessee), Alum Gulch (Arizona) v USA a na ostrově Cebu (Filipíny), kde je znám jako tawas. Příbuznými minerály jsou kalunit (kamenná forma) a kalinit, vláknitý minerál se vzorcem KAl(SO)·11(HO).

Použití.

Síran draselno-hlinitý má adstringenční a antiseptické účinky. Proto ho lze používat jako přírodní deodorant, který inhibuje růst bakterií odpovědných za tělesný pach. Takové použití nezabraňuje pocení. Adstrigenční vlastnosti se často využívají po holení a proti krvácení z malých ran a odřenin, při krvácení z nosu a z hemoroidů. Často se používá zevně i vnitřně v tradičních lékařstvích, například ájurvédském, kde se nazývá "phitkarí" nebo "sauraštrí", a v čínském, kde se mu říká 明礬 "míngfán". Používá se také pro vytvrzování fotografických emulzí (na filmech a papírech), obvykle jako součást ustalovače; moderní materiály jsou však již z výroby dostatečně vytvrzeny a proto tento postup již není běžný.

Bezpečnost.

Síran draselno-hlinitý je slabě dráždivý.

Síran draselno-hlinitý (též síran hlinito-draselný, kamenec draselno-hlinitý, případně jen kamenec) je podvojná sůl kyseliny sírové s chemickým vzorcem KAl(SO). Běžně se vyskytuje jako dodekahydrát KAl(SO)·12(HO). Používá se při čištění vody, činění koží a střívek, v ohnivzdorném textilu, v kypřicích prášcích a jako antiperspirant a adstringens po holení.

Potassium alum, potash alum, or potassium aluminium sulfate is a chemical compound: the double sulfate of potassium and aluminium, with chemical formula KAl(SO). It is commonly encountered as the dodecahydrate, KAl(SO)·12HO. It crystallizes in cubic structure with space group P a -3 and lattice parameter of 12.18 Å. The compound is the most important member of the generic class of compounds called alums, and is often called simply alum.


Historie.

Výstavní plocha je rozdělena do pěti částí: hala první světové války, hala meziválečného období, hala druhé světové války, hala Tamiya a British Steel Hall. V průběhu roku 2008 došlo k rozšíření výstavní plochy o dalších 5.000 m.  V roce 1916 britské ministerstvo války založilo tábor Bovington jako školící zařízení pro posádky tanků. V té době armáda zavedla tanky do výzbroje, v době první světové války ve snaze zlomit stagnaci zákopové války. V roce 1919, po návratu tanků do Bovingtonu z Francie, byly mnohé vhodné jen do šrotu. Nicméně, malé množství nejméně poškozených vozidel se stalo základem sbírky pro další generece.  V roce 1923 spisovatel Rudyard Kipling navštívil Bovington a doporučil zřízení muzea. Sbírka postupně rostla a po druhé světové válce byly přidány další exponáty. V roce 1947 bylo muzeum otevřeno pro širokou veřejnost. Muzeum se nadále rozšiřuje a je dnes vnímáno jako prostředek vzdělávání ale i zábavy pro širokou veřejnost, kam je zaměřen jeho účel. Mnohé z vystavených tanků jsou funkční a je možné je vidět v akci během letních měsíců ve speciálních ukázkách.

Výstavní haly.

1. světová válka.

Hala obsahuje ukázku celého britského vývoje tanků od Little Willie až Mark VIII "Liberty", dochovalý a provozuschopný Mark V, Mark I, Mark II, Mark IV, Mark V, Mark VIII a Mark IX, tanky a další expozice ze života vojáků a spisovatele T. E. Lawrence, který žil v nedalekém Clouds Hill.

Meziválečná doba.

Expoziční hala ukazuje rychlý vývoj vojenské techniky v meziválečném období. Mezi exponáty je možno nalézt: Vickers A1E1 Independent, Peerless Armoured Car, Rolls-Royce Armoured Car, Lanchester 6x4 Armoured Car, Carden Loyd tankette, Light Tank Mk IIA, Cruiser Mk I.

2. světová válka.

Hala je největší expozicí s tanky od většiny národů, které se účastnily konfliktu. Součástí je i německý Tiger I věžového čísla 131, který byl ukořistěn v Tunisku, v dubnu 1943 a byl plně obnoven do funkčního stavu. Je to jediný Tiger, který je schopen pohybu vlastní sílou. Zajímavý exponát je plovoucí tank Sherman DD s plátěnou stěnou, který je také schopný provozu. Další vystavované exponáty jsou například: Panzer I, Panzer II, Panzer III, Panzer IV, Panther, Tiger II, Jagdpanzer 38(t), Jagdpanther, Jagdtiger, SdKfz 251, Goliath, Char B1, SOMUA S-35, Cruiser Mk III, Comet I, Matilda Mk I, Matilda Mk II, Churchill VII, TOG2, A33 Excelsior, A38 Valiant, T14 Assault tank, Ram Cruiser Mk II, M24 Chaffee, M3 Grant, M4 Sherman, Sherman Firefly, M10 Wolverine, M48 Patton, M26 Pershing, T17 Staghound, DUKW, SU-76, T-26, T-34, KV-1, SU-100.

Hala Tamiya.

Hala je sponzorována výrobcem modelů Tamiya. K vidění jsou poválečné hlavní bitevní tanky (MBT), jako je britský Centurion, americký M60 a ruský T-72.

British Steel Hall.

Hala je zaměřena výstavu exponátů z války v Perském zálivu; vzdává hold tanku Centurion, který se během své kariéry 46 roků (1945-1991) velmi osvědčil a je označován jako jeden z nejlepších britských tanků které kdy byly vyrobeny.  Hala Tamiya a British Steel Hall procházejí rekonstrukcí, ale přesto jsou zde k vidění exponáty: Tortoise, Black Prince, Conqueror, Charioteer, Centurion, Chieftain, Challenger 1, Challenger 2, M41 Walker Bulldog, M103, M60 Patton, T-54, irácký T-55, T-62, T-72, BMP-1, AMX-30, Infanterikanonvagn 91, Stridsvagn 103, Stridsvagn 104.

Tankové muzeum v Bovingtonu ("The Tank Museum", dříve "The Bovington Tank Museum") je muzeum obrněné techniky, nacházející se ve Spojeném království. V muzeu je umístěno více než 300 vozidel z 26 zemí, což je největší sbírka tanků a druhá největší sbírka obrněných vozidel na světě. Je zde vystaven například německý Tiger I a britský Mark I z první světové války, který je nejstarším dochovaným tankem. Muzeum je situováno v Bovington Campu v Dorsetu v jihozápadní Anglii. To je přibližně 1,6 km severně od obce Wool a 19 km západně od hlavního přístavu Poole. V muzeu jsou sestavy všech částí britské armády týkající se pásových vozidel, velení i údržby a opravy vozidel v dílnách. K muzeu se lze dostat autobusem z nádraží ve Wool, vzdáleného přibližně 2,4 km.

The Tank Museum (previously The Bovington Tank Museum) is a collection of armoured fighting vehicles at Bovington Camp in Dorset, South West England. It is about north of the village of Wool and west of the major port of Poole. The collection traces the history of the tank. With almost 300 vehicles on exhibition from 26 countries it is the largest collection of tanks and the third largest collection of armoured vehicles in the world. It includes Tiger 131, the only working example of a German Tiger I tank, and a British First World War Mark I, the world's oldest surviving combat tank. It is the museum of the Royal Tank Regiment and the Royal Armoured Corps and is a registered charity.


Klubová kariéra.

Anderlecht Brusel.

Prošel mládežnickými kategoriemi Lierse SK a RSC Anderlecht. Před sezónou 2009/10, tedy jako šestnáctiletý, podepsal profesionální kontrakt s Anderlechtem. Krátce nato 24. května 2009 debutoval v mistrovském playoff zápase proti Standardu Lutych (Standard i Anderlecht získaly v sezóně shodně 77 bodů, o titulu rozhodovaly 2 dodatečné playoff zápasy), v 69. minutě střídal obránce Víctora Bernárdeze. Anderlecht tento zápas prohrál 0:1 a protože v prvním zápase se zrodila remíza 1:1, titul získal Standard.  Lukaku se brzy prosadil do základní sestavy na pozici útočníka. Má pro tento post vhodné fyzické parametry (výška 193 cm), jeho hra se vedle průbojnosti vyznačuje i značnou rychlostí. Ve své první sezóně (2009/10) vstřelil ve 25 utkáních 15 branek a stal se králem střelců belgické ligy. Výrazně tak napomohl Anderlechtu k zisku domácího mistrovského titulu a v roce 2011 získal ocenění „Ebonová kopačka“, která se uděluje nejlepšímu hráči afrického původu v belgické lize.  V utkání Evropské ligy proti Ajaxu Amsterdam vstřelil svůj první gól v evropských pohárech.  V sezóně 2010/11 vstřelil 16 branek a začaly se o něj vážně zajímat evropské velkokluby jako Chelsea FC, Real Madrid, Inter Milano, Arsenal FC či Bayern Mnichov. Sezónu 2011/12 začal sice v belgické lize, 6. srpna 2011 však Anderlecht oznámil, že se dohodl na přestupu s Chelsea FC, kam Lukaku odcestoval na zdravotní testy. Podrobnosti smlouvy nebyly zveřejněny, přestupní částka se odhaduje na 18 milionů liber.

Chelsea FC.

Lukaku podepsal v létě 2011 5letý kontrakt s Chelsea a dostal dres číslo 18 (toto číslo dříve nosil Jurij Žirkov). Debutoval v zápase proti týmu Norwich City FC, který Chelsea vyhrála 3:1, přišel na hřiště v 83. minutě za Fernanda Torrese. Druhý start si připsal při porážce 1:3 s Manchesterem United.  Nicméně od února 2012 nedostával v prvním týmu Chelsea příležitost a hrál za rezervu. Na konci své první sezóny v Anglii 2011/12 vyjádřil frustraci ze svého nízkého zápasového vytížení mj. tím, že odmítl převzít trofej pro vítěze Ligy mistrů (kterou Chelsea v sezóně vyhrála), protože necítil, že by byl důležitou součástí vítězného týmu. 18. června 2012 vstřelil Romelu Lukaku 2 góly v přípravném utkání proti týmu americké Major League Soccer (MLS) Seattle Sounders FC, které Chelsea vyhrála 4:2.  V Superpoháru UEFA 2013 proti FC Bayern Mnichov kopl v závěrečném penaltovém rozstřelu svoji penaltu velmi laxně a trofej tak získal soupeř. Trenér José Mourinho okamžitě zareagoval a další den ho poslal na hostování do Everton FC.  Po sezoně 203/14 (hostoval v Evertonu) se chtěl dobře uvést na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kam se Belgie suverénně kvalifikovala, aby mohl změnit klub a opustit Chelsea.

West Bromwich Albion FC (hostování).

10. srpna 2012 odešel Lukaku na hostování do anglického klubu West Bromwich Albion FC. Debutoval v úvodním kole Premier League 2012/2013 proti Liverpoolu a podílel se na jeho porážce, když v 77. minutě vstřelil gól na 3:0 pro WBA a stanovil tak konečné skóre. Svým vystoupením přesvědčil trenéra Steva Clarka, aby mu dával v klubu více příležitostí. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 se podílel hattrickem na divoké remíze 5:5 v zápase proti Manchesteru United (po němž se mj. rozloučil s trenérskou kariérou sir Alex Ferguson). WBA skončil se ziskem 49 bodů na solidním osmém místě tabulky. Po úspěšné sezóně měl Lukaku nabídku z Liverpoolu, který ji musel předložit i Chelsea FC.

Everton FC.

Začátkem září 2013 před koncem letního přestupového okna souhlasil s ročním hostováním v klubu Everton FC. První gól v novém působišti vstřelil při svém debutu 21. září proti domácímu West Hamu United, kdy zařídil vítěznou branku na konečných 3:2. 30. září na domácím hřišti proti Newcastle United vstřelil dva góly a výrazně přispěl k vítězství 3:2.  Dne 30. července 2014 natrvalo přestoupil za 28 milionů britských liber (35 milionů eur) z Chelsea do Evertonu, kde podepsal pětiletou smlouvu. Stal se tak nejdražším hráčem v historii tohoto celku z Liverpoolu, překonal nákup krajana Marouane Fellainiho z roku 2008. Společně s brazilským útočníkem Alanem z FC Red Bull Salzburg se stal v dresu Evertonu s 8 góly nejlepším kanonýrem Evropské ligy 2014/15.

Manchester United FC.

V červenci 2017 přestoupil z Evertonu za bezmála 2,2 miliardy Kč do Manchesteru United, kde se opět sešel s trenérem José Mourinhem. Měl nahradit útočníky Zlatana Ibrahimoviće a Wayna Rooneyho.

Reprezentační kariéra.

V belgické seniorské reprezentaci debutoval 3. března 2010 stále jako šestnáctiletý v přátelském utkání proti Chorvatsku (domácí prohra 0:1). 17. listopadu 2010 v přátelském utkání proti Rusku ve Voroněži vstřelil oba góly Belgie při vítězství 2:0. Potřetí se prosadil v domácím přátelském zápase 15. srpna 2012 proti sousednímu Nizozemí, když zvyšoval na průběžných 3:2, fotbalový duel skončil vítězstvím Belgie 4:2.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách v přátelském zápase proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. 11. října 2013 zařídil 2 góly výhru 2:1 v kvalifikaci na MS 2014 proti domácímu Chorvatsku, čímž si Belgie definitivně zajistila postup na Mistrovství světa. 26. května 2014 v přípravném utkání před MS 2014 vstřelil hattrick Lucembursku, Belgie rozdrtila svého souseda 5:1. Nicméně FIFA tento zápas přehodnotila jako neoficiální, neboť belgický trenér Marc Wilmots chyboval, poslal při střídání na hřiště 7 nových hráčů, přičemž v přátelských zápasech je povoleno jednomu týmu vystřídat pouze šestkrát.  Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam Belgie suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. V prvních dvou zápasech (proti Alžírsku výhra 2:1, proti Rusku výhra 1:0) se nedokázal prosadit a byl střídán, Belgie skórovala vždy až po jeho odchodu. Navíc své vystřídání v utkání s Ruskem nevstřebal, kouči Wilmotsovi nepodal ruku. V osmifinále proti USA vyhrála Belgie poměrem 2:1 po prodloužení, Lukaku šel na hřiště na začátku prodloužení, vstřelil v něm vítězný gól a na další branku přihrál. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.  Trenér Marc Wilmots jej nominoval na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil ve všech pěti zápasech svého mužstva na šampionátu a dvakrát skóroval (v utkání základní skupiny proti Irsku).

Reprezentační góly.

Góly Romela Lukaka v A-mužstvu Belgie:

Romelu Menama Lukaku (* 13. května 1993, Antverpy ) je belgický fotbalový útočník a reprezentant, od srpna 2019 hráč italského klubu Inter Milan.

Romelu Menama Lukaku Bolingoli (; born 13 May 1993) is a Belgian professional footballer who plays as a striker for Serie A club Inter Milan and the Belgium national team.


Stručný životopis.

Při studiu filosofie na Katolické univerzitě Božského Srdce v Miláně se spřátelil s donem Luigim Giussanim. Na této univerzitě získal doktorát z filosofie, až poté se rozhodl ke vstupu do semináře milánské arcidiecéze. Vzhledem k tomu, že byl součástí hnutí Comunione e Liberazione, jej rektor semináře nedoporučil ke svěcení, a proto byl roku 1970 vysvěcen pro diecézi Teramo. Po svém kněžském svěcení spolupracoval s významnými katolickými teology jako Henri de Lubac nebo Hans Urs von Balthasar, zejména při založení mezinárodní teologické revue Communio.  Teologii začal vyučovat na švýcarské Univerzitě ve Friburgu. Poté byl od r. 1982 profesorem na teologické fakultě Papežské lateránské univerzity v Římě. V letech 1986-1991 byl konzultorem Kongregace pro nauku víry, kterou tehdy vedl kardinál Joseph Ratzinger, pozdější papež Benedikt XVI.  Roku 1991 byl jmenován sídelním biskupem v Grossetu, konsekrován byl kardinálem Gantinem v římské bazilice Panny Marie Sněžné dne 21. září 1991. Na úřad diecézního biskupa rezignoval v roce 1995, kdy se stal rektorem Lateránské univerzity (do r. 2002). Dne 5. ledna 2002 byl investován jako patriarcha benátský, jímž byl až do roku 2011. V konzistoři dne 21. října 2003 byl papežem Janem Pavlem II. jmenován kardinálem a dostal přidělenu titulární baziliku Santi XII Apostoli.  Papež Benedikt XVI. jmenoval kardinála Scolu dne 28. června 2011 arcibiskupem milánským. Milánská arcidiecéze je co do počtu věřících největší v Itálii. Ve dnech předcházejících konkláve k volbě následníka po odstoupení Benedikta XVI., jež začalo 12. března 2013, byl Scola mezi těmi církevními hodnostáři, které komentátoři nejčastěji uváděli jako možného příštího papeže a římského biskupa. Rezignaci kardinála Scoly na úřad milánského arcibiskupa, podanou z důvodu dosažené věkové hranice, přijal papež František dne 7. července 2017, kdy také oznámil jmenování jeho nástupce Maria Delpiniho..  V jeho bibliografii nalezneme více než 120 odborných článků.

Angelo kardinál Scola (* 7. listopadu 1941, Malgrate v Lombardii) je italský římskokatolický duchovní, teolog, významná osobnost hnutí Comunione e Liberazione a emeritní arcibiskup milánský.

Angelo Scola (; born 7 November 1941) is an Italian Cardinal of the Catholic Church, philosopher and theologian. He was Archbishop of Milan from 2011 to 2017. He had served as Patriarch of Venice from 2002 to 2011. He has been a cardinal since 2003 and a bishop since 1991.


Parametry a historie mísy.

Korpus předmětu byl vyroben v roce 1864 z mincovního stříbra a byl galvanicky pokovován ryzím zlatem ve firmě Messrs Elkington and Co. Ltd v anglickém Birminghamu, jeho cena odpovídala tehdejší hodnotě 50 zlatých britských guineí. Jde o kopii původní cínové jídelní nádoby z 16. století, která se nachází v muzeu ve francouzském Louvre. Původní mísa vůbec nijak nesouvisela se sportem, byla ozdobena mytologickými výjevy.  Mísa má přesně 18 a 3/4 palce v průměru a zůstává trvale uložena v muzeu londýnského All England Lawn Tennis and Croquet Clubu.  Vítězkám turnaje je tato originální mísa předávána pouze symbolicky ihned po skončení finálového zápasu prezidentem klubu, jímž je tradičně vévoda z Kentu, v současné době Jeho královská výsost Princ Edward, vévoda z Kentu, bratranec královny Alžběty II.  Vítězky s originální trofejí každý rok absolvují tradiční kolečko před tribunami centrálního wimbledonského dvorce, kdy pózují před diváky, novináři, fotografy a televizními kamerami.  Vítězka si tedy originální trofej neodnáší domů, ta zůstává trvale uložena v muzeu v All-England Clubu. V letech 1949–2006 všechny wimbledonské mistryně obdržely repliku trofeje o průměru 8 palců, od roku 2007 všechny vítězky získávají tříčtvrteční repliku trofeje s vyrytými jmény všech dosavadních vítězek (průměr jejich repliky činí 14 palců).  Zdobení mísy vůbec nijak nesouvisí se sportem, její refiéfy představují výjevy s motivy pocházejícími z klasické starověké řecké mytologie.  Centrální reliéf uprostřed zobrazuje stylizovanou postavu, jež představuje filosoficko-mýtický pojem Sófrosyné, která představuje střídmost a umírněnost. Postava drží v jedné ruce lampu a v druhé ruce nádobu (džbánek), okolo ní se pak nacházejí další předměty běžné denní potřeby, které zde mají další symbolický význam.  Na okraji mísy je zobrazena starověká bohyně Minerva jak předsedá sedmi svobodným uměním, jimiž jsou astronomie, geometrie, aritmetika, hudba, rétorika, dialektika a gramatika, každé z nich je zde vyobrazeno s příslušným symbolem.

Mísa Venus Rosewater (; oficiálním názvem Ladies' Singles Trophy) je sportovní cena určená pro vítězky ženské dvouhry ve Wimbledonu. Ocenění bylo pro tento účel poprvé použito v roce 1886. Cena představuje umělecky zdobenou mísu – velký talíř, zdobný tác.

The Venus Rosewater Dish is the Ladies' Singles Trophy awarded at The Championships, Wimbledon, and was first presented to the Champion in 1886.


Definice.

HNŠ se od hrubého domácího produktu odlišuje hodnocením kolektivního štěstí jako vládního cíle. Zaměřuje se na tradiční hodnoty a harmonii s přírodou, tak jak je to popsáno v 9 oblastech štěstí a 4 pilířích HNŠ.  Tyto 4 pilíře jsou: 1. udržitelný a spravedlivý sociálně-ekonomický rozvoj2. ochrana životního prostředí3. zachování a šíření tradiční kultury4. dobrá vládaMezi 9 oblastí HNŠ patří duševní pohoda, dobré zdraví, správné využití času, vzdělání, kulturní různorodost, dobrá vláda, vitalita komunity, ekologická diverzita a životní standard. Každá oblast se skládá ze subjektivních a objektivních indikátorů. Všechny oblasti mají stejnou váhu, ale jednotlivé indikátory v rámci konkrétních oblastí mají váhu různou.

Realizace HNŠ v Bhútánu.

Komise pro hrubé národní štěstí (dále jen Komise HNŠ) je pravidelně pověřena realizací konceptu HNŠ v Bhútánu. Skládá se z tajemníků každého ministerstva, předsedy vlády a tajemníka Komise HNŠ. Úkoly této komise zahrnují vypracování a realizování pětiletého národního plánu a vyhlašování nové politiky. Index HNŠ se používá k měření štěstí a blahobytu obyvatel Bhútánu. „GNH Policy Screening Tool” a „GNH Project Screening Tool” jsou ukazatele, kterých využívá Komise HNŠ k rozhodnutí, zda je třeba nějaká změna v oblasti politiky nebo zda realizovat různé projekty. „GNH Screening Tools” (monitorovací nástroje HNŠ; pozn. autora) jsou používány bhútánskou komisí pro předvídání dopadu politických iniciativ na úroveň hrubého národního štěstí v Bhútánu.  V roce 2008 byl proveden první průzkum HNŠ. V roce 2010 následoval druhý. Třetí celostátní průzkum byl proveden v roce 2015. Průzkum HNŠ zahrnuje všech dvacet okresů (Dzonkhag) a jeho výsledky se liší demografickými faktory, jako je pohlaví, věk, bydliště a povolání. První průzkumy se skládaly z dlouhých dotazníků, které se ptaly občanů na otázky ohledně životních podmínek (živobytí) a náboženského chování, včetně otázek kolikrát a kdy se přes den modlí a také na záležitosti týkající se karmy. Vyplnění jednoho dotazníku mohlo trvat i několik hodin. Pozdější průzkumy HNŠ byly zkráceny, ale otázky o náboženském chování byly zachovány.  Bhútánský index HNŠ byl vytvořen Centrem pro studium Bhútánu za pomoci výzkumníků z Oxfordské univerzity, aby pomohl měřit pokrok bhútánské společnosti. Existují však i jiné nástroje schopné měřit společenský pokrok. Například „Gross National Well-being” (hrubé národní blaho; pozn. autora) z roku 2005, „OECD Better Life Index” (index lepšího života; pozn. autora) z roku 2011 a „SPI Social Progress Index” (index sociálního pokroku; pozn. autora) z roku 2013. Jeden odlišující rys bhútánského indexu HNŠ však je, že ostatní modely jsou určeny pro světské vlády a nezahrnují do sebe náboženské chování.  Výsledná data se používají ke srovnání štěstí mezi různými skupinami občanů a ke zjištění změn v průběhu času.

Rozšíření HNŠ mimo Bhútán.

Ve kanadské Victorii ležíčí v provincii Britská Kolumbie byla využita kratší verze bhútánského průzkumu HNŠ. Místní vlády, nadace a vládní agentury pod vedením Marthy a Michaela Pennocka ho použily ke zhodnocení populace ve Victorii.  Ve městě São Paulo v Brazílii použila Susan Andrews prostřednictvím její organizace Future Vision Ecological Park v některých oblastech koncept bhútánského HNŠ na úrovni menších občanských komunit.  V Seattlu ve Spojených státech byla také využita verze indexu HNŠ. Rada města a nezisková organizace Sustainable Seattle s její pomocí zhodnotily štěstí a blaho obyvatelstva v oblasti Seattlu. Další města a oblasti v Severní Americe, včetně Eau Claire ve Wisconsinu, Crestonu v Britské Kolumbii a amerického státu Vermont, také využily nějakou verzi indexu HNŠ.  Na univerzitě v Oregonu ve Spojených státech vypracoval Adam Kramer model chování HNŠ, založený na používání pozitivních a negativních slov na sociálních sítích.  V roce 2016 bylo v Thajsku založeno Centrum hrubého národního štěstí. Bývalý král Thajska Bhumibol Adulyadej byl totiž blízkým přítelem jeho bhútánského protějšku Jigmeho Singyeho Wangchucka a pojal obdobnou filozofii týkající se „Sufficiency Economy” - udržitelného hospodářství.  Na Filipínách byl koncept HNŠ podporován různými osobnostmi, zejména filipínským senátorem Lorenem Legardem a bývalou ministryní životního prostředí Ginou Lopezovou. Návrh zákona na podporu hrubého národního štěstí byl dokonce podán ve filipínském senátu a sněmovně reprezentantů.  Mnoho dalších měst, vlád a organizací se po setkání na High Level Meeting v roce 2012 pokouší změřit úroveň štěstí a blahobytu jejich občanů ukazatelem zvaným „Beyond GDP”, který je v mnoha ohledech podobný bhútánskému HNŠ. Patří k nim např. Úřad národních statistik Spojeného království, vláda ve Spojených arabských emirátech a města Somerville ve státě Massachusetts, Bristol a také celá řada společností, které se zabývají metodami udržitelného rozvoje a využívají k tomu některé postupy HNŠ.  Hrubé národní štěstí je také propagováno ve Spojených státech organizací GNHUSA - „Gross National Happiness USA”. Společnost GNHUSA se sídlem ve Vermontu je neziskovou organizací, která si klade za cíl zvýšit úroveň osobního štěstí a kolektivního blahobytu tím, že změní způsob, jak Spojené státy měří svůj pokrok a úspěch. Společnost vznikla poté, co se Linda Wheatleyová z Montpelier ve Vermontu zúčastnila „Annual Gross National Happiness Research Conference” - výroční konference o ročním národním štěstí v roce 2008 v Thimphu v Bhútánu. Wheatley se vrátila do Vermontu odhodlaná představit podrobnosti o HNŠ pro širokou veřejnost v USA. Po založení neziskové organizace na jaře 2009 se její představitelé zúčastnili páté mezinárodní výzkumné konference o HNŠ v Brazílii v listopadu 2009 a v červnu 2010 uspořádali první konferenci o hrubém národním štěstí a dalších alternativních ukazatelích v Champlain, na univerzitě v Burlingtonu ve Vermontu. V květnu roku 2012 zorganizovala GNHUSA společně se sponzory konferenci Measure What Matters (Měřit to, co má smysl; pozn. autora), budující spolupráci s datovými experty ve Vermontu. Guvernér Vermontu prohlásil den 13. dubna (na narozeniny prezidenta Jeffersona) za „Pursuit of Happiness Day” (Den honby za štěstím; pozn. autora) a stal se prvním státem v USA, který přijal legislativu umožňující vývoj alternativních ukazatelů a nabídl pomoc při vytváření této nové politiky. GNHUSA spolupracuje s Vermont Data Center a provádí pravidelné výzkumy o blahu ve státě, jako vzor pro jiné státy a obce. Organizace také úzce spolupracuje se společností Happiness Alliance na shromažďování online dat HNŠ, sbíraných podle bhútánského HNŠ. V roce 2017 společně začaly vytvářet pobočky ve všech 50 státech, aby spolupracovaly s místními samosprávami a institucemi v oblasti zkvalitnění životních podmínek, počínaje Wisconsinem a Severní Karolínou. Organizace také pravidelně oslavuje Mezinárodní den štěstí, který byl Spojeným královstvím vyhlášen na 20. března, jako příležitost k diskusi o koncepcích blahobytu s ostatními na „Happiness Dinners” (večeřích štěstí; pozn. autora) po celé zemi.  Od 25. srpna 2012 společnost Gross National Happiness USA nárazově provádí celostátní výzkumný projekt The Happiness Walk (pochod štěstí; pozn. autora), kterého se účastní členové správní rady GNHUSA a její stoupenci. Na první etapě dva členové rady GNHUSA ušli 594 mil, od Vermontu až do Washingtonu D.C. Pochod byl obnoven 1. března 2018 a vedl pěšky z Petaluma v Kalifornii do Seattlu ve státě Washington. Zúčastnění lidé po cestě dělali rozhovory, shromažďovali odpovědi do průzkumů a představovali koncept HNŠ. GNHUSA rovněž vyhlašuje a prosazuje „Charter for Happiness” (charta štěstí; pozn. autora), která k 7. květnu 2018 měla 469 signatářů.

Kritika.

Hrubé národní štěstí bylo kritiky několikrát označeno za nástroj propagandy, který využívá bhútánská vláda, aby odvedla pozornost od porušování lidských práv a snahy o vyhnání etnických Nepálců ze země.  První bhútánská vláda byla demokraticky zvolena v roce 2008. Předtím probíhalo „očištění” Bhútánu od hinduistických Nepálců a všeobecně od nebuddhistického obyvatelstva z důvodu kulturního zachování HNŠ. Podle nevládní organizace Human Rights Watch, která zdokumentovala situaci v Bhútánu, bylo ze země vyhnáno více než 100 000 osob nepálského původu a hinduistického vyznání, což představuje 1/6 populace tohoto státu, z důvodu neschopnosti integrace do bhútánské buddhistické kultury. Organizace Refugee Council of Australia uvedla, že: „Je zvláštní a šokující, že jeden stát může vyhnat šestinu své populace a jeho reputace zůstane nedotčená. Bhútánská vláda by neměla být známá pro hrubé národní štěstí, ale pro hrubé národní pokrytectví”.  Někteří výzkumníci uvedli, že bhútánská filozofie HNŠ se stala za poslední dekádu přispěním západních a demokratických vlivů víc demokratická a otevřenější. Proto by bylo mnohem více historicky přesné, kdyby se právě tato změna označila za klíčovou událost v chápání HNŠ, protože současné chápání HNŠ se liší od filozofie, kterou prosazoval tehdejší bhútánský král. Další pohledy na HNŠ tvrdí, že je to postup rozvoje a vzdělávání a ne cíl nebo konečné stádium společnosti, a že Bhútán sa snaží zvednout úroveň štěstí jeho obyvatel a HNŠ slouží jako nástroj měření této snahy.  Další kritika sa zaměřuje na životní standard v Bhútánu. Článek uveřejněný v roce 2004 v magazínu The Economist tvrdí, že: „Bhútánské království není místo jako z pohádek. Je to místo ve kterém žije přibližně 900 000 obyvatel, z nichž většina v chudobě.” Jiná kritika se zmiňuje o zvýšení míry korupce, šíření chorob jako je AIDS nebo tuberkulóza, gangových násilností, násilností vůči ženám a menšinám, nedostatku jídla a léků a dalších ekonomických problémů.

Hrubé národní štěstí (HNŠ, anglicky ', ') je koncept, který se snaží vyjádřit míru kvality lidského života a rozvoje společnosti pomocí obecnějšího ukazatele, než jakým je hrubý domácí produkt.

Gross National Happiness (also known by the acronym: GNH) is a philosophy that guides the government of Bhutan. It includes an index which is used to measure the collective happiness and well-being of a population. Gross National Happiness is instituted as the goal of the government of Bhutan in the Constitution of Bhutan, enacted on 18 July 2008.


Historie.

Bozu začali původně připravovat Turci ve střední Asii v 10. století. Později se rozšířila na Kavkaz a na Balkán. Boza slavila svůj zlatý věk v době Osmanské říše a stala se dokonce jednou z hlavních obchodních komodit ve městech. Až do 16. století se boza pila všude volně, ale domácky připravovaná tzv. „tyranská boza“ s malým množstvím opia vyvolala hněv úřadů, až byla za sultána Selima II (1566–1574) zakázána.  V 17. století sultán Mehmed IV (1648–1687) zakázal alkoholické nápoje, kam zahrnul i bozu, a zavřel také všechny obchody s bozou. Turecký cestovatel z 17. století Evlija Čelebi popisuje, že boza byla v této době velmi rozšířená, že jen v samotném Istanbulu bylo 300 obchodů s bozou, které zaměstnávaly 1005 lidí. V tomto období byla boza velmi rozšířená v armádě mezi janičáry. Boza obsahovala jen málo alkoholu, takže byla dlouho tolerována jako posilující a teplý nápoj pro vojáky. Jak popisuje Evlija Čelebi: „V armádě je spousta výrobců bozy. Pít tolik bozy, aby to způsobilo intoxikaci, je hříšné, ale jde-li o malé množství, není to - na rozdíl od vína - odsuzováno.“ V 19. století se stal populárnější sladký a nealkoholický albánský typ bozy preferovaný v Osmanském paláci, zatímco kyselý a alkoholický typ, který obvykle vyráběli Arméni, vyšel z módy. V roce 1876 založili bratři Haci Ibrahim a Haci Sadik obchod s bozou v Istanbulu v okrese Vefa, v blízkosti centra zábavy Direklerarası. Tato boza, která má hustou konzistenci a chuť dortu, se stala známou po celém městě, a tento obchod je jediným obchodem s bozou z té doby, který funguje dodnes. Firmu nyní vedenou Haci Sadikovi a Haci Ibrahimovi prapravnuci.

Regionální verze.

„Vefa“ obchod, který se nachází v Istanbulu okrese Vefa, je nyní menší turistická atrakce. Ömür Bozacısı z Bursy, Karakedi Bozacısı z Eskişehiru Akman Boza salon v Ankaře a Soydan z Pazarcık, Bilecik jsou méně známí, ale také dobří výrobci v Turecku. Vefa Boza, jak ji známe, je vyrobena pouze z loupaného prosa, které je vařené ve vodě a které se pak nalije do široké mělké pánve. Když se ochlazená směs proseje, přidá se voda a cukr.  Nejslavnější albánská značka bozy v Tiraně je Pacara Boza, vyráběná a prodávaná albánskou firmou s dlouhou tradicí Shyqyri Pacara.  Nejslavnější obchod s bozou v Makedonii je „Apche“, který se nachází ve Skopje v oblasti Debar Maalo, poblíž univerzitní haly. Obchod byl založen Ismanem Kadrim v roce 1934. Lidé mu říkali Apche (pilulky), v legraci tak prohlašovali, že jeho boza je lék na všechny nemoci. V roce 1940 svůj obchod přejmenoval. Jiná slavná místa s bozou ve Skopje jsou „Palma“ (Палма) a „Šeherezada“ (Шехерезада). Vedle etnických Albánců má tradici příprava bozy i mezi etnickými Makedonci. Makedonská boza je mnohem řidší, je lehčí a má sladší chuť.  V Kyrgyzstánu se boza vyrábí z drcené pšenice, na Krymu s pšeničnou moukou a v Turkmenistánu s nahrubo mletou rýžovou drtí.  V Turecku se podává se skořicí a praženou cizrnou (Leblebi v turečtině) a je konzumována především v zimních měsících. Osmanská říše byla známá tím, že krmila svoji armádu bozou, protože je bohatá na sacharidy a vitamíny.  V Bulharsku je součástí tradiční snídaně „banice s bozou“. I když je boza populárním nápojem, tak je jméno používáno na popis něčeho (film, hudební skladby, apod.), co má být nezajímavé, nudné a málo kvalitní. V Albánii je většinou vyráběna a prodávána v severní části; lze ji snadno najít v cukrárnách hlavního města Tirany.  V Srbsku je boza vyráběna a prodávána v orientálních obchodech s cukrovinkami v obchodech zdravé výživy. Obvykle je vyrobená z vody, pšeničné mouky, kukuřičné mouky, droždí a cukru.  V Kyrgyzstánu je pšeničná verze bozy široce dostupné pouličními prodavači, většinou v letních měsících. Je nejznámější pod obchodním jménem „Šoro“ (Шоро), ale také se prodává jako Tan a další značky. Často se míchá s nápojem podobným kefíru, aby se získala verze poněkud světlejší a ostřejší chuti.  Varianta z Rumunska se nazývá bragă. Je sladší než v Turecku a Bulharsku, ale zase silnější a tmavší než v Severní Makedonii.  Ve Spojených státech amerických byla komerční výroba zahájena v lednu 2009 ve Skokie, ve státě Illinois.  V Albánii se boza vyrábí z kukuřičné a pšeničné mouky, cukru a vody. Má chuť od sladké po kyselou. To ji liší od jiných druhů: je lehčí a obvykle je konzumována jako osvěžující nápoj v létě.

Výroba a skladování.

Boza se vyrábí na Balkáně, a většině z turkických regionů, ale ne vždy se používá proso. Chuť se liší podle obilovin, které se používají. Při vědeckém studiu bozy provedené Tureckým vědeckým a technologickým institutem pro Vefa Bozacisi bylo zjištěno, že nápoj je velmi zdravý a výživný. Boza obsahuje vitamíny A, C a E a čtyři druhy vitamínu B.  Boza se zkazí, není-li uchovávána v chladu. Boza se proto dříve v Turecku neprodávala v letních měsících, namísto ní se prodávaly jiné nápoje, jako jsou hroznové šťávy nebo limonády. Nicméně nyní je už vzhledem k poptávce a dostupnosti chlazení k dispozici i v letním období. V Bulharsku, Albánii a Makedonii se boza vyrábí jako osvěžující nápoj po celý rok.

Podobné nápoje.

Mezi další nápoje z celého světa, které mají nízký obsah alkoholu a jsou produkty mléčného kvašení, patří:

Boza (česky i bóza) () je fermentovaný nápoj, který je populární v Kazachstánu, Turecku, Kyrgyzstánu, Albánii, Bulharsku, Černé Hoře, Severní Makedonii, Bosně a Hercegovině, části Rumunska, Srbska, a Ukrajiny. Jedná se o sladový nápoj, vyrobený z kukuřice (a pšenice v Albánii, fermentované pšenice v Turecku a pšenice nebo prosa v Bulharsku a Rumunsku). Má hustou konzistenci a nízký obsah alkoholu (obvykle kolem 1 %) a lehce nakyslou sladkou chuť.

Boza, also bosa, bozo is a fermented beverage popularly made in parts of North Africa, Central and Western, Caucasus and Southeast Europe. It is a malt drink made by fermenting various grains: maize (corn) and wheat in Turkey, wheat or millet in Bulgaria and Romania, and barley in Egypt. It has a thick consistency, a low alcohol content (around 1%), and a slightly acidic sweet flavor.


Biografie.

André Blanchet se narodil 11. března 1727 nebo 1728 Marii Ann Fournierové a Paulu Blanchetovi, jenž byl tehdy obchodníkem s kávou. André byl pokřtěn v Ryder Court's Chapel v Soho. 30. června 1740 byl najat jako učeň Edwardem Mountenayem, zlatníkem sídlícím na Foster Lane blízko "Worshipful Company of Goldsmiths" v Londýně. Využil možnosti změnit si jméno z André Blanchet na Andrew Planche. 22. září 1747, na konci svého sedmiletého učňovství, se v Kostele sv. Pankráce oženil se Sarah Jonesovou.  Modelování a výrobu porcelánu se naučil od svého otce, který pracoval v Míšni. Možná existuje také spojení mezi Marií Ann Fournierovou, Planchetovou matkou, a Louisem Fournierem, modelářem, jenž pracoval ve Vincenneské a později Chantillské porcelánce. Už ve svých sedmnácti letech mladý Planche v Derby tvořil malé porcelánové výrobky. V roce 1749 pracoval pro Williama Littlera v Longton Hall. Planche může být ztotožňován s Flanchetem, který byl studentem Jean-Clauda Chambellana Duplessise a stal se známým díky své práci v porcelánce Chelsea.  Detaily Planchetova života nejsou vždy zaznamenané, ale narození jeho synů v letech 1751, 1754 a dvou roku 1756 jsou jasná fakta. Jeho první syn, kterého měl se svou ženou Sarah, byl pokřtěn jménem Paul. Druhý dostal jméno James, ale zemřel už v prosinci 1754, žil pouhé dva měsíce. Paul i James byli pokřtěni v derbském Kostele sv. Alchmunda. Roku 1756 byli zaregistrováni další dva synové, a sice James, nemanželský potomek, kterého měl Planche s Margaret Burroughdovou, a William, kterého měl se svou ženou.  Dohoda z 1. ledna 1756 potvrzuje Planchetovo spojení spolu s Johnem Heathem a Williamem Duesburym v nové továrně na porcelán, založené na Nottingham Road, z níž se později stala Royal Crown Derby Porcelain Company. Tři společníci se dohodli ke "„spolupráci jak v umělecké výrobě anglického porcelánu, tak v nákupu a prodeji všech druhů zboží souvisejícího s uměním výroby porcelánu“".  Avšak na konci stejného roku Planche opustil Derby a vrátil se do Londýna, aby přijal svou bývalou práci klenotníka ve strýcově společnosti Anthony Planche & Co ve Westminsteru. V roce 1764 si změnil příjmení na Floor, čímž chtěl začít novou kariéru jako komediant v divadelní společnosti v Yorku. S touto společností procestoval v létě Severní Anglii. Roku 1768 se stal suflérem v Old Orchard Street Theatre ve městě Bath, kde zůstal celých 41 let. Zemřel v lednu 1809 v Bath a byl pohřben v Kostele sv. Jakuba tamtéž.

Rodina.

Andrého bratr Jacques byl hodinář vyškolený v Ženevě. Stal se asistentem Benjamina Vulliamyho, který využíval derbský porcelán do některých svých hodin. Jacquesův syn James Planché se stal dramatikem a od londýnské College of Arms získal titul Somerset Herald.

Dílo.

Porcelánové figuríny vytvořené Planchetem jsou výjimečné. Muzeum a umělecká galerie města Derby vlastní figurínu Číňana a malého chlapce z roku 1752. Tento model pochází z období zvaného "dry edge" (česky "suchý okraj", 1750–1756), jež získalo svůj název podle nenaglazované podstavy.  Výjimečná kvalita porcelánu vytvořeného ve francouzském stylu byla základem pro rozvoj výroby derbského porcelánu. I když je dnes provedení figurín se "suchým okrajem" připisováno spíše Agostinovi Carlinimu, je Planchetův příspěvek derbskému porcelánu významný.

Andrew Planche nebo také André Planchè, rozený André Blanchet, (asi 1727–1809) byl klenotník, hrnčíř a divadelník. Byl synem francouzských hugenotských uprchlíků. Žil v Derby, kde měl nejméně čtyři děti (Paul, James, James Burrows - nemanželské dítě - a William).

André or Andrew Planché, or Planchè (as written by William Bemrose in 1898) (c. 1727-1805), was a jeweller, potter and theatre person, son of French Huguenot refugees. He lived in Derby, where he had at least four children (Paul, James, James Burrows - bastard - and William).


Biografie.

Původ.

Narodila se jako nejstarší potomek a jediná dcera skotského krále Alexandra III. Skotského a jeho první manželky Markéty Anglické, dcery anglického krále Jindřicha III.

Manželství.

Dne 25. července roku 1281 byl v Roxburghu uzavřen sňatek v zastoupení mezi ní a norským králem Erikem II., o rok později odjela dvacetiletá princezna do Norska a byla s třináctiletým králem oddána a korunována norskou královnou. Šlo o politicky motivované manželství - sňatek měl zmírnit napětí mezi Skotskem a Norskem, které vzniklo po uzavření mírové smlouvy mezi oběma zeměmi v Perthu 2. července 1266, v jejímž důsledku muselo Norsko odstoupit Skotsku Hebridy a ostrov Man. Norská strana byla zainteresovaná na obsazení Orknejí a Shettland.  Svatební smlouva zahrnovala rovněž věno 14.000 liber šterlinků, ve čtyřech splátkách v letech 1281–1284. Polovina měla být vyrovnána z příjmů z majetků ve Skotsku. Tyto příjmy byly později předmětem sporu mezi Norskem a Skotskem, neboť placení bylo v roce 1289 zastaveno.  Kromě majetkových záležitostí byla ve smlouvě detailně vypracována i ustanovení o následnických právech dětí z tohoto manželství na skotský trůn v případě, že by král Alexander III. nezanechal žádných právoplatných dědiců a následníků. Tato situace, v roce 1281 pouze hypotetická, skutečně nastala v roce 1286, kdy Alexander zemřel; král Erik II. vznesl jménem své a Markétiny dcery Markéty nárok na skotský trůn a ta byla skutečně v roce 1289 uznána skotskou královnou jako Markéta I. Skotská.  Manželství Markéty a Erika nebylo snadné. Dvacetiletá mladá žena byla provdána za třináctiletého chlapce a na královském dvoře panovala její tchyně Ingeborg Dánská. Podle jedné skotské kroniky se Ingeborg stavěla proti Markétině korunovaci. Jiná skotská kronika líčí, jak se Markéta snažila svého manžela kultivovat a učila ho krom angličtiny a francouzštiny třeba i způsobům stolování.

Potomci.

Z manželství Markéty a Erika se narodilo jediné dítě, dcera:

Smrt.

Markéta zemřela v městě Tønsberg roku 1283, s největší pravděpodobností záhy po narození jejího jediného dítěte, dcery Markéty. Datum její smrti nelze přesně stanovit – kronika "Gesta Annalia" ji klade k datu 9. dubna, zatímco "Lanercostova kronika" uvádí, že se tak stalo mezi 27. a 28. únorem. Rovněž příčina smrti není zcela jasná, předpokládá se, že mohla zemřít na komplikace spojené s porodem, stejně jako na tehdy v Norsku rozšířený mor. Pohřbena byla v katedrále v Bergenu.

Odkaz.

Spolu s Erikem je známa v norské lidové slovesnosti z romantické pověsti "„Kong Eirik og Hugaljod“" o 38 strofách. jež pochází pravděpodobně již ze 13. století.

Markéta Skotská (28. února 1261, Windsor, Anglie – 9. dubna 1283, Tønsberg, Norsko) byla skotská princezna a jako manželka norského krále Erika II. norská královna v letech 1281–1283.

Margaret of Scotland (Old Norse: "Margrét Alexandersdóttir"; Norwegian: "Margrete Alexandersdotter"; Scottish Gaelic: "Maighread Nic Rìgh Alasdair"; 28 February 1261 – 9 April 1283) was Queen of Norway as the wife of King Eric II. She is sometimes known as the Maid of Scotland to distinguish her from her daughter, Margaret, Maid of Norway, who succeeded to the throne of Scotland.


Mládí a práce pro ministerstvo zahraničí USA.

Narodila se v americkém Baltimore 6. dubna 1906. Jejím otcem byl bankéř a majitel kin Edwin Lee Hall a matkou jeho sekretářka Barbara Virginia Hammelová. Studovala na exkluzivní baltimorské škole Royal Park Country Day School, dále na Radcliffe College a Bernard College. Byla editorkou univerzitních novin a předsedkyní třídy. Později studovala v Evropě, konkrétně v Paříži, Vídni, Štrasburku, Grenoble a Toulouse, kde se výborně naučila německy, italsky a francouzsky. Ve studiu francouzštiny pokračovala i po návratu do USA v roce 1929. V červenci 1931 nastoupila jako úřednice amerického velvyslanectví ve Varšavě, dále sloužila v Tallinu, Vídni a tureckém İzmiru, kde při nehodě na lovu přišla o podkolenní část levé nohy. Od té doby nosila dřevěnou protézu a silně kulhala, což jí v tehdejším ovzduší limitovalo v další kariéře pod křídly ministerstva zahraničí. Hallová rezignovala v květnu 1939.

Práce pro SOE.

Začátek války jí zastihl v Paříži a Hallová nastoupila jako pomocná síla k francouzské ambulantní službě. Po pádu Francie se přes Španělsko dostala do Anglie, kde z počátku pracovala jako kódová pracovnice vojenského atašé na velvyslanectví USA. V té době jí naverbovala a vycvičila britská SOE. Pod krytím novinářky spolupracující s New York Post založila v srpnu 1941 odbojovou síť ve Vichistické Francii. USA byly v té době ještě neutrální zemí. Informovala o životních poměrech a útlaku židů, navázala kontakt s pařížským odbojem, rekrutovala místní obyvatele, spoluorganizovala shozy materiálu a pomáhala při návratu válečných zajatců a sestřelených letců. Po vstupu USA do války musela jednat ještě skrytěji, přesto ve Vichistické Francii úspěšně pracovala ještě dalších čtrnáct měsíců. Ukončení mise způsobilo spojenecké vylodění v severní Africe a příchod Němců. Přes Pyreneje přešla opět do Španělska, kde byla zatčena a uvězněna. Díky dopisu poslaném na americký konzulát po propouštěné spoluvězenkyni byla rovněž propuštěna. Během následujícího krátkého pobytu ve Španělsku vyhledávala bezpečné úkryty pro agenty SOE. Po čtyřech měsících požádala o návrat do Francie.

Práce pro OSS.

V listopadu 1943 se Hallová vrátila do Anglie a přihlásila se do kurzu pro bezdrátové operátory. V té době se rozhodla přejít k americké OSS, kde dostala hodnost nadporučíka. Za pomoci malé lodě, protože díky chybějící noze nemohla skákat padákem, se vrátila do Francie a navázala staré kontakty z dob práce v SOE. Její podoba stejně jako její zdravotní handicap byla gestapu známa ze skic dodaných dvojitými agenty. Hallová se ale pohybovala po venkově jako schýlená prostá žena a kromě soustřeďování informací, jejich vysílání, organizování shozů pro odboj a sestavování nových gerilových jednotek pracovala jako kuchařka, pasačka dobytka apod. Pro odboj byla známa jako "Kulhající dáma". V závěru své mise prakticky velela malé odbojové armádě, která napadala ustupující Němce, prováděla destrukční a zpravodajskou činnost. Nakonec jí u švýcarských hranic převzala 1. armáda Svobodné Francie.  Poslední mise Virginie Hallové měla proběhnout v oblasti Innsbrucku, kde se předpokládal odpor zbytků německých jednotek, ale díky rychlejšímu průběhu událostí byla mise zrušena.

Práce pro CIA.

Po skončení války pracovala Hallová dále ve zpravodajství v Evropě. Do USA se vrátila v roce 1948, v roce 1950 se vdala za Paula Gastona Goillota, amerického francouze, se kterým pracovala na území obsazené Francie. V prosinci 1951 začala její práce pro CIA coby zpravodajského důstojníka a kariérně postupovala. Její odpovědností byly země západní Evropy a příprava odbojových a sabotážních akcí pro případ obsazení prostoru Sovětským svazem. Díky nespecifikovanému sporu s nadřízeným strávila posledních devět let své kariéry kancelářskou prací, byť dobře honorovanou. Do důchodu odešla v roce 1966. Dalších šestnáct let žila na farmě v Marylandu. Zemřela v roce 1982.

Virginia Hallová, MBE (krycí jméno Diane) byla agentkou britské Special Operations Executive (SOE) a americké Office of Strategic Services (OSS, předchůdce CIA) v období druhé světové války.

Virginia Hall Goillot DSC Croix de Guerre (April 6, 1906 – July 8, 1982), code named Marie and Diane, was an American who worked with the United Kingdom's clandestine Special Operations Executive (SOE) in World War II and later with the American Office of Strategic Services (OSS).