Konstrukce.

Výzbroj lodí tvořilo deset 105mm kanónů v jednohlavňové lafetaci a dva 450mm torpédomety. Pancéřová ochrana byla omezena pouze na 50 mm silnou pancéřovou palubu a velitelskou věž se 100 mm pancířem. Pohonný systém křižníku "Lübeck" se od ostatních lodí třídy lišil použitím turbín Parsons o výkonu 10 340 kW. "Lübeck" dosahoval rychlostí až 23,5 uzlu.

Osudy.

Všechny křižníky této třídy bojovaly v první světové válce. "Leipzig" byl součástí Německé východoasijské eskadry admirála von Spee. Podílel se na zničení britské křižníkové eskadry v bitvě u Coronelu. Samotný "Leipzig" byl o měsíc později potopen palbou britských křižníků HMS "Cornwall" a HMS "Glasgow" v bitvě u Falklandských ostrovů. Padla většina posádky včetně velitele lodi.  "Bremen" se potopil 17. prosince 1915 poblíž města Ventspils v dnešním Lotyšsku na ruské mině. "Hamburg" se účastnil bitvy u Jutska a od roku 1917 byl v druhé linii. Válku přečkal a potopen byl až za druhé světové války. V roce 1944 ho v Hamburku potopil nálet. "Berlin" byl v letech 1915–1916 používán jako minonoska a v roce následujícím byl vyřazen. Válku přečkal a sešrotován byl až v roce 1947.  "Lübeck" sloužil od roku 1917 při výcviku. Po válce byl předán Velké Británii a sešrotován. "München" také bojoval v bitvě u Jutska. Po válce byl rovněž předán Velké Británii a sešrotován. "Danzig" bojoval v první bitvě u Helgolandské zátoky v roce 1914. V květnu 1915 ho poškodila mina a v roce 1917 byl přeleden k výcviku. I on po válce připadl Velké Británii a byl sešrotován.

Třída Bremen byla třída lehkých křižníků Kaiserliche Marine. Tvořily ji jednotky "Bremen", "Hamburg", "Berlin", "Lübeck", "Leipzig" a "Danzig", postavené v letech 1902–1907.

The "Bremen" class was a group of seven light cruisers built for the Imperial German Navy in the early 1900s. The seven ships,,,,,,, and, were an improvement upon the previous. They were significantly larger than the earlier class, and were faster and better armored. Like the "Gazelle"s, they were armed with a main battery of ten 10.5 cm SK L/40 guns and a pair of torpedo tubes.


Historie.

Sídlo je díky svým teplým pramenům starobylé a již ve 3. století př. n. l. v jejich okolí vzniklo thrácké sídliště Skaptopara. O něm existuje písemnost z roku 238, kdy místní obyvatelé zaslali žádost římskému císaři Gordianovi III., aby se dvě míle od města mohly konat několikrát za rok trhy, s výročním trhem od 1. do 15. října.  S příchodem Slovanů původní sídlo zaniklo a bylo obnoveno až za osmanského panství v 15. století.  Jeho jméno se opakovaně měnilo a vesměs bylo odvozeno z tureckého slova "cuma" (džuma – pátek), což byl zdejší trhový den: Cuma Pazarı, Cuma, Banya, Orta Cuma, Cumaya, Yukarı Cuma, Gorna Džumaja. V polovině 16. století ho navštívil Evlija Čelebi a zaznamenal 200 domů, 80 obchodů a množství minerálních pramenů. Na počátku 19. století se na východním předměstí začali usazovat Bulhaři, nicméně ještě ve 30. letech ho francouzský cestovatel Ami Boué popsal jako město se třemi až čtyřmi tisíci obyvateli, vesměs Turky a Pomaky. V roce 1844 byl zde postaven první kostel, což o rok později zaznamenal i ukrajinský cestovatel Viktor Grigorovič, a v roce byla otevřena místní bulharská knihovna. V důsledku rusko-turecké války došlo k pohybu obyvatelstva, takže v roce 1891 zde bylo zaznamenáno 1 200 domů, převážně nových, přičemž přistěhovalci byli především Romové, Řekové a Arumuni, kdežto bulharská populace oslabila. Přesnější obrázek dává sčítání lidu z roku 1900 – z 6 440 obyvatel bylo 4 500 Turků, 1 250 Bulharů, 250 Arumunů, 200 Cikánů, 180 Židů a 60 Řeků.  Město se stalo součástí Bulharska během první balkánské války, když do něj 5. října 1912 vstoupila bulharská vojska. Za druhé balkánské války bylo turecké obyvatelstvo vyhnáno a město dosídleno bulharskými utečenci především z Makedonie, takže z odhadovaných 7 tisíc obyvatel v roce 1916 zde žilo jen 30 tureckých rodin a 100 rodin ostatních nebulharských národností. Významného pokroku dosáhlo město ve 20. letech – byla založena dvě gymnázia a archeologické muzeum, město bylo elektrifikováno, rozvinulo se lázeňství využívající teplých pramenů, v důsledku čehož bylo postaveno vícero hotelů. V roce 1934 byla dostavěna veřejná vodovodní síť a o tři roky později byla do města dovedena železnice. V roce 1950 bylo město přejmenováno po politikovi Dimitru Blagoevovi a poté byly k němu postupně připojeny dvě blízké dědiny. Na počátku 80. let byl přepracován územní plán a podle něj pak přestavěno centrum města, a to především administrativními budovami.

Současnost.

Nachází se tu velký závod na zpracování tabáku, pivovar, "Blagoevgradská americká univerzita" a "Jihozápadní univerzita Neofita Rilského".

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 74 882 obyvatel a je zde trvale hlášeno 82 156 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Blagoevgrad (, do roku 1950 "Го̀рна Джумая̀") je město na jihozápadě Bulharska asi 100 km jižně od hlavního města Sofie. Leží na březích řeky Blagoevgradska Bistrica a v blízkosti pohoří Rila a Pirin, nedaleko hranic se Srbskem a Severní Makedonií. Poblíž města vede mezinárodní dálnice E-79 a železnice, která spojuje střední Evropu a Řecko.

Blagoevgrad (Bulgarian: Благо̀евград) is а town in Southwestern Bulgaria, the administrative centre of Blagoevgrad Municipality and of Blagoevgrad Province, with a population of 70,881 inhabitants(). It lies on the banks of the Blagoevgradska Bistritsa River.


Stavba těla.

Zajíc polní dorůstá délky 50–70 cm a dosahuje hmotnosti mezi 2,5–6,5 kg. Je velmi zdatným běžcem, běhá běžně 40 km/h a v nebezpečí až 74 km/h a dobře kličkuje. Protože má přední nohy oproti zadním poměrně krátké, je rychlejší při běhu do kopce, než dolů. Při prudkém úprku z kopce dolů někdy klopýtá a dokonce dělá kotrmelce! Výborně skáče do výšky přes 1 m a do dálky až 6 m. Zajíc má vynikající smysly: o skvělém sluchu svědčí dlouhé ušní boltce, které jsou na konci černé, zatímco zorné pole dosahuje při panáčkování až rozsahu 360 stupňů. Zajíc panáčkuje jednak proto, aby se rozhlédl, ale také při imponování. Lépe však vidí za soumraku než za plného světla. Není pravda, že zajíc spí s otevřenýma očima. Také čich a hmat má zajíc velmi jemný, k recepci hmatu slouží hlavně dlouhé vousy (vibrisy) v blízkosti čumáku.  Zajíc polní je zbarvený žlutohnědě až šedohnědě, mláďata jsou obvykle tmavší. Špičky uší jsou černé, také ocas je shora tmavý, zespodu je však bílý, stejně jako břicho a vnitřní strana nohou. Pohlaví se od sebe neliší. Zimní srst je hustší a světlejší než letní. Zajíc líná dvakrát ročně, na jaře a na podzim.

Rozšíření a biotop.

Zajíc polní obývá většinu území Evropy kromě některých ostrovů. Na severu zasahuje až do Skandinávie a Skotska. Obývá i západní Asii v oblasti jihozápadní Sibiře a severního Kazachstánu, kam se rozšířil v posledních 150 letech v souvislosti se zemědělstvím. Jako nepůvodní druh byl lidmi vysazen např. v Irsku, kde dříve nežil, ale také na mnoha místech mimo Evropu, např. v Severní i Jižní Americe (zvláště v Chile) nebo v Austrálii a na Novém Zélandu. Zajíc je původně stepní živočich a jeho šíření do střední a západní Evropy napomohl rozvoj zemědělství již od doby neolitu, kdy rolníci mýtili lesy a zakládali pole. Zajíci preferují pole a louky s remízky, křovinatými mezemi a menšími lesíky, případně okraje lesů a paseky. Vyhýbají se hustým lesům, místy však stoupají poměrně vysoko do hor. V zimě se drží spíše v křovinách a na okrajích lesů, přes léto preferují otevřenou krajinu.

Způsob života.

Zajíc polní žije mimo období páření samotářsky a obhajuje si teritorium, které má rozsah 7–50 ha, velikost teritoria kolísá podle hustoty populace zajíců a podle dostupnosti potravy (např. v horách jsou teritoria větší). Na svém teritoriu má zajíc cestičky, po kterých chodí, a také několik pelechů. Zaječí pelech (pekáč) je miskovitá prohlubeň pod keřem nebo jen v blízkosti drnu či hroudy. V zimě se někdy dá zavát sněhem. Zajícům vadí promáčení srsti, ze svých cestiček proto důsledně odstraňují rostliny, aby se o ně po dešti neurousali. Po dešti zajíci rádi běhají po silnicích, což je mnohdy stojí život.  Zajíc polní je býložravý, přes léto požírá zejména různé byliny, zbytky plodin po sklizni, přes zimu okusuje i větve a na jaře vyhledává také mladé pupeny. Zajíc tráví potravu dvakrát, poprvé nedokonale a vyloučený kašovitý trus opět sežere. Teprve pak je potrava lépe strávena a její zbytky zajíc vyloučí v podobě kulatých hnědých bobků. Své území si značkuje sekretem pachových žláz. Zajíc se skoro neozývá, v nebezpečí varuje dupáním, podobně jako králík. Pokud je poraněný nebo jinak ohrožený, např. pronásledovaný psem, hlasitě naříká. Tento nelibozvučný, silný hlas, který se podobá mňoukání kočky, myslivci označují jako vřeštění. Myslivci napodobují zaječí vřeštění pomocí vábničky, aby přivábili na dostřel lišku.

Rozmnožování.

Samotářští zajíci se sdružují v malé hloučky jen v době páření (honcování), to začíná převážně v únoru, ale za teplého počasí i v lednu nebo v prosinci a trvá až do srpna nebo do září. Vidíme-li tedy na poli pobíhat více zajíců, první z nich je říjná zaječka a za ní průvod zajíců. Zaječí samci se v době honcování též perou mezi sebou, a to údery předních tlapek, takže jejich zápasy připomínají box. Právě toto chování dalo příčinu anglickému rčení „bláznivý jako zajíc v březnu“, které našlo uměleckou odezvu v Carrollově "Alence v říši divů". Březost trvá 42 dnů a rodí se 2 až 5 mláďat. Pokud se narodí více než pět mláďat, přebytečná obvykle uhynou. Mláďata se rodí plně osrstěná a na rozdíl od mláďat králíka divokého vidí, mají též vyvinutou termoregulaci. Zaječka je ukládá v nadzemním pelechu a navštěvuje je, jen aby je nakojila. Po dvou týdnech zajíčci přechází na pevnou potravu a po měsíci se osamostatňují a matka se znovu páří. Samci o mláďata nepečují vůbec a mohou vůči nim být dokonce agresívní. Každá zaječka za rok odrodí 7 až 10 zajíčků. Mnoho z nich však uhyne, zvláště za mokrého počasí, za rok přežijí jen 2 až 4 mláďata. Zajíc se může dožít 12 let, ale v přírodě jen málokterý přežije třetí rok života. Chov zajíců činí potíže, protože kvůli své lekavosti vyžadují velký prostor a vůči sobě jsou značně agresívní. Při odchovu mláďat se doporučuje sušené mléko pro štěňata, kravské mléko nelze použít.

Nepřátelé, nemoci a ekologické hrozby.

Mezi přirozené predátory zajíců patří větší dravci, zejména jestřábi, orli a výři, ze savců větší šelmy, např. lišky nebo vlci.  Zajíci preferují suché podnebí. Škodí jim také moderní způsob zemědělského hospodaření spojený s užíváním pesticidů, rozoráváním mezí a pěstování nových plodin, zvláště řepky a kukuřice, které nejsou pro zajíce poživatelné. Po žních, když jsou naráz sklizeny velké plochy obilí, zajíci často trpí hladem. Především ve vlhkých letech se mezi nimi šíří také některá onemocnění, např. kokcidióza, tularémie či brucelóza. Naproti tomu parazité napadají zajíce poměrně málo. Mnoho zajíců zahyne na silnicích pod koly aut.

Zajíc a člověk.

Kvůli novým zemědělským postupům na území mnoha evropských států populace zajíců v druhé polovině 20. století drasticky poklesla. Ještě počátkem 70. let se v Česku ulovilo více než milion zajíců, ale v roce 1979 jen 100 000 kusů, populace dále klesala, v roce 1993 se ulovilo jen 37 500 kusů. V posledních dvou desetiletích se pokles podařilo zastavit a v České republice se opět ročně uloví asi 70 000 zajíců. Zajíci se loví od 1. 11. do 31. 12. obvykle na společných honech, povolen je také lov se sokolnickými dravci – pro lov zajíců se hodí samička jestřába nebo orel. Živí zajíci se chytají do tenat. V některých zemích se provádí i štvaní zajíců s chrty, známé už od starověkého Egypta.  Dříve docházelo k přemnožení zajíců, hustota byla až 2000 zajíců na 1000 hektarů a dovedli tak působit velké škody zemědělcům i lesníkům, protože rádi okusují dřeviny, hlavně listnaté.. Zajíc poskytuje maso, kůži a srst, z níž se dříve zhotovovala plst na výrobu mysliveckých klobouků. Staří Slované i Baltové věřili, že zajíc přináší smůlu, pokud přeběhne člověku přes cestu. Za zvlášť zlé se pokládalo, když zajíce potkal svatební průvod cestou z kostela. Nebylo radno ani vyslovovit jeho pravé jméno, proto se často oznaćoval pozměněným nebo zástupným jménem, v Čechách např. macek, janek, polňák, ušák, ušatec. Zajíc byl spojován s podsvětím a čarodějnictvím, ale také s plodností.  Především ve Velké Británii je zajíc symbolem Velikonoc, což má původ v kultu anglosaské bohyně jara a plodnosti Eostry, již měl zajíc doprovázet. Zajíc je čtvrtým zvířetem čínského zvěrokruhu; staří Číňané, ale také např. Aztékové znali mýtus o zajíci, který sídlí na Měsíci, neboť jim tvar měsíčních skvrn připomínal siluetu zajíce. V afrických, ale také např. vietnamských bajkách bývá zajíc prezentován jako mazaný šibal, který obvykle napálí ostatní zvířata.  Naproti tomu ve slavné Ezopově bajce předstihne ješitného zajíce pomalá ale vytrvalá želva. V období gotiky se v církevním umění, např. ve výzdobě katedrály v Paderbornu, objevuje symbol tří zajíců v kruhu, jejichž uši tvoří uprostřed trojúhelník. Jedná se o symbol Nejsvětější Trojice, avšak podobný symbol se objevuje i v buddhistickém umění v centrální Asii.

Zajíc polní ("Lepus europaeus") je hojný druh zajíce žijící na velkém území Evropy a západní Asie. Jeho přirozeným biotopem jsou otevřené krajiny, především pole, louky, okraje lesů aj., kde je díky svému hnědému zbarvení velmi dobře zamaskován. V současné době populace zajíce polního na většině území ČR výrazně klesá.

The European hare ("Lepus europaeus"), also known as the brown hare, is a species of hare native to Europe and parts of Asia. It is among the largest hare species and is adapted to temperate, open country. Hares are herbivorous and feed mainly on grasses and herbs, supplementing these with twigs, buds, bark and field crops, particularly in winter. Their natural predators include large birds of prey, canids and felids. They rely on high-speed endurance running to escape predation, having long, powerful limbs and large nostrils.


Program.

Strana práv občanů předkládá ve svém programu komplexní návrh změny umožňující aktivním a sebevědomým občanům plnohodnotný vlastní výběr svých politických představitelů. Tato změna zahrnuje sedm bodů, a to:

Vznik.

Pro utvoření subjektu se na sjezdu v říjnu 2009 vyslovila většina přítomných členů občanského sdružení Přátelé Miloše Zemana. Sám Miloš Zeman, který stanul v čele přípravného výboru SPO, označil za základní cíl formace rozšíření práv voličů, např. v podobě zavedení přímé volby starostů i hejtmanů, přijetí zákona o obecném referendu či umožnění panašování (výběru konkrétních osobností napříč kandidátkami) též při volbách do poslanecké sněmovny a krajských zastupitelstev. SPO v programu k volbám do poslanecké sněmovny roku 2010 navrhovala obnovení daňové progrese a léčbu krize podporou firemních investic namísto zvýšení spotřební poptávky (tzn. kupříkladu upřednostnění výstavby pečovatelských domů pro seniory před vyplacením třináctého důchodu, které prosazovala ČSSD). Do činnosti subjektu se zapojily osoby v minulosti spjaté s ČSSD, nespokojené s politickým kursem strany nejen pod vedením Jiřího Paroubka, ale hlavně Vladimíra Špidly později a B.Sobotky. Tomu vyčítali představitelé SPO kromě jiného přístup k velké koalici s ODS, kterou Zeman opakovaně označil za „zradu na voličích“, zatímco Paroubek ji po volbách do sněmovny 2006 jedno období prosazoval coby nejschůdnější řešení. V přípravném výboru strany zasedali vedle předsedy Miloše Zemana také čtyři někdejší ministři jeho vlády: Miroslav Grégr, Jan Fencl, Eduard Zeman a Jaromír Schling. Silné zázemí si SPO vybudovala především v Ústeckém kraji; tamější kandidátku do sněmovních voleb vedl předseda Zeman. Členem SPOZ se v lednu 2010 stal poslanec Kosta Dimitrov, zvolený za ČSSD. Tím se SPO stala parlamentním subjektem s jedním poslancem, ačkoli se poté k Dimitrovově počínání představitelé strany vyjádřili rezervovaně. V únoru 2010 SPO podle výzkumu SC&C a STEM v Libereckém kraji překročila pětiprocentní hranici nutnou pro vstup do PS. Stalo se tak i v kraji Vysočina, Olomouckém a dalších.  Na ustavujícím sněmu v březnu 2010 byl předsedou strany zvolen Miloš Zeman, který na funkci rezignoval po parlamentních volbách 2010, ve kterých se strana nedostala do sněmovny. Strana získala celkem 226 527 hlasů (4,33 %). Po volbách představitelé SPO vyjádřili nesouhlas s programovým prohlášením Nečasovy vlády, které vyčítali rezignaci na realizaci aktivních opatření k podpoře ekonomického růstu. SPOZ se účastnila komunálních voleb roku 2010, stejně jako souběžně pořádaných voleb senátních, v nichž postavila vlastní kandidáty v 18 z celkového počtu 27 volebních obvodů. V parlamentních volbách v roce 2013 v průzkumech SPOZ měla preference okolo 8-9% procent, leč úspěch se nedostavil. Velké úspěchy zaznamenala ve volbách do krajů v koalici s SPD Tomia Okamury v roce 2016. Získala historických 16 krajských zastupitelů a ve dvou krajích své náměstky, obdržela 7%. Rovněž do roku 2018 měla vlastní senátorský klub s například senátorem Františkem Čubou, Janem Velebou a dalšími. V obou prezidentských volbách (historicky šlo o první přímé volby hlavy státu v ČR) díky sběru podpisů občanů nutných ke kandidatuře například v roce 2017 sesbírala historických téměř 118 tisíc podpisů. Díky vydatné nezištné práci členů a sympatizantů SPOZ poskytující podporu volebnímu štábu M.Zemana SPOZ se podílela na úspěšné kampani a dopomohla ke zvolení svého čestného předsedy ing, Miloše Zemana dvakrát prezidentem republiky.  Je známa celou řadou podvodů, ke kterým patří například zapojení strany do řetězce, který v Česku krátil daně o desítky milionů. Dřívější analýza ukázala, že více než polovina prostředků Zemanovců pochází od zaměstnanců provázané skupiny firem, které z velké části ovládá právník spojovaný s Vladimírem Putinem. Stejně tak senátor Veleba nedokázal vysvětlit, odkud se vzalo 8 milionů korun, kterými podpořilo SPOZ kampaň prezidenta Zemana.

Sjezdy.

Celorepublikové shromáždění členů a sympatizantů sdružení Přátel Miloše Zemana.

Shromáždění se konalo v Praze 13. října 2009 a byla na něm více jak dvěma třetinami z 400 účastníků sjezdu založena SPO. Miloš Zeman připustil, že by mohl být předsedou nové politické strany, avšak zcela vyloučil kandidaturu do Poslanecké sněmovny.

Ustavující sjezd Strany práv občanů (březen 2010).

Ustavující sjezd se konal ve dnech 6. a 7. března 2010 v Praze. Předsedou strany se stal Miloš Zeman, místopředsedy pak Vladimír Hönig a Radek Augustin. Dalším významným výsledkem sjezdu bylo schválení stanov strany a zejména schválení úpravy názvu strany na Strana Práv Občanů ZEMANOVCI.

Mimořádný sjezd Strany práv občanů ZEMANOVCI (listopad 2010).

Mimořádný sjezd SPO se konal v sobotu 13. listopadu 2010 v Praze. Na sjezdu se volil nový předseda strany, protože Miloš Zeman na post předsedy po prohraných volbách do Poslanecké sněmovny v květnu 2010 rezignoval.  Delegáty na předsedu strany byly dva členové SPO s vynikajícími výsledky v podzimních volbách 2010, a to Vratislav Mynář, předseda krajského výboru ve Zlíně a Tomáš Finger, místopředseda krajského výboru v Praze. Mynář ve volbě zvítězil v poměru 3:1 hlasů. Miloš Zeman byl zvolen čestným předsedou.  Na sjezdu byli zvoleni čtyři místopředsedové: Zdeněk Štengl – místopředseda pro Čechy, Radek Augustin – místopředseda pro Moravu, Martin Nejedlý – místopředseda pro ekonomiku a Josef Baxa – místopředseda pro organizaci.

IV. sjezd SPOZ (březen 2013).

IV. sjezd se konal 23. března 2013 v Praze. Novým předsedou strany byl zvolen Zdeněk Štengl, 1. místopředsedou Martin Nejedlý, místopředsedy Radek Augustin, Dita Portová a Vladimír Kruliš. Strana vypustila z názvu slovo ZEMANOVCI.

Mimořádný sjezd Strany práv občanů ZEMANOVCI (březen 2014).

Mimořádný sjezd SPO se konal v sobotu 29. března 2014 v Praze. Novým předsedou strany byl zvolen Jan Veleba, místopředsedy se stali Martin Nejedlý, Marian Keremidský, Miloslav Soušek a Luboš Smrčka.  Strana také vypustila z názvu slovo Zemanovci a dále se proto jmenovala jen "Strana Práv Občanů", Miloš Zeman ale zůstal čestným předsedou.

Sjezd SPO (únor 2017).

V únoru 2017 se konal v pražském TOP HOTELu další sjezd SPO. Post předsedy strany obhájil senátor Jan Veleba, prvním místopředsedou se stal nově zastupitel Jihomoravského kraje Marian Keremidský. Řadovými místopředsedy byli zvoleni: poradce prezidenta Miloše Zemana Martin Nejedlý, zastupitel Moravskoslezského kraje Karel Sládeček a náměstek hejtmana Ústeckého kraje Petr Šmíd.

Mimořádný sjezd (březen 2018).

Na mimořádném sjezdu strany v březnu 2018 rezignoval na funkci předsedy Jan Veleba a novým šéfem strany byl následně zvolen Lubomír Nečas. Strana také dostala souhlas Miloše Zemana, aby do svého názvu vrátila jeho jméno – Zemanovci. Novým 1. místopředsedou strany byl poté zvolen Petr Šmíd. Řadovými místopředsedy se stali Marian Keremidský, Karel Sládeček a Jana Galbičková. Z vedení strany tak odešel též poradce prezidenta Miloše Zemana Martin Nejedlý. Ke 30. listopadu 2018 zanikly místopředsednické funkce Karlu Sládečkovi a Janě Galbičkové.

Volební výsledky.

Senátní volby.

Strana se pravidelně zúčastňuje voleb do senátu. Zatím jediným výrazným úspěchem strany v senátních volbách bylo zvolení koaličního kandidáta Františka Čuby senátorem v roce 2014.

Kontroverze.

Jedním ze dvou největších sponzorů strany byl před sněmovními volbami český zástupce ruské ropné společnosti Lukoil Martin Nejedlý. Firma Lukoil Aviation Czech přitom získala v roce 2007 bez výběrového řízení smlouvu na dodávání leteckého benzinu pro státem vlastněné letiště Praha Ruzyně. Zájmy ruské ropné firmy zastupuje v České republice soukromá lobbistická firma Slávia Consulting Miroslava Šloufa. Miloš Zeman zdůraznil, že peníze pocházejí od Nejedlého, coby soukromé osoby, nikoli z titulu jeho angažmá pro společnost Lukoil, a že darovaných 400 tisíc korun netvoří příliš významnou část příjmů SPO.  Kontroverzní Miroslav Šlouf se stal předsedou pražské krajské organizace a za tuto stranu kandidoval i na pražského primátora.

Strana Práv Občanů ZEMANOVCI (zkráceně SPOZ) je česká neparlamentní levicová politická strana, vzniklá na podzim roku 2009. Hlásí se k sociálně demokratické orientaci a klade důraz na principy přímé demokracie.

The Party of Civic Rights – Zeman's people (, SPOZ), also known as Zemanovci, formerly Party of Civic Rights (, SPO) is a political party in the Czech Republic founded in October 2009 by Miloš Zeman, former Prime Minister and former leader of the Czech Social Democratic Party. Zeman was elected President of the Czech Republic in the second round of the 2013 presidential election.


Přehled.

Shared Source programy umožňují jednotlivcům a organizacím přístup k aplikacím Microsoft source code a vytváření komentářů (např. při vývoji doplňkových systémů), které slouží k posouzení a auditu z hlediska bezpečnosti (nejvíce požadované od některých velkých korporací a vládami) a pro rozvoj (akademické instituce, výrobci zařízení, jednotliví vývojáři).  K frameworku se pojí pět licencí vydaných Microsoftem, které je možné všeobecně využít. Dvě z nich, Microsoft Public License a Microsoft Reciprocal License, které byly schváleny Open Source Initiative jako open source licence, jsou též považovány Free Software Foundation za licence free software. Ostatní Shared Source licence jsou proprietární a umožňují tak držiteli autorských práv ponechat si přísnější kontrolu nad využitím svého produktu.  Shared Source Initiative byla napodobována i jinými společnostmi, například "RISC OS Open Ltd".  U některých výrobků používá Microsoft zvláštní licence, například Shared Source CLI licence a Microsoft Windows Embedded CE 6.0 Shared Source License.

Open Source licence.

Organizace Open Source Initiative a Free Software Foundation označili dvě licence Microsoftu za Open source / Free software

Microsoft Public License (Ms-PL).

Licence má nejméně omezení a umožňuje distribuci kompilovaného kódu pro komerční i nekomerční účely pod licencí, která je v souladu s Ms-PL. Zásahy do zdrojového kódu jsou povoleny pouze pod Ms-PL. Během schvalování v Open Source Initiative (OSI) byla "Microsoft Permissive License" přejmenována na "Microsoft Public License". Schválení proběhlo 12. října 2007. Podle organizace Free Software Foundation se jedná o free software licence, která není kompatibilní s GNU GPL.

Microsoft Reciprocal License (Ms-RL).

Licence umožňuje distribuci odvozených, pokud jsou modifikované zdrojové soubory zahrnuty a ponechány pod licencí Ms-RL. Ms-RL dovoluje šířit soubory, které nebyly původně zveřejněny pod touto licencí, podle licence zvolené držitelem autorských práv. Totéž platí pro licence CDDL, Eclipse Public License (EPL) nebo LGPL (GPL s linkováním). Licence Ms-RL byla původně pojmenována "Microsoft Community License" a poté přejmenována v průběhu schvalování v OSI.  Dne 9. prosince 2005, byla Ms-RL licence předložena organizaci Open Source Initiative ke schválení. Nebyla podána firmou Microsoft, ale Johnem Cowanem, programátorem z New Yorku. OSI pak kontaktovala Microsoft, aby zjistila, zda mají pokračovat ve schvalování. Microsoft odpověděl, že si nepřeje být donucen ihned reagovat a potřebuje čas na své rozhodnutí.  V červenci 2007 oznámil ředitel oddělení práce s open source projekty Bill Hilf firmy Microsoftu na O'Reilly Open Source Convention, že společnost Microsoft oficiálně podala Ms-PL a Ms-RL ke schválení do OSI. OSI tyto licence schválila 12. října 2007 spolu s Ms-PL. Podle Free Software Foundation je Ms-RL free software licence, avšak není kompatibilní s GNU GPL.

Non Open Source licence.

Další Microsoft Shared source licence mají různá omezení. Z těchto důvodů je Open Source Initiative a Free Software Foundation neschválila jako Open source/free software.

Microsoft Reference Source License (Ms-RSL).

Jedná se o licenci, která má nejvíce omezení. Zdrojový kód je k dispozici pro prohlížení za účelem ohlasů a pro možnost zobrazit zdrojový kód při ladění. Vývojáři nesmí distribuovat a modifikovat kód pro komerční i nekomerční účely. Licence byla dříve nazvána zkráceně "Ms-RL", ale "Ms-RL" nyní označuje "Microsoft Reciprocal License".

Microsoft Limited Public License (Ms-LPL).

V této verzi Microsoft Public License jsou práva udělena pouze vývojářům softwaru, založeném na Microsoft Windows. Podle ustanovení OSI není licence open source, protože by musela být technologicky neutrální.

Microsoft Limited Reciprocal License (Ms-LRL).

Ms-LRL je verze Microsoft Reciprocal License. Práva k použití jsou udělena pouze tehdy, je-li vývoj softwaru pro platformu Microsoft Windows. Stejně jako Ms-LPL, tato licence není open source, protože není technologicky neutrální.

Kritika.

Organizace FSF a OSI interpretují dvě specifické Shared Source licence jako free software a open source licence. Nicméně prezident OSI Michael Tiemann se domnívá, že slovní spojení „shared source“ je marketingový termín vytvořený firmou Microsoft. Tvrdí, že to je „revoltující termín, který odvádí a oslabuje poselství Open Source pomocí podobně znějících podmínek a podobně znějících slibů“.  Vývojáři open source mají obavy, že by mohli být později obviněni z krádeže, pokud by jejich kód byl podobný kódu uvolněným pod licencí Microsoft Reference Source. Vývojář GNOME a Mono Miguel de Icaza upozorňuje open source vývojáře, aby se na žádný takový kód nedívali.

Přední Shared Source programy a projekty.

Microsoft Enterprise Source Licensing Program.

Některé verze operačních systémů Microsoft Windows a jejich části jsou přístupné pro podnikové zákazníky. Z programů Shared Source má licence ESLP nejvíce omezení a nedovoluje žádné úpravy kódu.

Microsoft Windows Akademický Program.

Akademický program poskytuje univerzitám po celém světě dokumentace, zdrojový kód jádra systému Windows a užitečné projekty pro začlenění technologie jádra systému do výuky a výzkumu.

Microsoft Shared Source Common Language Infrastructure.

Shared Source CLI (Common Language Infrastructure) byl první široce distribuovaný program. Byla to Shared Source implementace Common Language Infrastructure. Licencování umožňuje nekomerční úpravu a distribuci zdrojového kódu tak dlouho, dokud všechna vydání obsahují původní licenci, nebo zahrnují původní podmínky. Ty říkají, že šíření se povoluje pouze pro osobní nebo akademické účely, nikoliv pro komerční.  Microsoft Shared Source Common Language Infrastructure není podle organizace Free Software Foundation free software a není ani open source podle OSI.

Windows Installer XML (WiX).

WIX je sada nástrojů, která vytváří Windows Installer (MSI) svazky z XML dokumentu. Byl to první software Microsoftu vydaný pod open source licenci Common Public License (CPL).

ASP.Net AJAX Control Toolkit.

ASP.Net AJAX Control Toolkit je sada ovládacích prvků a rozšíření, které používá AJAX technologie. Poskytuje možnost vývojářům zlepšit webové stránky klientů. Sada nástrojů je pod licencí Microsoft Public license (MS-PL) a je k dispozici na online portálu CodePlex, který slouží pro projekty společného vývoje softwaru.

Shared source je v informatice framework od firmy Microsoft, který slouží pro sdílení zdrojového kódu s třetími stranami. Shared Source Initiative, umožňuje lidem kteří nepracují pro Microsoft, sdílet nabízené zdrojové kódy vybraného softwaru. Projekt byl spuštěn v květnu 2007 a zahrnuje spektrum technologií a licencí. Většina z nabízených zdrojových kódů je k dispozici ke stažení po splnění příslušných podmínek.

The Shared Source Initiative (SSI) is a source-available software licensing scheme launched by Microsoft in May 2001. The program includes a spectrum of technologies and licenses, and most of its source code offerings are available for download after eligibility criteria are met.


Příběh.

Hvězdného data 2947.3 se vesmírná loď USS Enterprise vedená kapitánem Jamesem Kirkem vrací na základnu 11 po střetu se silnou magnetickou bouří, kdy zemřel člen posádky, seržant Ben Finney. Na základně se kapitán Kirk setkává s přítelem, komodorem Stonem. Ten však po kontrole záznamů lodního deníku musí Kirka obvinit z nedbalosti, že odpálil iontový modul, ve kterém byl Finney, před vyhlášením poplachu. Kirk je osobně přesvědčen, že tomu tak nebylo a v momentě odpálení modulu byl již poplach vyhlášen.  Stone podrobuje Kirka šetření, které má rozhodnout, zdali Kirk půjde před vojenský soud. Stone se snaží, po odvyprávění příběhu, přemluvit Kirka, aby se nechal odvolat ze služby a na základě rozhodnutí o tělesném vyčerpání převelen na pozemní službu. Z Kirkova příběhu se ukazuje, že kapitán neměl s Finneyem nejlepší vztahy, protože James Kirk po něm v dávných letech opravil závažnou chybu ve strojovně a Finney kvůli tomu byl pokárán a přesunut na konec seznamu povýšení. Ben Finney to nikdy nepřestal kapitánovi dávat za vinu. Kirk se tomuto brání a i přes Stoneovy výhrůžky trvá třeba i na vojenském soudu, bude-li to znamenat jeho šanci na řádnou obhajobu. Kirk se také na základně 11 potkává s dávnou přítelkyní Areel, která je žalobkyní. Dává ale Kirkovi kontakt na dobrého advokáta. Samuel T. Cogley se do kapitánova pokoje nastěhoval i s řadou svých knih, které uznává namísto počítačů. U soudu je postupně předvolána řada svědků včetně prvního důstojníka Spocka, Dr. McCoye a dalších. Cogley nikdy nevyužil právo křížového výslechu a předvolal kapitána Jamese Kirka. Následně je přehrán videozáznam z palubního počítače "USS Enterprise". Na záznamu se jasně ukazuje, že Kirk odpálil modul ještě před vyhlášením poplachu. Spock opakovaně testuje lodní počítač, ale nenachází žádnou chybu. I Kirkův právník začíná pochybovat, zdali nešlo pouze o kapitánovu chybu.  Na lodi Dr. McCoy nemůže pochopit, že je Kirk obviněn u soudu a Spock mezitím hraje 3D šachy. Spock vysvětluje, že něco je špatně, protože šachy sám programoval podle sebe a logicky by tak mohl dosáhnout maximálně pat. Když vyhrává v pořadí čtvrtou hru, je mu vše jasné a běží upozornit Cogleyho. Ten ačkoliv již ukončil oficiálně obhajobu, přemlouvá porotu, aby vyslechla posledního svědka - palubní počítač. Na lodi Spock vysvětluje, že jediný, kdo by mohl úmyslně změnit paměť počítače je kapitán, on sám a praporčík Finney. Cogley u soudu prohlašuje, že Ben Finney není mrtev a pouze se schovává. Kirk nechává "Enterprise" vylidnit a nechává zesílit zvuky na lodi. Když je zvuk silný natolik, že zachytává tlukot srdcí všech zúčastněných, McCoy eliminuje z přehrávání zvuky srdcí poroty, obžaloby i obhajoby. Ukazuje se, že Finney se opravdu schovává na lodi ve strojovně, v sekci B. Kirk se s Finneym setkává ve strojovně a Finney kapitánovi sděluje, že nemohl zničit jeho, tak alespoň zničí "Enterprise" tím, že zlikvidoval primární okruhy energie. "Enterprise" bez posádky, pouze s účastníky soudu se nemůže moc dlouho udržet na orbitě planety základny 11. Kirk se utkává s Finneym, zatímco se Spock snaží udržet loď v potřebné výšce. Poté, co byl Finney zneškodněn, opravuje kapitán Kirk sabotované okruhy energie.  Soud je tak ukončen s rozhodnutím, že kapitán Kirk je nevinný.

„Vojenský soud“ (v originále „Court Martial“) je patnáctý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 2. února 1967.

"Court Martial" is the twentieth episode of the of the American science fiction television series "." It was written by Don M. Mankiewicz and Steven W. Carabatsos, directed by Marc Daniels, and first aired on February 2, 1967.


Mládí.

Narodil se 29. prosince 1809 v Liverpoolu jako čtvrtý syn obchodníka Johna Gladstoneho a jeho druhé ženy Anny. Navštěvoval nejdříve školu v Seaforthu, nedaleko domu jeho rodiny. Později studoval na Eton College a od roku 1828 na Christ Church v Oxfordu. Na univerzitě získal pověst výtečného řečníka. V době studií byl členem strany toryů a kritizoval záměry whigů na volební reformu.  Po ukončení studií cestoval se svým bratrem Johnem po Evropě. Po návratu do země byl roku 1832 zvolen poslancem Dolní sněmovny za obvod Newark. Roku 1833 vstoupil do Lincoln's Inn, aby se stal právníkem, ale roku 1839 požádal o vymazání ze seznamu obhájců.  V dolní komoře parlamentu byl na počátku disciplinovaným toryem a kritizoval záměr zrušení otroctví. Po několik let vykonával méně významné vládní funkce. Roku 1838 vydal svou první knihu, ve které obhajoval státní politiku podporující fungování Anglikánské církve. Následující rok se oženil s Kateřinou Glynnovou.

Ministr financí.

Ve vládě Roberta Peela zastával méně důležité pozice. Krátce po prosazení zrušení cla na obilí tato vláda padla a poté následoval Peela v rozchodu s hlavním směrem v Konzervativní straně. Po jeho smrti se stal vůdčím představitelem této skupiny politiků v dolní komoře parlamentu.  Roku 1852 se stal ministrem financí v koaliční vládě whigů a křídla konzervativců, stoupenců Peelovy politiky. Jeho první státní rozpočet roku 1853 byl téměř dokončením práce, kterou dříve zahájil Peel. Podařilo se mu zjednodušit daňový systém, zrušit 123 daní a dalších 133 snížit. Platnost zákona o dani z příjmu vypršela, ale podařilo se mu ji prodloužit o dalších sedm let. Snažil se dosáhnout rovnováhy mezi přímými a nepřímými daněmi. Měl v úmyslu zrušit i daň z příjmu, ale bylo zřejmé, že to závisí na rozsahu státních výdajů. Rozšířil tak počet plátců této daně snížením hranice pro výběr ze 150 liber na 100. Předpokládal, že čím vyšší bude počet plátců daně, tím vyšší bude i tlak na vládu na její zrušení a na snížení státních výdajů.  Roku 1859 se stal ministrem financí ve vládě sestavené Henrym Templem. Stav veřejných financí byl neutěšený s dluhem téměř 5 miliónů liber. Podobně jako Peel nechtěl snížit dluh půjčkou a tak zvýšil sazbu daně z příjmu. Rozpočet na rok 1860 byl předložen v únoru spolu s dohodou o volném obchodu mezi Británií a Francií. Na počátku roku 1859 existovalo 419 daní, zatímco rozpočet na následující rok redukoval jejich počet na 48 a 15 z nich pokrylo podstatný příjem státního rozpočtu. Pro financování schodku zrušených nepřímých daní byla daň z příjmu zachována a částečně zvýšena.

První období.

John Russell se z politiky stáhl roku 1867 a Gladstone se po něm stal vůdčí postavou Liberální strany. Po volbách roku 1868 se stal premiérem.  V tomto období jeho politiku charakterizoval zájem o zvýšení svobody jednotlivce a odstranění politických a ekonomických restrikcí. Prvním úkolem bylo snížení veřejných výdajů za předpokladu, že společnosti bude prospěšné, když vydělané prostředky utratí dle svého záměru. Zahraniční politika byla zaměřena na udržení míru, tak aby byly sníženy vojenské výdaje a uvolnil se prostor pro mezinárodní obchod. Byla provedena i reforma zákonů, které omezovaly svobodnou činnost občanů.  Jeho návrh na zrušení Irské církve vedl ke sjednocení Liberální strany roku 1868. Zákon rušící povinnost Irů římskokatolického vyznání platit desátky na podporu Anglikánské církve byl přijat roku 1869. V následujícím období byly pak přijaty další reformní zákony, týkající se různých oblastí veřejné správy.  Ve všeobecných volbách roku 1874 utrpěli liberálové porážku a Gladstone se přechodně stáhl z vedení strany.

Druhé období.

Roku 1880 liberálové ve volbách zvítězili a jejich vůdce Spencer Cavendish přenechal sestavení vlády Gladstonemu.  V tomto období byla ukončena druhá anglo-afghánská válka i první búrská válka. Nicméně nemohl splnit svůj slib, že se stáhne z Egypta. V červnu 1882 došlo v Alexandrii k nepokojům při nichž bylo usmrceno asi 300 lidí. Protiegyptská nálada v parlamentu přinutila vládu vyslat do Egypta expediční sbory, aby obnovily ve městě pořádek.  Roku 1881 podpořil přijetí zákona platného pro Irsko, který dovoloval jeho správci zadržovat ve vazbě kohokoli "tak dlouho jak bude považováno za nezbytné". Prosadil i další reforma volebního práva – volební právo bylo přiznáno i občanům venkovských oblastí za podmínek stejných jaké platily pro městské obvody a později byla omezena i možnost duplicitní účasti ve volbách.  Porážka generála Gordona roku 1885 v Chartúmu způsobila velkou ránu jeho popularitě. Mnozí byli toho názoru, že zanedbal přípravu vojenské operace a že nereagoval dostatečně rychle, aby podpořil obléhaného Gordona. Tentýž rok rezignoval a odmítl královninu nabídku na povýšení do šlechtického stavu.

Třetí období.

Roku 1886 se jeho strana spojila s irskými nacionalisty, aby porazila vládu Roberta Cecila. Gladstone se stal premiérem a zároveň vykonával funkci strážce tajné pečeti. Poprvé také přednesl návrh zákona, který měl Irsku zajistit vlastní samosprávu a národní autonomii. Tento dokument rozdělil názory liberálů (část se jich odloučila, aby vytvořila stranu liberálních unionistů) a zákon byl při druhém čtení zamítnut. To vedlo k pádu vlády jen několik málo měsíců po jejím sestavení.

Čtvrté období.

Výsledky voleb roku 1892 vedly k vytvoření menšinové vlády vedené Gladstonem počtvrté a naposledy. V 82 letech byl nejstarší osobou, která nastoupila do funkce předsedy vlády, a když v 84 letech odstoupil, byl nejstarší osobou, která tuto funkci vykonávala. Jeho volebním příslibem bylo zajištění samosprávy a autonomie pro Irsko a zrušení Skotské a Waleské církve. Druhý návrh zákona ustanovujícího irskou samosprávu prošel dolní komorou parlamentu, ale byl odmítnut Sněmovnou lordů.  V prosinci 1893 navrhla opozice rozšíření královského námořnictva, které, jako zastánce úsporných vládních výdajů, odmítl. Odporoval i vyhlášení nové dědické daně. 1. března 1894 ve svém posledním projevu v parlamentu apeloval pro přehlasování veta Sněmovny lordů. 2. března rezignoval na funkci předsedy vlády a královna pověřila sestavením nové Archibalda Primroseho.

Pozdní období.

Roku 1895 odkázal 40 000 liber a větší část své knihovny na založení veřejné knihovny v Hawardenu.  Zemřel 19. května 1898 na hradu Hawarden. Rakev s jeho ostatky byla převezena londýnským metrem na státní pohřeb, po němž byl pohřben ve Westminsterském opatství.  Jeho syn Herbert Gladstone (1854–1930) byl ministrem vnitra (1905–1910) a generálním guvernérem v Jižní Africe (1910–1914), mezitím s titulem vikomta vstoupil do Sněmovny lordů.

William Gladstone (29. prosinec 1809 – 19. květen 1898) byl britský státník, člen Liberální strany, který po čtyři funkční období zastával funkci premiéra. Vykonával i funkci ministra financí a prosazoval přijetí zákona, který zavedl samosprávu Irska.

William Ewart Gladstone (; 29 December 1809 – 19 May 1898) was a British statesman and Liberal politician. In a career lasting over 60 years, he served for 12 years as Prime Minister of the United Kingdom, spread over four terms beginning in 1868 and ending in 1894. He also served as Chancellor of the Exchequer four times.


Historie.

Prvním důkazem rozšíření islámu na Jolo je náhrobek nalezený na Mt. Data a datovaný do roku 1310 (710 islámského kalendáře).

Boje se Španěly a Američany.

Jolo bylo hlavním ostrovem Suluského sultanátu. Prvními Evropany, kteří vstoupili na Jolo, se v červnu 1578 stali Španělé Esteban Rodriguez de Figueroa (kapitán), Juan del Campo (jezuitský kněz) a Gaspar Gomez (biskup koadjutor), ale záhy museli ostrov opustit. Během následujících staletí podnikli Španělé na Jolo několik nájezdů s proměnlivou úspěšností. Podmanit si Jolo se jim ale nepodařilo. Roku 1878 založili Španělé opevněné město Jolo.  Po španělsko-americké válce vznesli na Jolo nárok USA. To vedlo k povstání Moro proti okupantům v letech 1899 až 1913 v rámci filipínsko–americké války.

Druhá světová válka.

Na začátku druhé světové války se večer 24. prosince 1941 na ostrově vylodili vojáci japonské 2. kurské Speciální námořní vyloďovací jednotky a 143. pěšího pluku. Podporovaly je letadlová loď "Rjúdžó", nosič hydroplánů "Čitose", lehký křižník "Džincú" a torpédoborce. Ráno 25. prosince již bylo město Jolo a přilehlé letiště v japonských rukou. Asi 300 příslušníků slabě vyzbrojené Filipínské policie kladlo pouze slabý odpor. Japonci si tak zajistili další nástupní prostor pro invazi na Borneo.  Japonci drželi ostrov až do jara/léta 1945. Dne 9. dubna 1945 se na severu ostrova bez jakéhokoliv odporu vylodila většina amerického 163. pěšího pluku. Japonci se stáhli do vnitrozemí. Jejich pozice na Mt. Daho byly dobyty 22. dubna. Na Mt. Tuamtangas se japonské jednotky držely až do 30. června a ještě 17. července se hlídka roty I dostala pod palbu asi stovky Japonců.

Současnost.

Boje na ostrově znovu vzplály v únoru 2005, když se asi 4-5000 filipínských vojáků střetlo s 800 islámskými separatisty ze skupiny Abú Sajafa a následovníky Nur Misuariho. Boje vyhnaly z domovů až 12 000 civilistů.

Jolo je vulkanický ostrov v jihozápadních Filipínách. Je největším ostrovem Suluských ostrovů nepočítaje Basilan. Nachází se jihozápadně od filipínského ostrova Mindanao a severovýchodně od Bornea. Na severozápadě ostrova se nachází Španěly založené město Jolo, které je hlavním městem provincie Sulu v rámci filipínského autonomního regionu Muslimské Mindanao. Přibližně třetina obyvatel ostrova žije v municipalitě Jolo. Dalšími obcemi jsou Parang, Patikul a Talipaw.

Jolo (Tausūg: "Sūg") is a volcanic island in the southwest Philippines and is the primary island of the province of Sulu wherein its capital of the same name is situated. It is located in the Sulu Archipelago, between Borneo and Mindanao, and has a population of approximately 500,000 people.


Geografie.

Leží cca 10 kilometrů východně od města Modi'in-Makabim-Re'ut, cca 15 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, v nadmořské výšce 625 metrů na pomezí Samařska a Judských hor. Severně od obce terén prudce spadá do údolí vádí Nachal Modi'im.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí lokální silnice číslo 443, která spojuje aglomeraci Modi'in-Makabim-Re'ut se severním okrajem aglomerace Jeruzalému. Vesnice je součástí souvislého bloku izraelských osad situovaného na Západním břehu Jordánu, v severozápadní části aglomerace Jeruzalému. Do tohoto bloku se řadí dále obce Giv'at Ze'ev a Giv'on ha-Chadaša. Tento blok je ale podél své západní strany lemován pásem palestinských vesnic, v těsné blízkosti Bejt Choron jsou to vesnice Beit Ur al-Fauqa a At Tira.

Dějiny.

Vesnice byla zřízena roku 1977. K založení došlo v prosinci 1977. Rezoluce izraelské vlády z 16. října 1977 rozhodla, že v rámci šesti základen izraelské armády budou zřízeny civilní osady, mezi nimi i budoucí Bejt Choron.  V obci fungují mateřské školy i náboženská základní škola, dvě synagogy, mikve, veřejná knihovna, zdravotní středisko a obchod se smíšeným zbožím. Zastavěné území Bejt Choron má výrazně protáhlý tvar o délce 1,5 kilometru. Obec sestává ze čtyř čtvrtí. Na východní straně přiléhá k osadě areál základny využívaný izraelskou policií.  Počátkem 21. století byl Bejt Choron zahrnut do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla podle stavu z roku 2008 již zbudována na severní straně obce, úsek podél západního okraje osady byl ve výstavbě. Začlenění do bariéry naznačuje, že Izrael si hodlá osadu ponechat i po případné mírové dohodě s Palestinci. Probíhající výstavba nové velké čtvrti Agan ha-Ajalot v sousední obci Giv'at Ze'ev může v blízké době vést k územnímu propojení Bejt Choron a Giv'at Ze'ev.

Demografie.

Obyvatelstvo Bejt Choron je v databázi rady Ješa popisováno jako smíšené, tedy složené ze sekulární i nábožensky zaměřené populace. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1218 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,7 %.

Bejt Choron ( בֵּית חוֹרוֹן, podle biblického města "Bét-chorón" zmiňované například v Knize Jozue 21,22 – „"Jako útočištné město (...) jim dali (...) Bét-chorón i s pastvinami"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bet Horon, přepisováno též Beit Horon) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Mate Binjamin.

Beit Horon () is a communal Israeli settlement in the West Bank. Bordering Route 443 between Modi'in and Jerusalem, the biblical pass of Beit Horon (Joshua 10:10), after which it is named, it falls under the jurisdiction of Mateh Binyamin Regional Council. In it had a population of.


Historie.

Vzor 1958.

Registrační značky vzoru 1958 byly vydávány v letech 1958–1980. Registrační značky vzoru 1958 Litevské SSR měly černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládal ze čtyř číslic, oddělených pomlčkou a třech písmen v azbuce, z nichž první dvě byly nejčastěji ЛЛ, méně často ЛИ, ЛК... První dvě písmena označovala (sovětskou) republiku a na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: 79-09 LLČ.

Vzor 1980.

Registrační značky vzoru 1980 byly vydávány v letech 1980–1991. Registrační značky vzoru 1980 Litevské SSR měly bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládal z písmene, čtyř číslic dalších dvou písmen v azbuce, která označovala (sovětskou) republiku. Po rozpadě Sovětského svazu se azbuka nahradila latinkou. Na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: R 1444 LK.

Vzor 1992.

Registrační značky vzoru 1992 jsou v současnosti platné. Byly vydávány v letech 1992–2004. Mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například AKA 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Litvy (někdy také ještě s vlajkou Evropské unie) a bílými písmeny LT označující Litvu. Prostřední písmeno označovalo kraj, kde bylo vozidlo registrováno. 1. května 2004 byly zavedeny registrační značky současného vzoru, kde bylo mimo jiné upuštěno od rozlišování podle místa registrace, a to z bezpečnostních důvodů.

Speciální typy registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky mají bílé pozadí s červeným textem kódu. Dočasné (transportní) registrační značky jsou dvou odlišných typů:

Registrační značky vozidel diplomatického sboru.

Registrační značky vozidel diplomatického sboru mají zelené pozadí s bílým textem kódu. Vzor: 01 3 123, první dva znaky označují kód Zastupitelského úřadu. Prostřední znak označuje kategorii (status osoby, které vozidlo náleží):

Vozidla taxislužby.

Registrační značky vozidel taxislužby mají žluté pozadí s černým textem kódu, který se skládá z písmene T a pěti číslic. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu, oddělený od kódu dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce.

Registrační značky vojenských vozidel.

Registrační značky vojenských vozidel jsou používány v Litvě od 1. října 2008. Mají černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic. V levém rohu se nachází vlajka Litvy.

Litevské registrační značky (, zkráceně, VN Nr. XXX XXX) jsou státní poznávací značky evropského standardu, mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například ABC 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu. Ve speciálních vyjmenovaných případech mohou být i v americkém standardu. Pro cesty do ciziny se i v Litvě používají ještě tzv. mezinárodní poznávací značky (MPZ).

Standard vehicle registration plates in Lithuania bear three letters and three numbers (e.g. ABC 123) in black lettering on a white background. The plates are usually of the standard EU dimensions, but can also be manufactured in the American dimensions for special import vehicles. All plates issued since 2004 also bear a blue EU identification stripe on their left-hand edge. Those issued between the restoration of Lithuanian independence in 1990 and the country's accession to the European Union in 2004 bore a similar stripe with a small Lithuanian flag in place of the flag of the European Union.


Příběh.

Hvězdného data 3045.6 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberiem Kirkem doráží na základnu Cestus III, kam je pozván komodorem Travesem, známým svou pohostinností. Když se výsadek včetně kapitána Kirka a prvního důstojníka Spocka transportuje na povrch planety zjišťuje, že základna je zničená a v okolí se nachází živé, avšak chladnokrevné bytosti. Výsadek je vystaven dělostřeleckému útoku. Vedoucí důstojník Sulu musí zároveň čelit útoku cizího plavidla na oběžné dráze planety.  Když se útočníky daří odrazit, Kirk a Spock se transportují zpět, pronásledují cizí loď a snaží se získat informace z jednoho z přeživších. Kirk se domnívá, že jde o přípravu pro invazi a je tedy nutné průzkumnou loď zničit, aby cizí rasa neměla jistotu vojenské síly Spojené federace planet. Pro dostihnutí lodi kapitán Kirk riskuje a nařizuje překročení maximální bezpečné warp rychlosti. Nedbá ani Spockových rad ponechat nepřátele svému osudu, ani Scottyho varování, že to "Enterprise" nemusí vydržet. Když se začínají přibližovat, Uhura zachytává cizí skenování lodi, které klasifikuje jako ne-nepřátelské. Další záhadou je, že cizí loď najednou zastavuje. Kapitán Kirk nechává vyhlásit pohotovost a celá posádka se připravuje na boj. Když se "Enterprise" přiblíží, je násilně zastavena neznámou silou. Obě lodě v tu chvíli bezmocně stojí ve vesmíru. Záhy se na obrazovce objevuje komunikace a neznámý hlas se představuje jako Metronové. Upozorňuje, že "Enterprise", spolu s lodí, jejíž osádku označují jako Gorny, vstoupila do jejich území s nepřátelskými úmysly a proto budou kapitáni obou lodí poslány na planetu s vhodnou atmosférou, aby zde sami vyřešili svůj spor. Poražený, pak bude zničen i se svou lodí.  Kirk se proti své vůli objevuje na asteroidu spolu s gornským kapitánem, který vypadá jako plaz. Jeho protivník je velmi pomalý a neohrabaný, ale také nadmíru silný a odolný. Kirkovi je po chvilce zřejmé, že holýma rukama tohoto soupeře neporazí a utíká do skalisek. Postupně nahrává svůj provizorní deník, který ovšem poslouchá i kapitán Gornské lodi. Kirk byl od Metronů upozorněn, že na planetě se nachází surovina s jejíž pomocí lze vyrobit zbraň, ale nic takového nenachází. Zatímco se Gorn snaží si vyrobit ostrou zbraň ze všudypřítomných diamantů, Kirk na něj shodí obrovský balvan, ale ani takový úder nepřítele nezabije. Kapitán je nucen znovu utíkat, ale je zavalen kamením, které na něj přichystal jeho nepřítel. "Enterprise" spolu s gornskou lodí bezmocně stojí ve vesmíru. Spock s Dr. McCoyem zkouší kontaktovat Metrony. Ti pouze posádce umožní sledovat dění na asteroidu. Zraněnému Kirkovi se daří uniknout Gornovi. Objevuje velké ložisko síry a posléze i dusičnanu draselného. Je mu zřejmé, že tyto látky spolu s diamanty mohou něco utvořit, ale nedokáže si vzpomenout. Gorn nečekaně kontaktuje Kirka za účelem, aby svůj boj vzdal a neutíkal před ním. Když mu kapitán odvětí, že neumí být milosrdný a předvedl to na základně Cestus III, Gorn se hájí tím, že šlo o jejich prostor, kde Federace postavila svou základnu. Můstek "Enterprise" zatím sleduje, kterak jejich kapitán objevuje dutý kmen bambusu, liánu a poté dutý kmen láduje dusičnanem, sírou, diamanty a nakonec i uhlím, jehož ložisko je nedaleko. Spock objasňuje McCoyovi, že se snaží vyrobit starodávný vynález zvaný střelný prach a diamanty poslouží jako dokonalé projektily v dutém kmenu, který zpěvní liánou. Svým provizorním dělem poráží nepřítele, ale odmítá jej poté zabít, protože věří, že Gornové třeba brali jejich útok jako obranu svého území. Gorn mizí a objevuje se jeden z Metronů, který považuje Kirkův akt za naději na vyšší úroveň civilizovanosti a vrací kapitána na "Enterprise".  Enterprise odlétá, ale pan Sulu hlásí, že najednou se nachází na úplně jiném místě galaxie. Kirk to přechází s hláškou, aby prostě nabral kurz na Cestus III, kde doufá bude moci s Gorny jednat o míru.

„Aréna“ (v originále „Arena“) je osmnáctý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 19. ledna 1967. Děj vychází ze stejnojmenné povídky Fredrika Browna z roku 1944.

"Arena" is the eighteenth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon (based on a short story of the same name by Fredric Brown) and directed by Joseph Pevney, the episode was first broadcast on January 19, 1967.


Popis.

Kaliny jsou opadavé nebo méně často stálezelené keře, vzácněji i nízké stromy. Listy jsou jednoduché, vstřícné, celistvé až hluboce laločnaté, celokrajné nebo zubaté, lysé až hustě chlupaté. Chlupy jsou jednoduché, hvězdovité, vzácněji šupinovité. Často jsou listy tuhé, kožovité, u některých druhů též svraskalé. Palisty mohou být přítomny nebo chybět. Květenství jsou vrcholová, nejčastěji se jedná o ploché, vypouklé až kulovité mnohoramenné vrcholíky. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné. V okrajových částech květenství jsou u některých druhů přítomny asymetrické sterilní a zvětšené květy, některé kultivary mají květenství složena jen z těchto sterilních květů. Kalich je drobný, se 3 až 5 cípy. Koruna má většinou krátkou trubku a 5 korunních cípů. Tyčinek je 5 a přesahují korunu. Semeník je trojpouzdrý, spodní nebo polospodní, s krátkou čnělkou. Vyvíjí se jen 1 pouzdro. Plodem je kulovitá až elipsoidní peckovice, někdy nápadně zploštělá. Plody jsou nejčastěji červené nebo černé, nezřídka záhy vysýchavé. Pecka je plochá.

Rozšíření.

Rod kalina zahrnuje asi 200 až 250 druhů. Je rozšířen především v mírném a subtropickém pásu severní polokoule, dále se vyskytuje v jihovýchodní Asii a v horách tropické Ameriky. Chybí v subsaharské Africe. V ČR jsou původní dva druhy: kalina tušalaj ("Viburnum lantana") a kalina obecná ("Viburnum opulus"). V jižní Evropě roste třetí evropský druh, stálezelená kalina modroplodá ("Viburnum tinus").

Význam.

Kaliny jsou cenné okrasné keře, dostupné ve velkém množství kultivarů. Ze stálezelených druhů je nejčastěji pěstována kalina vrásčitolistá, vzácněji také kalina Davidova a zahradní kříženec kalina pražská. Opadavé a poloopadavé druhy a jejich kultivary a kříženci jsou ceněny zvláště v době květu. Některé kaliny kvetou již v zimě a v předjaří, např. kalina vonná a kalina bodnantská. Nápadné sterilní květy na okrajích květenství mají zejména kultivary kaliny řasnaté a kaliny obecné. Velmi vonné květy má kalina Carlesiova a její kříženci kalina kulovitá a kalina Burkwoodova. Kalina Wrightova je velmi ozdobná na podzim, kdy dozrávají její zářivě červené plody.

Taxonomie.

Rod "Viburnum" je obvykle členěn do 10 sekcí:  Lentago - Severní Amerika  Megalotinus - asi 18 druhů v subtropické Asii, zimní pupeny s 1 až 2 páry volných šupin nebo výjimečně holé, květenství podobná okolíku, s velkými sterilními květy, koruna zvonkovitá, plody červené nebo černé  Odontotinus - asi 30 druhů v Asii a Severní Americe, 1 druh na Kavkaze, zimní pupeny se 2 až 3 páry volných šupin, květenství okolíkovitá, bez zvětšených sterilních květů, plody červené, vzácně černé  Opulus - 3 až 5 druhů v Eurasii a Severní Americe, zimní pupeny se 2 páry volných pupenů, květenství je okolíkovité, s nebo bez velkých sterilních květů, plody červené  Oreinotinus - Střední a Jižní Amerika  Pseudotinus - 4 druhy v Asii a Severní Americe, zimní pupeny nahé, květenství je téměř přisedlý složený vrcholík podobný okolíku, bez zvětšených sterilních květů  Solenotinus (Thyrsonima) - asi 20 druhů v mírných a subtropických oblastech Asie, zimní pupeny se 2 až 3 páry volných šupin, květenství latovité, pyramidální, bez zvětšených sterilníc květů, plody zprvu červené, později černé.  Tinus - 6 až 9 druhů v mírných až subtropických oblastech Eurasie, zimní pupeny s 1 párem volných šupin, květenství bez zvětšených sterilních květů, plody jsou modročerné a nejsou zprvu červené  Tomentosa (Pseudopulus) - 2 druhy v mírných oblastech Asie, zimní pupeny s 1 párem přirostlých šupin, květenství podobná okolíku, s velkými sterilními květy, plody zprvu červené, zralé pak červené nebo černé  Viburnum - asi 20 druhů v Asii a 1 v Evropě, zimní pupeny nahé, květenství bez zvětšených sterilních květů, plody zprvu červené, později černé

Kalina ("Viburnum") je rod rostlin patřící do čeledi pižmovkovité ("Adoxaceae"). Jsou to dřeviny s jednoduchými vstřícnými listy, rozšířené především v mírném pásu severní polokoule. V české květeně jsou zastoupeny 2 druhy: kalina obecná a kalina tušalaj. Některé druhy patří mezi oblíbené okrasné keře.

Viburnum is a genus of about 150–175 species of flowering plants in the moschatel family Adoxaceae. Its current classification is based on molecular phylogeny. It was previously included in the honeysuckle family Caprifoliaceae.


Popis.

Révy jsou dřevnaté jednodomé nebo dvoudomé liány s úponky. Dřeň stonků je hnědavá, v uzlinách přerušovaná. Kůra se loupe v dlouhých pruzích. Listy jsou střídavé, jednoduché až složené, dlouze řapíkaté, s opadavými palisty. Čepel listů je dlanitě laločnatá s dlanitou žilnatinou nebo až dlanitě složená. Úponky vyrůstají naproti listům a jsou nejčastěji vidličnatě rozdvojené. Květy jsou pětičetné, v latovitých květenstvích. Kalich je miskovitý, srostlý, laločnatý, někdy redukovaný. Tyčinek je 5. Koruna je záhy opadavá, korunní lístky jsou v horní části srostlé. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů a se 2 pouzdry, v každém plodolistu jsou 2 vajíčka. Na bázi semeníku je pětilaločný žláznatý terč. Plodem je bobule obsahující 1 až 4 hruškovitá semena.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 60 druhů a je rozšířen v mírném pásu severní polokoule s přesahy do subtropických oblastí. Největší množství druhů se vyskytuje v Číně a ve východních oblastech Severní Ameriky. V květeně České republiky je zastoupen jediný původní druh, réva vinná lesní ("Vitis vinifera" subsp. "sylvestris"). Vyskytuje se velmi vzácně na jižní Moravě v lužních lesích soutoku Moravy a Dyje. Réva vinná je rovněž jediný evropský zástupce tohoto rodu.

Ekologické interakce.

Nenápadné, drobné květy révy jsou opylovány hmyzem přilákaným nektarem. Semena jsou šířena ptáky a zvířaty konzumujícími plody.

Význam.

Hospodářsky nejvýznamnějším druhem je bezesporu réva vinná ("Vitis vinifera"), prastará kulturní rostlina. Dnes je pěstována v klimaticky příhodných oblastech celého světa. Jedlé hrozny poskytují i některé jiné druhy, zejména "Vitis labrusca" a "Vitis rotundifolia". Americké druhy révy jsou odolné proti škůdci révy vinné zvanému mšička révokaz ("Viteus vitifoliae") a proto se používají jako podnož pro kulturní odrůdy révy vinné.  Některé druhy tohoto rodu, ale i ušlechtilé odrůdy révy vinné, jsou používány v České republice jako okrasné rostliny. Jsou vhodné k popnutí zdí, treláží, pergol, nebo stromů. V českých botanických zahradách a arboretech jsou pěstovány zejména réva amurská ("Vitis amurensis"), réva pobřežní ("V. riparia") a réva japonská ("V. coignetiae"), vzácněji i réva americká ("V. labrusca") a révy "V. piasezkii", "V. aestivalis", "V. palmata" a "V. vulpina".

Pěstování.

Révy rostou na výsluní i v polostínu. Na půdu nejsou náročné. Některým více vyhovuje sušší, lehčí půda (např. réva vinná), jiné lépe prosperují na vlhčím stanovišti se živnou půdou (réva japonská). Vysazují se v bezlistém stavu. Množí se především dřevitými řízky, botanické druhy i výsevem.

Réva ("Vitis") je rod rostlin z čeledi révovité ("Vitaceae"). Jsou to dřevnaté liány s jednoduchými až dlanitě složenými střídavými listy a drobnými nenápadnými květy, které jsou opylovány hmyzem. Plodem je bobule. Rod réva zahrnuje asi 60 druhů a je rozšířen v mírném a subtropickém pásu severní polokoule. Hospodářsky nejvýznamnější druh je réva vinná, jedlé plody mají i některé další druhy. Některé révy jsou pěstovány jako okrasné liány, např. velkolistá réva japonská.

Vitis (grapevines) is a genus of 79 accepted species of vining plants in the flowering plant family Vitaceae. The genus is made up of species predominantly from the Northern hemisphere. It is economically important as the source of grapes, both for direct consumption of the fruit and for fermentation to produce wine. The study and cultivation of grapevines is called viticulture.


Život a vláda.

Talál ibn Abdalláh al-Hášimí se narodil jako prvorozený 26. února 1909 v Mekce Abdalláhovi ibn Husajnu al-Hášimí a jeho první ženě, pozdější královně Musbah bint Nasser. Byl ve 41. generaci přímým potomkem proroka Mohameda.  Talál byl vzděláván soukromě, studoval na královské vojenské akademii v Sandhurstu, kterou absolvoval v roce 1929. Poté sloužil v hodnosti podporučíka v pluku kavalérie Arabské legie.  Talál se stal jordánským králem 20. července 1951, po zavraždění jeho otce Abdalláha I. v Jeruzalémě. Tehdy se tu nacházel i jeho syn, budoucí král Husajn, který dědečka doprovázel na modlitbu v mešitě al-Aksá. Při atentátu byl princ Husajn také zraněn, ale život mu prý zachránila medaile, kterou měl připnutou na hrudi (udělil mu ji král Abdalláh).  Talal však nevládl dlouho, byl totiž psychicky nemocný, resp. podle britských doktorů trpěl schizofrenií. Během jeho krátké vlády byla přijata liberalizovaná ústava Jordánského hášimovského království. Ústava byla ratifikována dne 1. ledna 1952. Po většinu vlády v roce 1951 ale za Talála vládl jeho poloviční bratr Naif.  Po vynucené abdikaci 11. srpna 1952 (ze zdravotních důvodů – někdy se vedou spory, jak moc byla vynucená) nastoupil na trůn jeho syn a Abdalláhův vnuk, tehdy sedmnáctiletý Husajn I., který vládl až do roku 1999 a stal tak doposud nejdéle vládnoucím jordánským králem, na rozdíl od svého otce, který byl králem vládnoucím nejkratší dobu.  Talál zemřel v Turecku v Istanbulu dne 7. červenec 1972 a byl pochován v královském mauzoleu v Ammánu.

Rodina.

V roce 1934 si vzal za ženu Zejn al-Šaráf Talál, se kterou měl tyto děti:

Talál I., arabsky: طلال بن عبد الله; "Ṭalāl ibn ‘Abd Allāh" (26. února 1909, Mekka, Osmanská říše – 7. července 1972, Istanbul, Turecko) byl v letech 1951–1952 jordánským králem.

Talal bin Abdullah (, ; 26 February 1909 – 7 July 1972) was King of Jordan from the assassination of his father, King Abdullah I, on 20 July 1951, until he was forced to abdicate on 11 August 1952. As a member of the Hashemite dynasty, the royal family of Jordan since 1921, Talal claimed to be a 39th-generation direct descendant of Muhammad.


Stavba.

Stavba zámku započala v roce 1738 na místě staršího hradu Řádu mečových bratří, na ostrově mezi řekou Lielupe a jejími přítoky. Stavbu inicioval vévoda kuronský a zemgalský Ernst Johann von Biron, favorit ruské carevny Anny Ivanovny, který v roce 1737 nastoupil na kuronský trůn. Jeho plánem bylo vybudovat v sídle vévodství okázalý palác a v roce 1737 nechal vyhodit starý hrad do vzduchu. Současně se zámkem v Mitavě stavěl i palác v Rundāle, stavba mitavské rezidence však měla pro knížete větší význam. Do roku 1740 byly položeny základy barokního zámku, avšak po uvěznění vévody Ernsta Johanna v tomto roce byly práce na stavbě zastaveny, třebaže budova nebyla ještě pod střechou. V roce 1763 se Ernst Johann vrátil do Kuronska a stavba paláce byla obnovena pod vedením Itala Francesca Bartolomea Rastrelliho a Dána Severina Jansena. První z nich chtěl zachovat původní barokní podobu rezidence, druhý ji chtěl přiblížit stylu klasicistnímu. V 70. letech 18. století pracovalo na výzdobě interiérů i fasád paláce mnoho známých mistrů, mj. Johann Michael Graf z Berlína nebo Ital Antonio d'Angeli.

Historie.

V roce 1772 byl palác připraven k přijetí vévodské rodiny, která se tam vzápětí přistěhovala. Ernst Johann však pobytu v zámku užil jen krátce – po půl roce, 29. prosince 1772 zde zemřel. Do krypty v suterénu zámku byly později soustředěny tři desítky rakví a sarkofágů a nyní je místem posledního odpočinku kuronských vévodů rodu Kettlerů od roku 1569 do roku 1743 i Bironů včetně stavitele Ernsta Johanna.  Po anexi Kuronska Ruskem v roce 1796 zámek často měnil majitele. V roce 1779 zde pobýval slavný dobrodruh Alessandro Cagliostro. V průběhu let zde nacházeli útočiště francouzští aristokraté, uprchlíci z revoluční Francie.  Od roku 1798 byl zámek dočasným sídlem z Francie vyhnaného francouzského krále Ludvíka XVIII. 10. července 1799 v paláci uzavřeli manželství bratranec a sestřenice krále – Ludvík, vévoda Angoulême a princezna Marie Terezie Bourbonská (nejstarší dcera popraveného francouzského krále Ludvíka XVI. a jeho manželky Marie Antoinetty, jediná z královské rodiny, jež přežila Francouzskou revoluci). V roce 1800 Ludvík XVIII. odjel do Varšavy, v roce 1804 se však do Mitavy vrátil, definitivně odjel v roce 1807. V době napoleonských válek byl v zámku polní lazaret. V roce 1918 utrpělo vnitřní zařízení velké škody, když byl zámek vydrancován a vypálen ustupujícími jednotkami Bermondt-Avalova, podobně i za druhé světové války, v roce 1944. V letech 1956-1964 zde proběhla velkorysá rekonstrukce, která však prakticky nezahrnula interiéry.  V sovětském období sem byla umístěna Lotyšská zemědělská univerzita (LLU), sídlící zde dosud. Zámek proto není veřejnosti přístupný, s výjimkou krypty.

Zajímavosti.

Na zámku se narodila (jako nejstarší dcera Petra Birona, syna stavitele zámku Ernesta Jana Birona) také rakouská šlechtična a politička vévodkyně Kateřina Vilemína Zaháňská, "paní kněžna" z "Babičky" Boženy Němcové; tato česká spisovatelka podle názoru některých literárních historiků měla být neteří Kateřiny Zaháňské, a to nemanželskou dcerou její mladší sestry Dorothey.

Zámek v Jelgavě je jednou z nejcennějších architektonických památek v Lotyšsku. Nachází se v městě Jelgava (historicky též "Mitava", : ), asi 45 km jižně od Rigy.

Jelgava Palace () or historically Mitau Palace (, ) is the largest Baroque-style palace in the Baltic states. It was built in the 18th century based on the design of Bartolomeo Rastrelli as a residence for the Dukes of Courland in their capital of Mitau (today's Jelgava, Latvia). The Dukes of Courland also had a summer palace by Rastrelli, about 40 kilometers to the southeast, called Rundāle Palace.


Historický vývoj znaku.

Prvním oficiální znakem pruska se černá orlice stala, když v roce 1525 velmistr Řádu německých rytířů Albrecht Braniborský (z rodu Hohenzollernů) sekularizovat území řádu a prohlásil se světským vévodou a pruské území vévodstvím. Jako znak přijal černou orlici na bílém štítu, kterou mohl díky povolení čísaře používat velmist Řádu německých rytířů, orlice ale na hrudi nesla štít s písmenem "S", které znamenalo Sigismund, česky Zikmund, tedy jméno polského krále, což vyjadřovalo lenní příslušnost Pruska.  Když zdědil pruské vévodství v roce 1618 braniborský kurfiřt, tak ho spojil s braniborskem do soustátí Braniborsko-Prusko, obě země si zachovaly vládu i symboly. Změnil se ale znak braniborského kurfiřta a pruského vévody, v němž pruská orlice zaujímala druhořadé místo.

Znak pruského království.

Když se v roce 1701 prohlásil pruský vévoda a braniborský kurfiřt Fridrich III. pruským králem Fridrichem I., dal nařídit změnu znaku Pruska (nyní království). Byla to největší změna v historii znaku. Samotná pruská orlice dostala královskou korunu, na hrud byly přidány iniciály ""FR"" (Fridericus Rex = král Fridrich). Nad štít byla posazena královská koruna (reálný vzhled), kolem štítu byl obtočen pruský Řád černé orlice a štít z boku podpírali 2 štítonoši tzv. bájní Heráklové neboli diví mužové (vyskytujíc se v keltské a germánské mytologii, také ve znaku Dánska, odtud inspirace). Takový znak byl tzv. malým znakem pruského království, dále nechal král Fridrich I. ustanovit velký znak, který měl barokní tvar a byl navíc položen na královský stan nad kterým byla další královská koruna. Inspiraci použít ve znaku královský plášť našel Fridrich I. ve znaku Francie a Dánska.  V roce 1709 došlo ke změněn velkého znaku. Štít dostal zpět gotický tvar a do znaku byly přidány znaky některých dalších malých pruských území. Nad štítem se objevila helmice na které byla umístěna královská koruna, kolem štítu byl obtočen Řád černé orlice, navíc štítonoši dostali do rukou každý po jedné korouhvi, pruské a braniborské. Nad celým královským pláštěm (stanem) byl prapor s pruskou orlicí. Pod stan byl umístěn podstavec na, kterém bylo heslo "Gott mit uns" („Bůh s námi“).  Syn Fridricha I., král Fridrich Vilém I. nechal znak rozšířit tak, že nechal pruské orlici ve všech znacích přidat královské žezlo a jablko, jako výraz královské moci. Za vlády jeho syna Fridricha II. byl velký znak Pruska opět rozšířen o znaky nově dobytých (či nárokovaných) území: Slezsko, Východní Frísko a knížectví Oranžské.  Za vlády Fridricha Viléma III., který byl synem krále Fridricha Viléma II. byl ke znaku přidán braniborský Řád červené orlice. Do štítu byly přidány znaky zemí Vestfálsko, Dolní Sasko, Sasko.  Po Prusko-rakouské válce v roce 1866 a Prusko-francouzské válce v roce 1870–1871 a vytvoření Německého císařství v roce 1871 byl nařízením krále Viléma I. opět velký a střední znak Pruska změněn. Do středního znaku byly přidány znaky dobytých území: Hohenzollernsko, Hanonoversko, Hessensko-Nassavsko, Šlesvicko, Holštýnsko Od malého znaku se střední lišil tím, že obsahoval více znaků (a byl obtočen řádem černé orlice). Malý znak byl také upraven a to tak, že z něho zbyl jenom štít s orlicí, byly odstranění jak štítotoši, tak podstavec pod nimi a i královská koruna.  Velký znak byl rozšířen o tyto znaky (celkem 48 malých a 3 strdeční: Prusko, Braniborsko a Hohenzollernsko)a také přibyly další záslužné řády obtočené kolem štítu. Podle nejvýznamnějšího, od spodu nahoru: Řád černé orlice, Řád červené orlice, Královský hohenzollernský domácí řád a Řád pruské koruny. Motto "Gott mit uns" („Bůh s námi“) bylo přesunuto na kopuli stanu.

Znak svobodného státu Prusko.

V roce 1920 tj. 2 roky po svržení monarchie v Německu byl zaveden nový znak Pruska resp. svobodného státu Prusko jak zněl oficiální název Pruska, vyjadřující poválečnou situaci Pruska, které přišlo jak o území na západě a severu tak především na východě, proto byla nyní pruská orlice (zbavena královských reálií – koruny, žezla a jablka) zobrazena v "obraném postavení".  Za nacistické éry byla orlici na hruď přidán hákový kříž do jednoho pařátu meč a do druhého 2 blesky, nad orlicí bylo heslo "Gott mit uns" ("Bůh s námi").

Státní znak Pruska tvoří černá orlice na bílém štítu. V letech 1701–1918 s královskou korunou, zlatou zbrojí a královským žezlem a jablkem. Jedná se tak o malý znak Pruska, až na insignie královské moci tj. koruna, jablko, žezlo a iniciály "FR" (Fridericus Rex = král Fridrich) byl znak téměř nezměněl používán po celou existenci pruského státu. Od roku 1947, kdy byl pruský stát oficiálně zrušen není znak používán.

The state of Prussia developed from the State of the Teutonic Order. The original flag of the Teutonic Knights had been a black cross on a white flag. Emperor Frederick II in 1229 granted them the right to use the black Eagle of the Holy Roman Empire. This "Prussian Eagle" remained the coats of arms of the successive Prussian states until 1947.


Geografie.

Město se rozkládá na levém břehu řeky Podkumok. Nejvyšším bodem je hora Beštau s vrcholem ve výšce 1401 m n. m. a v okolí se nachází více vrcholů: hora Mašuk (okolo 950 m n. m.), Goriačaja, Post, Piket, Kazačka a jiné.

Historie.

První písemná zmínka o sídle "Biš Dag" (Pět hor) pochází od Ibn Battúty z roku 1334. Rusko se oblasti zmocnilo v roce 1780 a zřídili zde "Konstantinogorskou pevnost". Rozvoj zdejšího lázeňství začal stejně jako u ostatních severokavkazských lázní na počátku 19. století. Současný název město nese od r. 1830. Roku 1863 bylo město připojeno na ruskou telegrafní síť a o 30 let později sem byla dovedena železnice. V roce 1915 bylo otevřeno městské divadlo.  Mezi srpnem 1942 a lednem 1943 bylo město obsazeno wehrmachtem. Dne 19. ledna 2010 se město stalo sídlem nově zřízeného Severokavkazského federálního okruhu, vyčleněného z Jižního federálního okruhu.

Lázně.

Město je vyhledávaným rekreačním střediskem, celé oblast je bohatá na minerální vody a Pjatigorsk je administrativním centrem širší aglomerace, která sdružuje města s rekreačním zaměřením (Kavkazské minerální vody). Z této skupiny se Pjatigorsk vyznačuje nejrůznorodějšími přírodními léčebnými zdroji minerálních vod, jejichž léčivé účinky byly známé dávno v minulosti. Nachází se zde více než 40 pramenů o různé teplotě a chemického složení. Z nedalekého Tambukanského jezera se těží bahno, které má léčivé účinky. Klima mírného kontinentálního podnebí je velmi příznivé zejména v létě a začátkem jara, kdy je Pjatigorsk vyhledávaný pro příznivé terapeutické účinky zdejšího vzduchu.

Významné osobnosti.

Mezi zdejší slavné rodáky patří sionista a židovský veterán rusko-japonské války Josef Trumpeldor a sovětský diplomat a orientalista Nikolaj Trofimovič Fedorenko. Ve městě naopak při souboji zemřel básník Michail Jurjevič Lermontov. Ve městě se narodil slovenský interpret Gleb.

Pjatigorsk (: Пятигорск, doslova „Pětihoří“) je město na jihu Ruské federace. Nachází se v jižní části Stavropolského kraje je sídlem Severokavkazského federálního okruhu. Žije zde téměř 150 tisíc obyvatel.

Pyatigorsk (; Circassian: Псыхуабэ, "Psıxwabæ") is a city in Stavropol Krai located on the Podkumok River, about from the town of Mineralnye Vody where there is an international airport and about from Kislovodsk. Since January 19, 2010, it has been the administrative center of the North Caucasian Federal District of Russia. Population:


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 770 metrů v centrální části hornatiny Samařska. Leží cca 7 kilometrů jihovýchodně od města Ariel, cca 30 kilometrů severně od historického jádra Jeruzalému a cca 45 kilometrů východně od centra Tel Avivu.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí dálnice číslo 60, která prochází nedaleko od obce a která tvoří hlavní severojižní dopravní osu Samařska. Ma'ale Levona leží v menším ale územně kompaktním bloku izraelských osad (tzv. Guš Šilo) v centrální horské části Samařska. Zhruba 2 kilometry na severovýchodě se nachází velká izraelská obec Eli,5 kilometrů na východě podobně významné sídlo Šilo. V těsné blízkosti se ale rozkládají i palestinská sídla Sinjil a Al-Lubban ash-Sharqiya.

Dějiny.

Obec byla zřízena roku 1983. Na místě současné vesnice stála nejdříve osada typu nachal, tedy kombinace vojenského a civilního sídla. 20. března 1983 rozhodla izraelská vláda o jejím převodu na ryze civilní obec. To bylo provedeno v květnu 1984. Územní plán obce předpokládal výhledovou kapacitu 252 bytových jednotek a byl plně realizován. K založení civilní osady došlo na den nezávislosti v květnu 1984. Její vznik iniciovala skupina nábožensky založených Izraelců včetně politika Chanana Porata (člena Knesetu). První skupina osadníků sestávala jen ze čtyř rodin.  Ve vesnici působí v současnosti zařízení pro předškolní péči o děti, obchod se smíšeným zbožím a zdravotní středisko. Základní školy jsou dostupné v nedaleké vesnici Šilo. V Ma'ale Levona funguje synagoga a veřejná knihovna. Obec je napojena na veřejnou autobusovou dopravu. Linky číslo 148 a 477 vedou do Jeruzalému, Tel Avivu i do města Ariel.  Počátkem 21. století nebyla obec s okolím zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla zbudována mnohem blíže k Zelené linii. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Ma'ale Levona je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 758 lidí. Během roku 2014 evidovaná populace stoupla o 3,3 %.

Ma'ale Levona ( מַעֲלֵה לְבוֹנָה, doslova „"Kadidlový svah"“, podle biblické lokality, kterou zmiňuje Kniha Soudců 21,19 - „"jižně od Lebóny"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Ma'ale Levona) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Mate Binjamin.

Ma'ale Levona (, lit. "Ascent of Frankincense") is an Israeli settlement organized as a community settlement in the West Bank. Located to the south-east of Ariel, it falls under the jurisdiction of Mateh Binyamin Regional Council. In, it had a population of.


Životopis.

Mládí (1933–1954).

Narodila se ve městě Tryon, ve státě Severní Karolína v USA, jako jedno z osmi dětí v chudé rodině. Ve třech letech začala hrát na piano, první píseň, kterou se naučila, byla hymna "God Be With You, Till We Meet Again". V hraní pokračovala v místním kostele, kde ukázala svůj hudební talent. Jejím premiérovým koncertem byl ve 12 letech recitál vážné hudby. Během představení si její rodiče museli přesednout z míst v první řadě dozadu, aby udělali místo pro bělochy. Simone prohlásila, že nebude hrát, dokud se rodiče nevrátí na svá původní místa. Tento incident byl jedním z motivů jejího pozdějšího zapojení do hnutí za občanská práva.  Matka Mary Kate Waymon byla zapálená metodistická duchovní; její otec, John Divine Waymon, byl údržbář a příležitostně holič, jenž měl chatrné zdraví. Matka pracovala jako hospodyně a její zaměstnavatel si uvědomil talent, kterým Eunice oplývala, proto poskytl rodině prostředky na hodiny hry na piano. V 17 letech se přestěhovali do Philadelphie v Pensylvánii. Zde se Eunice setkala s rasismem, když žádala o stipendium na místní škole. Vyplnila úspěšně testy o svých schopnostech a výborně prospěla, její talent byl zřejmý. Přesto stipendium nedostala. Když se ptala svého zkoušejícího, proč jí nebylo přiděleno stipendium, odpověděl jí: „protože jsi černoška.“ Jinou obětí rasismu v té době byla skladatelka a klavíristka Philippa Schuyler z New Yorku.  Tyto zkušenosti ji později vedly k boji za občanská práva. Učila se hrát na klavír v New Yorku na "Juilliard School of Musica" a doprovázela zpěváky, aby si vydělala na vlastní studia. S pomocí soukromého učitele se připravila na zkoušky pro studium hry na piano na Curtisově institutu, ale opět byla odmítnuta. Věřila, že byla odmítnuta z důvodu, že je černoška a že je žena.

První úspěchy (1954–1959).

Vydělávala si na studia hrou na piano v "Midtown Bar & Grill" na Pacific Avenue v Atlantic City. Majitel si dal podmínku, že práci dostane pouze pokud bude při hře na piano také zpívat. V roce 1954 přijala jevištní jméno „Nina Simone“, protože nechtěla, aby její matka věděla, že hraje „ďábelskou hudbu“. Nina („niña“ ve španělském významu děvčátko) byla přezdívka, kterou ji dal její přítel, a Simone vzniklo podle francouzské herečky Simone Signoretové, kterou viděla ve filmu "Zlatá čapka". Hrála a zpívala v baru směs jazzu, blues a klasické hudby a časem si vytvořila malou, ale oddanou skupinu obdivovatelů.  V roce 1958 po zkušenostech s hrou v malých klubech nahrála píseň George Gershwina "I Loves You, Porgy" (z opery Porgy and Bess), kterou se naučila podle alba Billie Holiday a zpívala ji pro své přátele. Tato nahrávka se dostala do "Billboard top 40 success v USA", brzy pak následovalo debutové album "Little Girl Blue" nahrané u "Bethlehem Records". Simone neměla z alba nikdy finanční prospěch, prodala svá práva za 3000 dolarů a ztratila tak více než milion dolarů na honoráři (hlavně vzhledem k úspěšným reedicím písně "My Baby Just Cares for Me" během 80. let).

Popularita (1959–1964).

Po úspěchu "Little Girl Blue" podepsala kontrakt s velkou společností "Colpix Records", následoval řetězec studiových i živých alb.

Éra boje za občanská práva (1964–1974).

Velmi ji ovlivnil její blízký přítel, spisovatel James Baldwin. Baldwin, spolu s "Langstonem Hughesem" a "Lorraine Hansberryovou", upozornil Ninu Simone na rasovou nerovnost té doby a na skupiny, které vznikaly, aby proti tomuto bojovaly. Baldwin ji také odkázal na literaturu, aby si v této problematice rozšířila obzor.  Během roku 1964 změnila distributora desek z americké společnosti "Colpix" na holandskou společnost "Dutch Philips", což znamenalo také změnu v obsahu nahrávek. Do svého repertoáru měla vždy zařazeny písně, které se vztahovaly k problémům černochů v Americe (například "Brown Baby" či "Zungo" na albu "The Village Gate" z roku 1962). Ale na svém debutovém albu pro Philips, "Nina Simone in Concert" (živá nahrávka, 1964), poprvé otevřeně pojmenovala v písni "Mississippi Goddam" rasovou nerovnost, o jejíž existenci v USA byla přesvědčena. Byla to její odpověď na vraždu Medgara Everse a teroristický útok na "16 street Baptist Church" – kostel v Birminghamu, kde dne 15. září 1963 zahynuly čtyři černošské dívky. Píseň byla vydána i jako singl a v určitých jižních státech USA byla bojkotována. Píseň "Old Jim Crow" na stejném albu reagovala na segregační zákon "Jim Crow Laws".  I nadále byl boj za občanská práva součástí jejího repertoáru a živých představení. Účinkovala a promlouvala na mnoha setkáních pro občanská práva, například "Selma to Montgomery marches". Nahrála cover verzi písně Billie Holiday o lynči černochů na jihu USA "Strange Fruit" (album "Pastel Blues", 1965), nazpívala "Images", poem básníka Williama Waringa Cuneye na album "Let It All Out" (1966), píseň se stala hymnou za krásu černé barvy pleti.  Složila píseň "Four Women" o čtyřech různých charakterech afroamerických žen, které představují čtyři sociální stereotypy, a nazpívala ji na album "Wild Is the Wind" (1966).  V roce 1967 přešla od společnosti Philips k "RCA Victor". Na své první album "Nina Simone Sings the Blues" (1967) nazpívala "Backlash Blues", které napsal její přítel "Langston Hughes". Na "Silk & Soul" (1967) nahrála písně Billy Tailora "I Wish I Knew How It Would Feel to Be Free" a "Turning Point". Album "Nuff Said" (1968) obsahuje živé nahrávky z "Westbury Music Fair", koncertu uskutečněného 7. dubna 1968, tři dny po vraždě Martina Luthera Kinga, Jr. Věnovala jeho smrti celé představení, zpívala "Why? (The King of Love Is Dead)", píseň, kterou napsal její baskytarista přímo poté, co je dostihla zpráva o Kingově smrti.  Spolu s Weldonem Irvinem přetvořila poslední nedokončenou hru své přítelkyně afroamerické spisovatelky Lorraine Hansberry "To Be Young, Gifted and Black" v píseň o občanských právech. Byla nahrána živě a posléze vydána na albu "Black Gold" (1970). Studiová nahrávka byla připravena jako singl, cover verzi písně nazpívala Aretha Franklin na stejnojmenném albu v roce 1972 a zpěvák Donny Hathaway na albu "Everything Is Everything" (1970).

Další život (1974–2003).

USA opustila v září 1970, kdy odletěla na Barbados za svým manželem a manažerem Andrewem Troudem. Protože se osobně i názorově rozešli, zde se s ním rozvedla. Po návratu do USA měla problémy s dluhy na daních, a tak se vrátila na Barbados, aby se vyhnula úřadům a žalobám. Poté žila v několika zemích, přítelkyně Miriam Makeba ji přiměla odcestovat do Libérie, dále žila ve Švýcarsku, Nizozemsku, v roce 1992 se usídlila natrvalo ve Francii.  Album "It Is Finished" nahrála ještě u "RCA Records" v roce 1974. V roce 1978 ji přesvědčil vlastník "CTI Records", "Creed Taylor", aby natočila album "Baltimore". Komerčního úspěchu nedosáhlo, ale získalo ocenění kritiky a bylo označeno za uměleckou renesanci její tvorby. Výběr materiálu ukazoval na eklekticismus; byly tam spirituály stejně jako populární hudba, například píseň od "Hall & Oates" ""Rich Girl"". O čtyři roky později nahrála ve Francii "Fodder on My Wings".  Během roku 1980 vystupovala pravidelně v "Ronnie Scott's jazz clubu" v Londýně, kde v roce 1984 natočila také album "Live at Ronnie Scott's".  V roce 1987 využili originální nahrávku z roku 1958 "My Baby Just Cares for Me" v reklamě na parfém Chanel No. 5. To odstartovalo nová vydání písně, která se vyšplhala na páté místo "UK singles chart". Autobiografie "I Put a Spell on You" byla vydána během roku 1992 a v té době nahrála i své poslední album " A Single Woman".  Během roku 1993 se Simone usadila v jižní Francii. Měla již několik let rakovinu plic a zemřela ve spánku doma v Carry-le-Rouet 21. dubna 2003. Pohřebního obřadu se účastnily zpěvačky Miriam Makeba a Patti Labelle, básnířka spojená s "Black Arts Movement" Sonia Sanchez, herec Ossie Davis a stovky dalších. Elton John vyjádřil úctu květinami se zprávou „Byla jsi nejslavnější a miluji tě“. Popel byl rozsypán v několika afrických zemích. Zanechala zde dceru, Lisu Celeste Stroud, která je herečkou a zpěvačkou. Ta převzala jevištní jméno Simone a objevila se například v Jesus Christ Superstar či Aidě na Broadwayi.

Vystupování na jevišti.

Simone pro své jevištní vystupování ve stylu „královny“ získala titul "Nejvyšší kněžka soulu" ("High Priestess of Soul"). Velký důraz kladla na vyjádření emocí pomocí hudby. Během jednoho alba nebo koncertu dokázala projevit jak překypující veselí, tak tragickou melancholii. Její živá vystoupení byla považována za happeningy, kde vystupovala jako zpěvačka, pianistka, tanečnice, herečka nebo aktivistka.  Do programu vkládala monology a dialogy s publikem a často užívala ticho jako hudební prvek. Simone to srovnávala s „masovou hypnózou“, kterou užívá během koncertu. Na většině svých nahrávek, jak živých, tak studiových, měla stálý doprovod perkusionisty "Leopoldo Flemminga" a kytaristy "Al Schackmana".

Osobní život.

Kolísání emocí provázelo i její osobnost a osobní život. Simone měla v hudebním světě pověst vrtkavé osobnosti s tím, že s ní bylo těžké vyjít. V roce 1995 zranila syna sousedky vzduchovou pistolí poté, co jeho smích narušil její soustředění. Také použila zbraň na člena nahrávací společnosti, kterého obvinila z krádeže honoráře. Dnes se tato extempore přičítají její bipolární poruše. Simone neochotně brala léky na zmírnění příznaků od poloviny 60. let. To vše věděla pouze skupina jejích nejbližších a držela to v tajnosti po mnoho let. Teprve v biografii "Break Down And Let It All Out", kterou napsali "Sylvia Hampton" a "David Nathan", vyšla v roce 2004 pravda na veřejnost.

Pohled na rasismus.

Obhajovala násilnou revoluci během období boje za občanská práva a stála v opozici proti nenásilnému přístupu Martina Luthera Kinga. Doufala, že Afroameričané by mohli pomocí boje vytvořit vlastní stát. Nebyla však rasistkou a ve své autobiografii říká, že její rodina i ona sama považují všechny lidské rasy za rovné.

Odkaz a vliv.

Je často citována umělci různých směrů jako zdroj jejich inspirace: Elkie Brooks, Cat Stevens, Peter Gabriel, Mary J. Blige, Michael Gira, Lauryn Hill, Alicia Keys, Amanda Palmer a Jeff Buckley. John Lennon uvedl, že její pojetí písně "I Put a Spell on You" bylo inspirací pro píseň "Michelle". Cover verze jejich písní vytvořili: Carola, Aretha Franklin, Marilyn Manson, Donny Hathaway, David Bowie, Elkie Brooks, Roberta Flack, Jeff Buckley, The Animals, Muse, Natacha Atlas, Cat Power, Katie Melua, Timbaland, Feist, Shara Worden a Michael Bublé.  Mnoho hiphopových a jiných moderních umělců vytvořilo samply a mixy jejich rytmických písní a vydali je na deskách. Talib Kweli a Mos Def. složili hold jejímu hudebnímu stylu.  Její hudba je součástí soundtracků k různým filmům: "Big Lebowski" (1998), "Notting Hill" (1999), "Aféra Thomase Crowna" (1999), "The Dancer Upstairs" (2002), "Před úsvitem" (2004), "Inland Empire" (2006), "Kurs negativního myšlení" (2006), "Sex ve městě" (2008), "Nouzový východ" (2008) a Strážci – Watchmen (2009). Její hudba se uplatnila také v remixech, reklamách a TV seriálech.  Její smrt byla bodem, který určil další životní cesty hrdinky českého filmu "Tajnosti".  Také v roce 2009 byla její píseň Feeling Good použita jako hlavní znělka počítačové hry The Saboteur.

Životopisné filmy.

Dokumentární film "Nina Simone: La Legende (The Legend)" je dílem francouzských filmařů a vznikl v roce 1992. Vychází z její autobiografie "I Put A Spell On You" a zachycuje různá období její kariéry, rozhovory s přáteli a rodinou, různé rozhovory s Ninou Simone v době života v Nizozemí a na cestě za matkou do jejího rodiště. Velký počet věcí byl převzat z dřívějšího 26minutového biografického dokumentu od "Petra Rodise", který vyšel v roce 1969 a měl jednoduchý název Nina.  Plány pro další životopisný film film vznikly na konci roku 2005. Film má být založen na životopisné knize "I Put A Spell On You" (1992) a zaměří se také na její vztah v pozdějším životě se spolupracovníkem "Cliftonem Hendersonem", který zemřel v roce 2006. Na scénáři pracuje "Cynthia Mort" (TV filmy "Will & Grace, Roseanne") a hlavní roli má ztvárnit Mary J. Blige. Film má přijít do kin v roce 2012.

Ocenění.

Na "Human Kindness Day" v roce 1974 ve Washingtonu vzdalo poctu Nině Simone více než 10 000 lidí.  Obdržela dva čestné doktoráty za hudbu a za humanitu od "University of Massachusetts" a "Malcolm X College". Poté, co tyto pocty obdržela, ráda se nazývala "Dr. Nina Simone“. Dva dny před svou smrtí získala čestný diplom od Curtisova institutu, školy, která ji na začátku kariéry odmítla přijmout.

Eunice Kathleen Waymonová, známá pod svým uměleckým jménem Nina Simone (21. února 1933, Tryon, Severní Karolína, Spojené státy americké – 21. dubna 2003 v Carry-le-Rouet, Bouches-du-Rhône, Francie), byla americká zpěvačka, skladatelka, pianistka a bojovnice za občanská práva.

Eunice Kathleen Waymon (February 21, 1933 – April 21, 2003), known professionally as Nina Simone, was an American singer, songwriter, musician, arranger, and civil rights activist. Her music spanned a broad range of musical styles including classical, jazz, blues, folk, R&B, gospel, and pop.


Geografie.

Nachází se ve výšce 250 metrů pod úrovní moře, na svazích hor klesajících z Judské pouště k západnímu břehu Mrtvého moře, cca 32 kilometrů jihojihozápadně od města Jericho, cca 27 kilometrů jihovýchodně od historického jádra Jeruzalému a cca 80 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Micpe Šalem je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí silnice číslo 90 (takzvaná Gándhího silnice - hlavní severojižní spojnice v Jordánském údolí).  Kibuc se nachází v řídce osídlené oblasti podél západního břehu Mrtvého moře, ve které dominují výlučně drobná izraelská sídla, bez trvalé demografické přitomnosti Palestinců.

Dějiny.

Vesnice byla založena roku 1971. Už 5. května 1970 rozhodla izraelská vláda, že na tomto místě zřídí osadu typu nachal (tedy kombinaci vojenského a civilního osídlení). K tomu došlo v září 1971. Členové osady měli provádět výzkum terénu a možností pro zřízení trvalého sídla. Už 23. května 1971 vláda odsouhlasila výhledovou proměnu této zárodečné osady na ryze civilní sídlo. K tomu ale došlo až o pár let později, v lednu 1977. 19. dubna 1977 izraelská vláda schválila výstavbu osady Micpe Šalem.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti a zdravotnické středisko. Místní ekonomika je tvořena zemědělstvím (například palmové háje) a turistikou (pláž na břehu Mrtvého moře). V osadě má jedno z center kosmetická firma Ahava.  Počátkem 21. století nebyl Micpe Šalem zahrnut do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta do svých hranic začlenila pouze západněji položené izraelské osady v bloku okolo města Ma'ale Adumim. Podle stavu k roku 2008 ale nebyla tato bariéra ještě zbudována a ani její trasa v tomto úseku nebyla stanovena. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Micpe Šalem je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu, jehož populace stagnuje a od počátku 21. století dokonce poklesla. K 31. prosinci 2014 zde žilo 171 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace klesla o 1,2 %.

Micpe Šalem ( מִצְפֵּה שָׁלֵם, doslova „"Šalemova vyhlídka"“, podle izraelského geografa Natana Šalema - 1897–1959 - který přispěl k vědeckému poznání této oblasti, v oficiálním přepisu do angličtiny Mizpe Shalem, přepisováno též Mitzpe Shalem) je vesnice typu kibuc a izraelská osada na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Megilot.

Mitzpe Shalem (, "lit." Shalem Lookout) is an Israeli settlement and former kibbutz in the eastern West Bank. Located near Highway 90 about north of Ein Gedi and north of the Green Line about 1 km from the western shores of the Dead Sea, it is the southernmost community under the jurisdiction of Megilot Regional Council. In it had a population of.


Život.

Voják.

Ronald Garan se narodil ve městě Yonkers ve státě New York, zde také do roku 1979 navštěvoval střední školu. Poté studoval ekonomii na v Oneontě, roku 1982 zde získal titul bakaláře.  Přihlásil se k vojenskému letectvu a absolvoval pilotní výcvik. Létal se stíhači F-16 v Německu, později byl přeložen do Jižní Karolíny. Účastnil se operací Pouštní štít a Pouštní bouře. Od roku 1991 byl instruktorem a zástupcem náčelníka v letecké škole. Po třech letech byl přeložen na základnu Eglin na Floridě, kde působil jako zkušební pilot. Roku 1996 získal hodnost magistra letectví na. Rok 1997 strávil ve škole zkušebních letců námořnictva v Patuxent River. Roku 1998 obdržel druhý magisterský titul, tentokrát z leteckého strojírenství na. Poté vedl na Eglinu zkoušky raket vzduch-vzduch. Má nalétáno přes 5000 hodin na třiceti typech letadel.

Astronaut.

Zúčastnil se 18. náboru astronautů NASA, uspěl a 26. července 2000 byl začleněn do oddílu astronautů NASA. V ročním kurzu všeobecné kosmické přípravy získal kvalifikaci pilota raketoplánu Space Shuttle.  Po dokončení přípravy pracoval v NASA, roku 2005 se účastnil experimentů v podmořské laboratoři.  V březnu 2007 NASA oznámila jeho zařazení do posádky letu STS-124 ve funkci letového specialisty. Do kosmu odstartoval 31. května 2008 na palubě raketoplánu Discovery. Hlavním úkolem mise bylo vyvezení a montáž jádra japonského modulu Kibó – hermetické sekce PM a manipulátoru EMRMS. V průběhu montáže třikrát vystoupil na povrch stanice, celkem strávil v otevřeném vesmíru 20 hodin a 32 minut. Raketoplán přistál 14. června 2000 po 13 dnech, 18 hodinách a 13 minutách letu.  V červenci 2009 byl vybrán do posádky Expedice 27 se startem v březnu 2011. V říjnu 2009 bylo jeho jmenování bylo oficiálně potvrzeno NASA.  Podruhé do kosmu odstartoval v lodi Sojuz TMA-21 z kosmodromu Bajkonur 4. dubna 2011 v 22:18 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s Andrejem Borisenkem a Alexandrem Samokuťajevem. Po dvoudenním letu se 6. dubna Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Na ISS pracoval ve funkci palubního inženýra Expedic 27 a 28. Po 164 dnech letu přistál s kolegy Samokuťajevem a Borisenkem v Sojuzu TMA-21 v Kazachstánu, 150 km jihovýchodně od Džezkazganu.  Ronald Garan je ženatý, má tři syny.

Ronald John Garan (* 30. října 1961 v Yonkers, New York, USA), původně pilot vojenského letectva Spojených států, je od července 2000 astronautem NASA. Má za sebou jeden krátkodobý kosmický let raketoplánem Discovery, ve vesmíru strávil 13 dní, 18 hodin a 13 minut. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 27/28, do vesmíru vzlétl začátkem dubna 2011 a přistál v polovině září 2011.

Ronald John Garan Jr. (born October 30, 1961) is a NASA astronaut. After graduating from State University of New York College at Oneonta in 1982, he joined the Air Force, becoming a Second Lieutenant in 1984. He became an F-16 pilot, and flew combat missions in Desert Shield and Desert Storm. Before becoming an astronaut he was the Operations Officer of the 40th Flight Test Squadron (FTS). He first flew in space as a Mission Specialist on the STS-124 mission to the International Space Station (ISS). He returned to ISS on April 4, 2011, for a six-month stay as a member of Expedition 27.