Rytířský řád Božího hrobu jeruzalémského

Surovina.

Pro výrobu skelné minerální izolace se používá písek a sklo. Podíl recyklovaného skla se stále zvyšuje, výrobci dnes běžně uvádějí procento využití střepů ve výši 80 %. Pro výrobu kamenné vlny se využívá čedič, diabas a vysokopecní struska, které se smíchávají s připraveným recyklátem z minerálních vláken pojeným cementovým pojivem.

Výroba.

Vstupní suroviny se taví za vysoké teploty v peci, ze které vytéká láva na rozvlákňovací stroje. Poté se k vytvořeným a chladnoucím vláknům přidává organické pojivo, případně impregnační prostředky, které zajistí vyšší stabilitu a odolnost vláken proti vodě.  V procesu rozvlákňování vzniká jemné vlákno z roztaveného materiálu, které je v tenkých vrstvách usazováno na pás sběrné komory. Vlna se dále pomocí kyvného systému vrství, přičemž množství uložené vlny koresponduje s finálními vlastnostmi materiálu. V krepovacím zařízení dochází ke stlačení materiálu na požadovanou tloušťku a k případnému dorovnání objemové hmotnosti. V tvrdící komoře následně dochází k vytvrzení pojiva, čímž je zajištěna rozměrová stálost minerální vlny.  Vytvrzená vlna se nakonec upravuje na požadované rozměry a vzniklé desky nebo role se balí. Pokud jsou izolace používány pro speciální aplikace, jako jsou například technické izolace, přichází tzv. sekundární výroba, což znamená, že na minerální izolaci se aplikuje další vrstva materiálu (papír, alu fólie, skelné textilie, asfaltový pás, drátěné pletivo), nebo se dále tvarují a řežou.

Druhy výrobků.

Pro běžné stavební aplikace se minerální izolace upravuje nejčastěji do rolí nebo desek. Další rozšířenou možností je minerální izolace foukaná. Pro speciální aplikace jako jsou např. izolace potrubí se jedná o tzv. pouzdra (dutý, podélně dělený válec). Některé výrobky jsou opatřeny polepem – hliníkovou fólií, netkanou textilií, asfaltem nebo je minerální izolace našitá na drátěném pletivu.

Minerální vata nebo také minerální vlna je izolace vyrobená z vláken minerálního původu. Používá se k tepelné, protipožární a zvukové izolaci. Mimo to má široké uplatnění v průmyslu i ve speciálních aplikacích. Minerální izolace se dělí na skelnou a kamennou podle hlavních surovin, ze kterých se vyrábí. Podobný produkt (ale odlišný) je "žáruvzdorné keramické vlákno", vyrábí se z oxidu křemičitého (SiO) a oxidu hlinitého (AlO) pro teploty až 1700 °C, zde není popsaný.

Mineral wool is any fibrous material formed by spinning or drawing molten mineral or rock materials such as slag and ceramics.


Popis.

Klobouk může mít průměr 8–20 cm. Je nejdříve polokulovitý, později sklenutý, ve stáří rozložený, někdy až mírně miskovitý s hřebenitým rýhováním na okraji. Barva klobouku může kolísat mezi jasně oranžovou až nachově červenou. Je pokryt bílými bradavkami. Lupeny jsou bílé, husté, u třeně volné. Třeň je bílý, válcovitý; na bázi hlízovitě ztlustlý, obalený na okraji bradavičnatou pochvou. Prsten je široký, převislý, rýhovaný. Dužnina je bílá, jemné chuti, bez pachu. Výtrusný prach je bílý.

Možnost záměny.

Možná je záměna s velmi podobnou muchomůrkou královskou, která je však také jedovatá. Méně pravděpodobná, ale také možná, je záměna s muchomůrkou císařskou, která je sice jedlá (dokonce výtečná), ale v České republice je vzácná a chráněná.

Výskyt.

Celkově hojná, místy velmi hojná. Roste nejčastěji v jehličnatých, převážně smrkových lesích, ale i ve smíšených a listnatých lesích.

Obsahové látky, jedovatost.

Kromě nepříliš významného obsahu muskarinu obsahuje muscimol, který způsobuje poruchy vědomí a vyvolává halucinace. Muchomůrka červená byla v historii používána k navození stavů opojení nebo halucinací. Bylo však prokázáno, že užívání muchomůrky červené narušuje zdraví a ve vzácných případech vede i ke smrti.

Užití.

Právě muchomůrka červená dala celému rodu název, neboť byla lidovým prostředkem k zabíjení much (původně muchomorka – od „mořit mouchy“). Klobouk se vymáčel v oslazené vodě nebo oslazeném mléce, případně se namáčel v mléce či vodě a pak posypal cukrem. Mouchy sály z povrchu klobouku sladký roztok i s rozpuštěnými jedy a došlo k jejich omámení, případně úplnému usmrcení.

Muchomůrka červená ("Amanita muscaria") je jedovatá houba z čeledi muchomůrkovitých. Patří k nejznámějším jedovatým houbám, ačkoliv fatální otravy jsou vzácností.

Amanita muscaria, commonly known as the fly agaric or fly amanita, is a basidiomycete of the genus "Amanita". It is also a muscimol mushroom. Native throughout the temperate and boreal regions of the Northern Hemisphere, "Amanita muscaria" has been unintentionally introduced to many countries in the Southern Hemisphere, generally as a symbiont with pine and birch plantations, and is now a true cosmopolitan species. It associates with various deciduous and coniferous trees.


Obecně.

Termín optometrie pochází s řečtiny. Jedná se o složení slov optos (oko, vidění) a metrie (měření). Pozoruhodné je přiřazení významu pro vidění v anglickém jazyce. Tam frázi „I see“ lze vyložit také jako "rozumím", což dává smysl. Pokud chci něčemu porozumět, něco poznat, zjistit souvislosti, je potřeba velmi často onu věc také vidět. Dá se říci, že lidské oko je jakási brána do člověka samotného. Jinak řečeno, oko je v podstatě senzoricko-motorickou periferií mozku. Místem prvního zaznamenání odrazů světla, které poté putují do mozku, kde dochází k jejich analýze. Je až s podivem jak je vše psychické i fyziologické propojeno s okem resp. se zrakem či obecně s viděním. Řada nemocí se často nějak projeví zrakovými problémy. Jakékoliv zrakové postižení může také velmi ovlivnit psychiku člověka a tím i celý jeho život. Proto je třeba si neustále uvědomovat jak moc je pro nás zrak důležitý.  Zodpovědný přístup ke zrakovému aparátu společně se správným vyšetřením všech zrakových funkcí a odchylek, společně se stanovením ideální korekce, přispívá k celkovému dobrému zdravotnímu stavu a tím pádem i k optimální kvalitě života. Lidské bytí je založeno na interakci s okolním světem a zrakové vjemy tvoří jeho velkou část. Proto řada optometristů považuje své povolání za poslání které umožňuje lidem prožívat lepší život.  Na rozdíl od České republiky mají optometristé například ve Spojených státech daleko větší pravomoci a v řadě amerických státech má optometrista oprávnění používat i léčebných metod a předepisovat různé kapky masti či injekce.

Historie.

Historie optometrie je přímo svázána s vývojem lékařských a vědních oborů zabývajících se zrakovým aparátem (anatomie, mikrobiologie, neurologie, fyziologie atd.), optiky, optických přístrojů, zobrazovacích technik a dalších oborů souvisejících s péčí o zrak. V České republice se často v různých textech dozvídáme, že je optometrie mladý obor. Z následujícího historického přehledu je patrné, že tomu tak není.

Licence.

Procesy vzdělávání a praxe optometristů jsou v řadě zemí regulovány vládou. Jako u většiny zdravotnických oborů se vyžaduje i u optometristů značná kvalifikovanost a stálý přehled o nových trendech a postupech.  Optometrie je oficiálně uznána a vyučuje se:

Evropa.

V Evropě nejsou doposud stanovena jednotná pravidla pro získání licence (registrace) optometrie. Například v Německu se problematikou optometrie zabývají zejména oftalmologové a profesionálně trénovaní a certifikovaní optici. Ve Francii není žádná regulace optometrie a optometristé jsou často školení tak, že navštěvují ordinace soukromých oftalmologů.  Po vzniku Evropské unie vznikly organizace zaštiťující evropské školy a školy s výukou optometrie (AESCO Association of European Schools and Colleges of Optometry) a organizace vystupující pod označením Evropská rada optiky a optometrie (ECOO European Council of Optometry and Optics), která se snaží nastavit obecně platná pravidla tohoto oboru. Hlavním úkolem těchto organizací je optometrii v EU sjednotit a stanovit evropskou zkoušku z optometrie (evropský diplom optometrie), uznávaný celou EU.

Česká republika.

V České republice je optometrie vedena jako nelékařský zdravotnický obor. Optometrii lze v ČR studovat na lékařské fakultě Masarykovy univerzity, kde se jedná o tříleté bakalářské respektive magisterské studium s možností navazujícího doktorandského studia. Tento obor také poskytuje ve svých osnovách Univerzita Palackého v Olomouci, kde se vyučuje na lékařské a přírodovědecké fakultě a v Kladně na fakultě biomedicínského inženýrství, která je součástí ČVUT.

Optometrie je nelékařská zdravotnická profese zaměřená na lidské oko a jeho vlastnosti. Specialista aplikující optometrii se nazývá optometrista. Jako u celé řady profesí, jsou i pravomoci optometristů v různých zemích jiné. Stěžejní náplní práce optometristy v České republice je především vyšetřování zrakových funkcí, stanovení příslušné dioptrické korekce a aplikace kontaktních čoček. Současně je optometrista také schopen poradit při výběru optimální korekční pomůcky. Je také schopen posoudit celkový stav zrakových funkcí, avšak nestanovuje diagnózu a neléčí oční choroby. Optometrie je společně s ortoptikou součástí primární péče o zrak na kterou navazuje lékařská péče - oftalmologie.

Optometry is a health care profession that involves examining the eyes and applicable visual systems for defects or abnormalities as well as the correction of refractive error with glasses or contact lenses and treatment of eye diseases.


Historie.

Brakýři, česky řečeno honiči, se používali k lovu již v dávné minulosti. Alpský jezevčíkovitý brakýř byl k dnešní podobě vyšlechtěn v 19. století. Tehdy si tyto psy vyžádal na své výpravy do Turecka a Egypta korunní princ Rudolf Habsburský. Podobný pes tomu, kterého si vyžádal Rudolf Habsburský byl vyšlechtěn v rakouských Alpách pro potřeby myslivců při lovu. Při šlechtění loveckého psa byl patrně použit i jezevčík. V dnešní době má však alpský jezevčíkovitý brakýř s jezevčíkem málo společného. Pro práci v norách se alpský jezevčíkovitý brakýř nehodí, je vhodný spíš pro práci jako honič. Jeho velkou předností je vysoké pracovní nasazení při jakýchkoli povětrnostních podmínkách.  Alpský-krušnohorský brakýř byl uznán jako třetí barvářské plemeno (vedle bavorského a hannoverského barváře) rakouskou horskou kynologickou organizací v roce 1932.

Vzhled.

Je to pes těžké konstrukce s celkově těžkou kostrou. Má krátkou a přiléhavou srst, která dobře izoluje a má většinou barvu hnědou, jelení červeň nebo černou se znaky. Má husté pesíky i podsadu. Hlava je mírně klenutá. Stop je výrazný, hlavně z profilu. Zuby musí být nůžkovitého nebo klešťovitého skusu. Duhovka oči je tmavě hnědá. Uši jsou vysoko nasazené, bez záhybů, středně dlouhé. Jejich konec je zaoblený.  Krk je svalnatý a ne příliš dlouhý. Hřbet rovný a velmi dlouhý, což je specifický znak pro jezevčíky i jezevčíkovité brakýře. Ocas je vysoko nasazený, silný u kořene. Srst na spodní straně je delší (tvoří kartáč), nekupíruje se a je středně dlouhý. Pánevní končetiny jsou svalnaté, silné a správně zaúhlené. Tlapky jsou silné a kulaté, skoro jako kočičí, jen větší. Prsty jsou sevřené, polštářky silné a drápy černé.

Povaha.

Odvážný, nebojácný a energický pes. Má majetnické sklony, ale ke své rodině umí být laskavý. Svoji rodinu miluje a je jí naprosto věrný. Špatně zvládá adaptaci na nové prostředí nebo nové lidi. K cizím se chová nedůvěřivě, ale nesmí být agresivní či být v jejich přítomnosti nervózní. S dětmi vychází poměrně dobře, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné, proto je dobré nejdříve děti obeznámít s tím, jak se ke psu chovat. Ostatní zvířata většinou ignoruje a nepřikládá jim zvláštní důraz, ani nemá potřebu vyhledávat s nimi spory nebo vyvolávat rvačky. Má rád pohyb a všechnu práci která je mu zadána dělá s velkým nadšením a největším nasazením, proto je to stále velmi oblíbený honič nebo barvář. Má silně vyvinuté lovecké pudy a dobrý nos.

Alpský brakýř jezevčíkovitý je silný, nebojácný lovecký pes s nízkýma nohama a silnou stavbou těla. I přes svoji malou výšku je ale velmi těžký a mazlivý. Můžeme ho znát také jen jako "jezevčíkovitého brakýře, "nebo "alpsko-krušnohorského jezevčíkovitého brakýře".

The Alpine Dachsbracke (ger. Alpenländische Dachsbracke) is a small breed of dog of the scent hound type originating in Austria. The Alpine Dachsbracke was bred to track wounded deer as well as boar, hare, and fox. It is highly efficient at following a trail even after it has gone cold. The Alpine Dachsbracke is very sturdy, and Austria is said to be the country of origin.


Zpráva vyšetřovací komise o 11. září 2001

Život.

Narodil se v Baku, Sovětský svaz (Ázerbájdžán), vyrůstal v Palestině. Zde se naučil moderní a starověkou hebrejštinu, jiné semitské a evropské jazyky, historii a archeologii Blízkého východu. Vystudoval obor dějiny ekonomie na Londýnské univerzitě.  Pracoval mnoho let v Izraeli jako novinář a editor, poté žil a tvořil v New Yorku. Jeho knihy jsou překládány do většiny světových jazyků, do Braillova písma, a jsou citovány v rádiích a televizních programech.

Teorie.

Podle jeho výkladu sumerské kosmogonie existuje tzv. hypotetická planeta, putující po dlouhé, eliptické oběžné dráze; planeta projde vnitřní Sluneční soustavou zhruba každých 3600 let. Tato planeta se podle Sitchina jmenuje Nibiru (planeta spojovaná s Mardukem v babylonské astrologii). Planeta Nibiru se srazila s Tiamatem, jenž je další hypotetickou planetou, umísťovanou Sitchinem mezi Mars a Jupiter. Tato kolize dala vzniknout planetě Zemi, Pásu asteroidů a některým kometám. Tiamat je, jak je popisováno v Enûma Eliš, bohyně. Sitchin se ale domníval, že Tiamat by mohl být tím, co my dnes nazýváme planetou Zemí.  Když byl zasažen jedním z měsíců planety Nibiru, Tiamat se rozpadl na dvě části. Při dalším průniku Sluneční soustavou se Nibiru srazila s fragmenty předchozí kolize a jedna část Tiamatu vytvořila nynější Pás asteroidů. Druhá část byla kolizí odsunuta na novou orbitu a stala se planetou – Zemí. Tomuto scénáři však neodpovídá současná malá výstřednost oběžné dráhy Země: 0.0167. Zastánci jeho teorie naopak poukazují na velmi neobvyklou geomorfologii rané Země jako následek kolize vesmírných těles – např. pevný kontinent na jedné a obrovský oceán na druhé straně planety. I když toto je v souladu s teorií velkého impaktu pro vysvětlení původu Měsíce, tato událost se stala (podle odhadů) před cca 4,5 miliardou let a naprosto transformovala (zničila) předchozí povrch Země.  Jak uváděl, hypotetická planeta Nibiru byla domovem technologicky vysoce vyvinuté mimozemské rasy, podobné člověku, pojmenované Anunnaki v sumerské mytologii, či Nefilim v Bibli. Tvrdil, že Anunnaki poprvé dorazili na Zemi pravděpodobně před 450 000 lety. Hledali tu nerostné suroviny, hlavně zlato, které našli a těžili v Africe. Tito,bohové‘ Anunnaki byli v podstatě kastou (hodností) a představiteli koloniální výpravy z Nibiru na planetu Zemi. Sitchin věřil, že Anunnaki geneticky vyvinuli druh "Člověk moudrý": křížením mimozemských genů s geny "Homo erectus". Výsledkem byla stvoření určená pro otrockou práci ve zlatonosných dolech. Podle Sitchina starověké nápisy popisují zrod lidské civilizace v Sumeru a Mezopotámii pod dozorem a vedením těchto,bohů‘; lidští králové byli jmenováni jako prostředníci mezi Anunnaki a pozemšťany. Věřil, že spad z jaderných zbraní použitých ve válce mezi frakcemi mimozemšťanů je,zlý vítr‘, který zničil město Ur okolo roku 2000 př. n. l. (Sitchin dokonce uváděl přesný rok 2024 př. n. l.), jak je uvedeno v tzv. lamentu "Nářek nad zkázou města Ur". Sitchin tvrdil, že se jeho výzkum shoduje s řadou biblických textů, které byly často převzaty z původních sumerských mytologických textů.  V době, kdy prováděl výzkumy pro své knihy, pouze odborníci byli schopni číst v sumerském jazyce. V současné době však můžete s použitím "Sumerian Lexicon" porovnat svůj překlad se Sitchinovým. Sitchinovy překlady jak samotných slov, tak větších celků byly a jsou napadány jako nepřesné.

Genetika.

Dále tvrdil, že některé neobvyklé lidské geny objevené roku 2001 nejsou důsledkem horizontálního přenosu genetické informace z bakterie, jak uvádí genetici, ale byly vloženy do lidského genomu mimozemšťany. Tento výzkum byl také napaden krátce po jeho zveřejnění.

Zecharia Sitchin (,, českým přepisem Zacharija Sitčin) 11. července 1920 – 9. října 2010) byl autor knih propagující myšlenku mimozemského (vesmírného) původu lidstva. Sitchin tvrdil, že za vznikem starověké sumerské civilizace stáli „Anunnaki“, (nebo „Nefilim“) mimozemská rasa z ještě neobjevené planety našeho solárního systému – Nibiru. Tvrdil, že sumerská mytologie potvrzuje jeho teorie, přičemž tyto byly soustavně vyvracovány renomovanými vědci a historiky: Jeho kritici napadali hlavně Sitchinovy překlady sumerských textů a jeho fyzikální výklady. Zecharia Sitchin bezesporu patřil mezi nejvýznamnější záhadology 20. a počátku 21. století.

Zecharia Sitchin (July 11, 1920 – October 9, 2010) was an author of books proposing an explanation for human origins involving ancient astronauts. Sitchin attributed the creation of the ancient Sumerian culture to the "Anunnaki", which he stated was a race of extraterrestrials from a planet beyond Neptune called "Nibiru". He asserted that Sumerian mythology suggests that this hypothetical planet of Nibiru is in an elongated, 3,600-year-long elliptical orbit around the sun. Sitchin's books have sold millions of copies worldwide and have been translated into more than 25 languages.


Stavitelé.

Stavbu mrakodrapu navrhla, propočítala a také pod vedením stavitele Arnošta Sehnala provedla dceřiná společnost Baťova koncernu "Zlínská stavební akciová společnost". Na projektu budovy se podíleli:

Postup výstavby.

Ve čtvrtek 28. května 1936 žádá firma Baťa okresní úřad ve Zlíně o stavební povolení pro 16 podlažní budovu na parcele číslo 1111/6 v katastrálním území Zlína. Protože však na území tehdejšího Československa neexistovaly předpisy pro stavbu tak vysokých budov, bylo nařízeno místní šetření. Při něm bylo doporučeno vydání stavebního povolení.  To bylo skutečně v pondělí 14. září téhož roku vydáno a okamžitě bylo započato se stavbou, a to výkopem základových pasů, které byly hotovy v dubnu roku 1937. Ještě ve stejném měsíci se začalo se stavbou železobetonového skeletu, a šestnáctá etáž je slavnostně dokončena již ve čtvrtek 16. září 1937. Technické vybavení budovy bylo vybudováno v letech 1938 a 1939.  Kolaudace byla zahájena v prosinci 1939, a podle fotografií dochovaných z roku 1940 je toho roku budova již plně v provozu.

Náklady na stavbu.

Celkové náklady činily 8 810 410 Kč. Do této částky nejsou započítány náklady na vybavení interiérů budovy, protože ty si jednotlivá oddělení platila sama.

Popis budovy.

Rozměry a objemy.

Celková zastavěná plocha budovou činí 1850 m. Vlastní budova má délku 80 m a šířku 20 m. Podlaží mají celkovou plochu 30 000 m2, avšak vlastní užitná plocha činí 24 000 m2 (tedy 80 % celkové plochy podlaží). Celkový obestavěný prostor (kubatura) je 135 000 m3.  Během výstavby objektu bylo použito:  Materiál byl na stavbu přivezen na celkem 3 800 vagónech  Při stavbě suterénních podlaží bylo z výkopu vytěženo 8 400 m3 zeminy. Celková plocha omítek v budově činí 40 000 m2.

Výstavba.

Nosným systémem mrakodrapu je železobetonový skelet s charakteristickými válcovými sloupy, které jsou spirálovitě armované, a dole jsou eliptické, aby optimálně roznášely horizontální zatížení. Střední pilíře mají v základech průměr 75 cm a každý z nich nese zatížení 500 t. Skelet budovy byl postaven za 160 dní; na jeho vytvoření se podílelo 40 dělníků:  Pro betonáž sloupů a stropů bylo použito standardní ocelové bednění. Betonové konstrukce včetně sloupů jsou omítnuty škrabanou omítkou.  Budova přes svou délku 80 m nemá průběžné dilatační spáry. Ty dělí pouze poslední dvě podlaží z důvodů tepelné roztažnosti. Obvodové zdivo je vyzděno z obyčejných plných cihel a obloženo cihelnými obkladačkami o rozměrech 6,5 × 30 cm.

Stavební prvky budovy.

Podlahy.

Podlahy jsou bez násypu přímo na železobetonové konstrukci a obsahují (odshora) tyto skladebné vrstvy:  Ve výtahové hale a na schodištích bylo položeno různobarevné teraso, které bylo dělené několika proužky z mosazi.

Okna.

Okna jsou z oceli a jsou řešena jako dvojitá s vnitřní roletou. Není možné je otevřít. Jejich součástí je pouze úzký ventilační proužek nahoře a dole.

Dělicí příčky.

Dělicí příčky v interiéru budovy byly sestavovány z modulových dílů, a sice plných a prosklených. Pouze například u výtahů, umýváren či strojoven byly použity zděné příčky.

Dispozice budovy.

Suterén budovy obsahoval ústřední firemní archiv, strojovnu, elektrorozvodnu, dále sklady a dvě telefonní ústředny. Jedna telefonní ústředna byla automatická a sloužila k vnitřní komunikaci mezi 3 500 zaměstnanci. Druhá, ruční, byla určena pro meziměstské telefonní hovory.  V přízemí se nacházela rozsáhlá komunikační hala o rozměrech 24 × 6 m.  Na 1. až 14. podlaží jsou velkoprostorové kanceláře dimenzované pro 200 pracovníků na jedno patro. Osmé patro bylo vyhrazeno pro vedení firmy. Kanceláře zde měli ředitelé (v abecedním pořadí) Čipera, Hlavnička, Hoza, Hradil, Knap, Malota, Pokorný, Udržal a jiní.  Do 15. etáže byl situován sál pro konference nebo předvádění výrobků. O patro výš byla střešní vyhlídková zahrada s květinovými záhony a fontánou. Nejvyšší patro je jen nástavbou se strojovnou klimatizace, dílnami pro údržbáře a vodními rezervoáry.

Vertikální komunikace.

Výtahy.

Všechny vertikální komunikační cesty byly umístěny vně základního půdorysu budovy. Nalezneme zde 4 výtahy pro dopravu zaměstnanců (o celkové kapacitě 100 míst), které byly obsluhovány průvodčími. Díky tolika výtahům bylo zajištěno, že kabinka výtahu přijede maximálně do 30 sekund od jejího přivolání. Jízdní rychlost výtahů byla 2 m/s. Jeden z výtahů však byl expresní (byl určen návštěvníkům firmy) a jezdil rychlostí až 3,2 m/s. Tento výtah byl umístěn v jihovýchodním rohu objektu v sousedství jednoho ze tří schodišť.  Pohyb mezi dvěma sousedními patry zajišťoval páternoster s 31 kabinkami.  V severozápadních partiích budovy se nachází nákladní výtah s kovovou klecí.  Mrakodrap také obsahoval listovní a balíkový výtah s automatickým vyklápěním typu páternoster (podobnost s potrubní poštou) a dálnopis.  Zakomponován byl také shoz na smetí a papír, který v suterénu ústil do sběrače s přímým ukládáním na nákladní automobil a odvozem do spalovny.

Kancelář Jana Antonína Bati.

Technickou raritou budovy je výtahová kancelář ředitele firmy Jana Antonína Bati o rozměrech 6 × 6 metrů, která je elektricky klimatizovanou jednotkou umístěnou na stropě kanceláře (teplota v místnosti klimatizací kolísá v rozmezí 18 až 25 °C). Kancelář je dále vybavena samostatným signalizačním zařízením (včetně automatického elektrického požárního hlásiče a otevírání dveří), telefonem či umyvadlem s teplou i studenou vodou a odpadem. Výtah s kanceláří se pohyboval rychlostí 0,75 m/s.

Schodiště.

V budově jsou celkem tři schodiště mající minimální možnou šířku. Schodiště mají 450 schodišťových stupňů, tedy o 70 více než má katedrála sv. Štěpána ve Vídni.

Vytápění.

Zvlášť pro jednotlivá patra a na sobě nezávisle se provádělo vytápění a klimatizace (systému Carrier) s možností úprav kvality vzduchu (jeho teploty, vlhkosti, množství nebo jakosti) pouze pro konkrétní patro. Navíc bylo pro dané patro možné klimatizaci vyřadit z provozu nebo větrat pouze filtrovaným vzduchem zvenčí bez použití vzduchu cirkulačního. Výhodou byla též jednoduchost obsluhy tohoto systému.  K vytápění a klimatizaci sloužila pro každé z pater samostatná strojovna se samočinnou regulací. Na horní straně parapetu byly navíc umístěny elektrické topné pásy (to z důvodu případného přitápění).  Celá budova byla napojena na tovární parovod.  Ohřev teplé užitkové vody a chlazení pitné vody pro fontánky, které byly umístěny na každém podlaží, byl centrální.

Toalety.

Pánské toalety jsou v každém patře. Dámské toalety jen ve druhém a devátém podlaží.

Elektroinstalace.

Stoupačky elektroinstalace jsou situovány do průběžné vertikální šachty ústředního schodiště. Parapetními zdmi jsou vedeny rozvody světelné, motorové, telefonní a rozhlasové. Elektrické zásuvky jsou umístěny po každých 3 metrech, vypínače po každých 6 metrech, kdy jsou zalícovány s povrchem zdiva.

Mytí oken.

Aby bylo možné mýt velká okna, která nelze otevírat, byl na budovu připevněn závěsný koš, jehož návrhu a realizace se ujaly firemní strojírny. Zavěšen byl ve výšce 67 m v kolejové dráze okolo rohů budovy. Do koše mohly nastoupit jedna nebo dvě osoby s pracovním náčiním. Nástup a nakládka či vykládka pracovních potřeb probíhá z místnosti pro skladování čisticích prostředků a barev, kam se koš dostane po průjezdu vhodně nastavenou výhybkou v 15. etáži.  Koš se obsluhoval čtyřmi knoflíky (pro každý ze směrů - vzhůru/dolů nebo vlevo/vpravo - jeden knoflík). Navíc stiskem kombinací těchto knoflíků bylo možné dosáhnout pohybu diagonálního. Pro zamezení možných výkyvů koše (například při mytí oken) byl koš vybaven dvěma elektromagnety. Ty se obsluhovaly z koše a sloužily k přichycení k okennímu rámu.

Osudy budovy.

V listopadu 1944 byl Zlín bombardován, ale Baťův mrakodrap jako zázrakem unikl zkáze.  Roku 1959 byl interiér přízemí budovy upraven pro Muzeum obuvi.  A o rok později byla střešní terasa z její větší části zastavěna objektem vzorkovny, který je od líce budovy odsazen ochozem.  Během šedesátých let došlo k dobudování jižního vstupu do budovy (počítal s ním již původní architekt Karfík, soudě alespoň podle modelu mrakodrapu). Dobudování však nebylo šťastné, neboť byly provedeno za pomoci těžkopádné markýzy podepřené betonovou stěnou s plastikou (od J. Vlacha) a fontánou. Došlo také na rekonstrukci výtahů, dveří a některých dalších prvků v interiéru budovy.

Současnost.

Po celkové rekonstrukci dokončené v roce 2004 za 630 milionů Kč je mrakodrap sídlem Krajského úřadu Zlínského kraje (jeho kanceláře jsou v 9. až 15. podlaží) a tamního finančního úřadu (jeho kanceláře jsou ve 4. až 8. podlaží).  Ve spodních patrech budovy je restaurace a nachází se tu i prostory se stálou expozicí či plochy pro aktuální krátkodobé výstavy. Na terase budovy v nejvrchnějším patře je provozována kavárna a vyhlídková plošina.

Ocenění.

Stavba se stala kulturní památkou České republiky (je vedená pod číslem 1894).  Během výstavy "Deset století architektury", která v roce 2000 proběhla v areálu Pražského hradu, byla budova zařazena mezi osm nejvýznamnějších památek české architektury 20. století.  Rekonstruovaná stavba získala prestižní hlavní cenu "Grand prix obce architektů" za rok 2004.

Baťův mrakodrap nechal postavit Jan Antonín Baťa ve Zlíně podle projektu architekta Vladimíra Karfíka v letech 1936–1938 jako sídlo ředitelství obuvnické firmy Baťa. Budova má číslo 21, říká se jí proto „jednadvacítka“. Označení budov v Baťově závodě bylo podle amerického stylu, kdy číslo udává přesnou polohu budovy v areálu, neboť první číslice (tedy dvojka) označuje řadu budovy (počítáno od východu k západu) a druhé číslo (tedy jednička) představuje řadu budovy (číslováno od jihu k severu).

Baťa's Skyscraper, also known as Building No. 21 is a skyscraper in Zlín, Czech Republic. It is 77.5 metres high and has sixteen floors. It was the administration building of the shoemaking factory Bata Shoes. Now it is headquarters of the Zlín Region. This building was one of the first high-rise buildings in Europe—being the third tallest pre-war skyscraper after Madrid's Telefónica Building and Antwerp's Boerentoren. The building is in constructivist architecture was designed by Vladimír Karfík. It was built between 1936 and 1938 at the instruction of Jan Antonín Baťa.


Nové bezpečnostní opatření.

Příčinou katastrofy raketoplánu Challenger byly motory SRB, proto se tyto motory dočkaly velkého množství vylepšení. Bylo provedeno 155 konstrukčních změn – vylepšení konstrukce zápalníků pohonných hmot, zlepšená konstrukce trysek. Těsnící proužky mezi jednotlivými segmenty motoru, které byly přímou příčinou havárie, získaly robustnější konstrukci. Jejich počet vzrostl na tři oproti předchozím dvěma. Změny se nevyhnula ani vnější palivová nádrž ET, na niž technici vykonali 8 vylepšení a vlastní raketoplán, kde proběhlo až 220 konstrukčních úprav. Přibyl nový nouzový východ a nová možnost úniku posádky z lodi pomocí teleskopické tyče. Upraveny byly také startovací komplexy. Došlo ke zpřísnění opatření na přípravu a provoz raketoplánů. Počet podmínek, které musely před startem vyhovovat, přesáhl 2500. Následkem těchto úprav klesla nosnost raketoplánu na 22 700 kg z předešlých 29 500 kg.

Přípravy na start.

Orbiter Discovery byl 21. června přemístěn do raketové montážní haly VAB, kde ho připojili k vnější palivové nádrži ET, která byla zase spojena s pomocnými motory SRB. Už kompletně smontovaná startovací sestava se 4. července přemístila na startovací rampu 39-B. To byla stejná rampa, z které před více než dvěma lety odstartoval Challenger na svoji poslední misi. 26. srpna bylo zahájeno odpočítávání. V jeho průběhu se vyskytlo neplánované prodloužení v čase T-3h. Kromě toho ale odpočítávání probíhalo hladce a tak v čase T-9 min mohl dát Robert B. Sieck, ředitel startovních příprav, povel ke startu.  V rámci zvýšení bezpečnosti byly na mysu Canaveral během startu v pohotovosti tři helikoptéry typu Sikorsky HH-3. Ty měly poskytnout pomoc posádce raketoplánu v případě, že by musela opustit jeho palubu a přistát pomocí padáků v Atlantiku blízko pobřeží. O 180 km dále hlídkovala loď "Tahoma", patřící pobřežní stráži (US Coast Guard), na širém moři byla připravena vrtulníková fregata USS Flatley a 360 km od místa startu kroužilo hlídkové letadlo Lockheed HC-130 národní letecké gardy (Air National Guard).

Problémy před startem.

11. července začalo tankování paliva pro orbitální motory OMS a manévrovací motory RCS. 15. července si jeden technik všiml zápachu okysličovadla v blízkosti levého zadního modulu RCS. Po šestihodinovém pátraní bylo lokalizováno místo, odkud chemikálie unikala. V srpnu byla netěsnost zalita tmelem ze silikonového kaučuku, grafitu a skelných vláken. Problém také nastal s netěsností na pozemním potrubí, které přivádí kapalný vodík do nádrže ET.  Rovněž nastaly problémy se zkouškami hlavních motorů raketoplánu SSME. Přepouštěcí ventil na motoru č. 2 se uzavíral příliš pomalu, proto palubní počítač zastavil zkoušku probíhající 4. srpna jen necelou sekundu před zážehem. Vadný ventil byl vyměněn a další zkouška už proběhla bez problémů.

Průběh letu.

Raketoplán odstartoval 29. září v 15.37.00 UT. V čase T+2 minuty a 2 sekundy při rychlosti přibližně Mach 4 vyhořelo palivo v motorech SRB, které byly po dvou sekundách odhozeny. Discovery pokračoval v letu po o mnoho strmější dráze než při předcházejících misích, aby se v případě poruchy jednoho z motorů SSME zvýšila šance navedení na nouzovou oběžnou dráhu. V čase T+513 byly po postupném snižování tahu hlavní motory SSME vypnuty. Discovery se ocitl na dráze 65-290 km se sklonem 28,5° k rovníku. O 20 sekund později byla odhozena nádrž ET, která zanikla v atmosféře. Na oběžnou dráhu se raketoplán dostal přibližně v T+40 minut zážehem orbitálních motorů OMS, které jeho rychlost zvýšily o 68 m/s. Operační dráha byla téměř kruhová s průměrnou výškou 296 km.  Po otevření dveří do nákladového prostoru posádka nejdříve otestovala systémy družice TDRS-C. V čase T+6 h 30 minut ji vypustila pod 60° uhlem. Družice i s urychlovacím stupněm IUS se zpočátku pohybovala díky impulzu, který jí udělil pružinový mechanizmus. Později, když byl raketoplán v dostatečné vzdálenosti, tedy asi o půl oběhu, se zažehl motor prvního stupně rakety IUS, jenž dostal družici na přechodovou dráhu. Následující den prostřednictvím druhého stupně vystoupala družice na geostacionární dráhu nad tichomořskou republiku Kiribati. U družice nastaly problémy s nosníky parabolických antén, Discovery měl také problém se zablokováním parabolické antény pro pásmo Ku. Dalším problémem byla záložní povelová linka k hydraulice jednoho z motorů OMS, avšak hlavní systém pracoval bez závad. Třetí závažný problém představoval zablokovaný výparník vody ledem. Aby se zabránilo dalšímu zamrzávání, musela být na palubě raketoplánu udržovaná teplota v rozsahu 27-28 °C. Led posádka odstranila propláchnutím výparníku třemi dávkami vody několik hodin před návratem.  Zbytek času zůstávající do přistání posádka věnovala hlavně fotografování zemského povrchu. Nelson se věnoval 60 vzorkům proteinů krystalizovaných v automatickém zařízení ve stavu beztíže. Mezi vzorky byla i bílkovina izolovaná z viru HIV, jejíchž zkoumání je důležité pro boj s chorobou AIDS.  3. října se Discovery vrátil do zemské atmosféry. Po natočení do polohy motory napřed proběhl 170-sekundový zážeh motorů OMS. Ty snížily rychlost stroje. Raketoplán vstoupil do atmosféry nad Tichým oceánem ve výšce 121 km, asi 7600 km od místa přistání. Discovery dosedl na dráhu 17 základny Edwards AFB rychlostí 370 km/h v 11.37 EDT (16.37.18 UT).

STS-26 byla mise amerického raketoplánu Discovery. Cílem mise bylo obnovení letů, které byly pozastaveny po havárii raketoplánu Challenger a vypuštění družice TDRS-C s urychlovací dvojstupňovou raketou IUS. Tato družice zajišťuje spojení raketoplánů s řídícím střediskem.

STS-26 was the 26th NASA Space Shuttle mission and the seventh flight of the orbiter "Discovery". The mission launched from Kennedy Space Center, Florida, on 29 September 1988, and landed four days later on 3 October. STS-26 was declared the "Return to Flight" mission, being the first mission after the Space Shuttle "Challenger" disaster of 28 January 1986. It was the first mission since STS-9 to use the original STS numbering system, the first to have all its crew members wear pressure suits for launch and landing since STS-4, and the first mission with bailout capacity since STS-4. STS-26 was also the first all-veteran crew mission since Apollo 11, with all of its crew members having flown at least one prior mission.


Monster Energy Cup Series.

"NASCAR Monster Energy Cup Series" (dříve Sprint, Nextel, Winston) je nejvyšší úroveň profesionální soutěže, a v důsledku toho také nejpopulárnější a nejziskovější ze všech soutěží NASCAR. Sezóna se obvykle skládá ze 36 bodovaných a 5 nebodovaných závodů, v rozmezí 10 měsíců. Nejprestižnější závod NASCAR bývá tradičně Daytona 500, mezi další prestižní podniky patří 600mílový závod v Charlotte, 400mílový závod v Indianapolis nebo 500kolová podívaná v Bristolu. V každém bodovaném závodě startuje 40 vozů značek Chevrolet, Ford a Toyota. První titul pro ne-americký vůz získal v roce 2015 Kyle Busch s vozem Toyota Camry. Posledním šampiónem za rok 2016 je Jimmie Johnson, pro kterého to znamenalo zisk sedmého titulu. Toto se podařilo už pouze Richardu Pettymu a Dale Earnhardtu seniorovi.

Xfinity Series.

"NASCAR Xfinity Series" (dříve Nationwide) je druhá nejvyšší soutěž NASCAR. Poslední šampiónem z roku 2016 je Daniel Suárez. Moderní forma těchto závodů začala v roce 1982 s hlavním sponzorem Anheuser-Busch Brewing's Budweiser. Sezona je o několik závodů kratší než u Monster Cupu. A také celkový obrat peněz a ceny jsou významně nižší.

Camping World Truck Series.

"NASCAR Camping World Truck Series" jsou speciály podobné vyšším ligám, ale opatřeny karosérií vypadající jako pick-up, což je nejoblíbenější dopravní prostředek v USA. Vítězem sezóny 2016 se stal Johnny Sauter. Série závodů Camping World Truck Series vznikla v roce 1994. První závod proběhl v následujícím roce. V současné době jediná soutěž ze tří nejznámějších, která má závod mimo území USA.

Bezpečnost v NASCAR.

Většina bezpečnostních prvků v NASCAR byla zavedena až v reakci na smrt nebo těžké zranění jezdců, zejména pak po smrti Dale Earnhardta Sr. v roce 2001. Největším přínosem pro zvýšení bezpečnosti bylo zavedení povinného používání HANS (Head and Neck Support – podpora hlavy a krku) a vybudování nových tlumených svodidel SAFER Barrier.

Pravidla.

Vzhled vozu.

Každý vůz je povinen být označen velkým číslem na bočních stranách vozu a na střeše vozu, v rozmezí od 00-09 a 0-99. Dále jsou určeny oblasti vozu, kde jsou nalepeny sponzoři a dodavatelé série, hlavní sponzor série a jmenovka jezdce. Dále je požadováno, aby byl barevný vzhled stejný na obou stranách vozu, je však možné požádat o výjimku.

Zastávky v boxech.

Několikrát za závod je nutné vozům doplnit palivo a vyměnit pneumatiky. Děje se tak v boxové uličce, kde je zeď, která odděluje boxová stání a samotné garáže. Servis vozu před zdí má povoleno pouze šest mechaniků. Čtyři mechanici mají na starost výměnu pneumatik, je nutné povolit a utáhnou pět matic kola při každé výměně. Obvykle tito mechanici pracují ve dvojici a obsluhují tak přední nebo zadní polovinu vozu. Další mechanik zvedá vůz, ručně ovládaným hydraulickým heverem a poslední z nich doplňuje palivo z tankovací nádoby. Několik dalších mechaniků může za zdí pomáhat podáváním pneumatik a nářadí, avšak nesmí vstoupit před zeď k vozu, jinak se jedná o porušení pravidel. Pokud je vůz poškozen tak, že ho mechanici před zdí nedokáží opravit, je nutné vůz přesunout za zeď, do garáží a tam může pracovat na voze neomezený počet mechaniků.

Bodování.

Body se udělují všem čtyřiceti vozům, které odstartovaly do závodu a mají právo bodovat v sérii. Vítěz dostává 40 bodů, druhý 35 a pak se počet bodů snižuje po jednom až k pozici 36. 36. v cíli až 40. dostávají shodný počet jednoho bodu.

NASCAR ("National Association for Stock Car Auto Racing") je rodinný obchodní podnik, který povoluje a řídí celou řadu motoristických sportovních událostí v USA, v nichž startují závodní speciály. Nascar založil v letech 1947–1948 Bill France senior. Závody se oficiálně jezdí od roku 1948. Od roku 2009 je generálním ředitelem NASCAR Brian France, vnuk zesnulého Billa France seniora. NASCAR je největším podnikem svého druhu ve Spojených státech. Patří se svými miliony fanoušků mezi nejsledovanější sporty v USA. Podle televizních ratingů jsou sledovanější pouze profesionální zápasy amerického fotbalu. Tři největší závodní série jsou Monster Cup Series, Xfinity Series a Camping World Truck Series. Celkově se však pod patronací NASCAR pořádá okolo 1500 závodů na více než 100 tratích v 39 státech USA, Kanady a Mexika. Exhibičně se závodilo v roce 1988 v Austrálii a mezi roky 1996–1998 v Japonsku.

The National Association for Stock Car Auto Racing (NASCAR) is an American auto racing sanctioning and operating company that is best known for stock-car racing. The privately owned company was founded by Bill France Sr. in 1948, and his son, Jim France, has been the CEO since August 6, 2018. The company is headquartered in Daytona Beach, Florida. Each year, NASCAR sanctions over 1,500 races at over 100 tracks in 48 US states as well as in Canada, Mexico, and Europe.


Životopis.

Společně se svou matkou cestovala v autě dne 13. září 1982 při autonehodě, která se kněžně nakonec stala osudnou. Kvůli zraněním, která utrpěla, ležela Stéphanie v nemocnici a nemohla se účastnit matčina pohřbu.  Poté, co se psychicky zotavila z autonehody, začala v roce 1983 pracovat u Christiana Diora pod vedením hlavního návrháře Marca Bohana, který byl přítelem její matky a princezny Caroline a obvykle je také oblékal. Brzy se stala jednou z osobností tohoto módního domu. O rok později debutovala také jako modelka, ale tato její kariéra netrvala dlouho kvůli odporu knížete Rainiera. Později uvedla také dvě své vlastní kolekce plavek.  Kariéru v módním průmyslu princezna opustila kvůli zpěvu. Na začátku roku 1986 vydala svůj první singl. Píseň "Ouragan" se umístila v Top 10 a prodalo se více než 5 milionů kopií. V září téhož roku vydala celé album, kterého se prodalo více než 2,5 milionu kopií. V roce 1987 nahrála píseň "Young Ones Everywhere", aby podpořila UNICEF. Pokusila prorazit také ve Spojených státech, ale neúspěšně (prodalo se pouze 30 000 kopií nového alba). Natočila píseň "In the Closet" s Michaelem Jacksonem a svou hudební kariéru také ukončila.  Mezi jejími partnery patřilo mnoho známých mužů. Již v šestnácti letech chodila s Paulem Belmondem, synem herce Jeana-Paula Belmonda, o rok předtím se španělským zpěvákem Miguelem Bosém. Mezi její pozdější partnery patří třeba Rob Lowe, Anthony Delon (syn Alaina Delona) nebo Jean Yves Lefur.  V roce 1992 se jejím milencem stal osobní bodyguard Daniel Ducruet, se kterým má dvě děti:  Ducrueta si vzala v roce 1995, díky tomu se jejich společné děti dostaly do následnického pořadí na monacký trůn. Již o dva roky později se ale rozvedli. Jejich vztah je i nadále přátelský, občas jsou viděni na společné dovolené se svými dětmi.  Mezi její další partnery patřili Fabien Barthez, Jean-Claude van Damme, Jean Raymond Gottlieb. Posledně jmenovaný je pravděpodobně otcem její další dcery Camille Gottlieb, sama to však nikdy nepotvrdila.  V roce 2003 se provdala za Adanse Lopez Perese, ale rozešli se již po deseti měsících manželství a krátce na to se rozvedli.

Princezna Stéphanie Monacká (Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi, * 1. února 1965) je nejmladší potomek bývalého monackého knížete Rainiera III. a jeho ženy, bývalé hollywoodské herečky, Grace Kellyové, sestra současného monackého knížete Alberta II. Jednu dobu byla také zpěvačkou, modelkou a návrhářkou plaveckého oblečení. Její matka ji často nazývala svým "divokým dítětem".

Princess Stéphanie of Monaco (Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi; born 1 February 1965) is the youngest child of Rainier III, Prince of Monaco, and the American actress Grace Kelly. She is the younger sister of Albert II, Prince of Monaco, and Caroline, Princess of Hanover. Currently 14th in the line of succession to the Monegasque throne, she has been a singer, swimwear designer and fashion model.


Historie.

Stavba.

Původně se mělo jednat o čtvrtou loď třídy "Kitty Hawk", v její konstrukci ale došlo k takovému množství změn, že jí byla přiřazena vlastní třída. Objednána byla s jaderným pohonem (měla používat reaktor A3W), avšak po zahájení stavby došlo i v této oblasti ke změně a byla vybavena konvenčním pohonem.  Stavba lodi byla zahájena 22. října 1964. Pokřtěná a spuštěná na vodu byla 27. května 1967, tedy dva dny před nedožitými 50. narozeninami Johna Kennedyho. Loď pokřtily Jacqueline Kennedyová a její tehdy devítiletá dcera Caroline v Newport News ve Virginii, kde byla v místní loděnici Newport News Shipbuilding stavěna. Do služby byla zařazena 7. září 1968.

Služba.

V 70. letech 20. století brázdila severní část Atlantského oceánu a Středozemní moře.  V roce 1982 poprvé proplula Suezským průplavem a vydala se na cestu do Indického oceánu. Při této misi přivítala na své palubě somálského prezidenta. V říjnu 1983 byla odvelena zpátky přes Suez ke břehům Libanonu, kde probíhala občanská válka. V prosinci 1983 pak vzlétla z její paluby k ostré bojové akci letadla A-6, která provedla nálet na Bejrút (společně se vzdušnými silami letadlové lodě USS "Independence"). Námořnictvo ztratilo 2 letouny. V zálivu Velká Syrta (v blízkosti teritoriálních vod Libye) došlo 4. ledna 1989 ke konfliktu se dvěma libyjskými letouny MiG-23, které se blížily k letadlové lodi. Z paluby tak vzlétly dva stíhací letouny F-14, aby útočníky zastavily. Ačkoliv zněl pro americké letadla pokyn jasně, měly mírumilovně doprovodit libyjské migy směrem od lodi, přesto došlo ke střetu a obě dvě libyjské stíhačky byly sestřeleny.  V roce 1991 se USS "John F. Kennedy" zúčastnila operace Pouštní bouře proti Iráku, který okupoval Kuvajt. Z její paluby bylo uskutečněno 114 náletů, celkově 2 900 vzletů letadel. V roce 1996 navštívila při své plavbě Dublin v Irsku, kde ji vítalo na deset tisíc lidí, kteří věděli, že kořeny Johna Kennedyho vychází právě z jejich ostrova. Navíc byla tehdy americkou velvyslankyní v Irsku Jean Kennedyová-Smithová, sestra prezidenta Kennedyho.  Po teroristických útocích z 11. září 2001 měla letadlová loď "John F. Kennedy" za úkol hlídkovat ve středním Atlantiku a zajišťovat ochranu východního pobřeží USA. V roce 2002 se podílela na útocích v Afghánistánu, cílem byl Tálibán a al-Káida.

Vyřazení ze služby.

Dne 23. března 2007 se na palubě lodi "John F. Kennedy" v přístavu Mayport (Florida) konal rozlučkový obřad při příležitosti jejího chystaného vyřazení ze služby, ke kterému oficiálně došlo 1. srpna 2007.  V červenci 2007 byla přetažena na námořní základnu v Norfolku ve Virginii, v březnu 2008 do Filadelfie do zařízení pro deaktivované lodě, přičemž americké námořnictvo ji nabídlo pro případné muzejní využití.

USS "John F. Kennedy" (CV-67) je letadlová loď Námořnictva Spojených států, která působila ve službě v letech 1968–2007. Její konstrukce je modifikovanou verzí lodí třídy "Kitty Hawk", proto jí byla přiřazena vlastní třída. Loď byla původně postavena a klasifikována jako útočná letadlová loď pro podporu leteckých bojů (označení CVA-67), v roce 1974 však došlo k jejímu překlasifikování na víceúčelovou letadlovou loď (CV-67), která může vést i boj proti ponorkám. Jedná se o poslední americkou letadlovou loď vybavenou konvenčním (nejaderným) pohonem. Jméno získala po 35. prezidentovi USA Johnu Fitzgeraldovi Kennedym, přezdívku měla „Big John“ ("Velký John").

USS "John F. Kennedy" (CV-67) (formerly CVA-67) is the only ship of her class (a variant of the "Kitty Hawk" class of aircraft carrier) and the last conventionally powered carrier built for the United States Navy. The ship was named after the 35th President of the United States, John F. Kennedy, and was nicknamed "Big John". "John F. Kennedy" was originally designated a CVA (fixed wing attack carrier); however, the designation was changed to CV.


Historie.

Dne 4. května 1870, devět let po sjednocení Itálie (1861), byl vydán dekret jímž byl vytvořen státní znak Italského království. Tento znak tvořil štít (bílý kříž v červeném poli, znak dynastie Savojských) jenž byl nově určen jako znak celé Itálie, štít podpírali 2 zpět hledící lvi. Kolem štítu byly obtočené tyto řády (pořadí: 3 pod štítem, 1 pod nimi a 1 pod těmi 4) Vojenský Savojský řád, Civilní Savojský řád, Řád italské koruny, Řád sv. Mauricia a sv. Lazara a Nejvyšší řád zvěstování nanebevzetí Panny Marie (motto řádu FERT). Lvi drželi kopí se státní vlajkou. Tento znak byl položen na purpurový královský plášť, jenž vycházel z turnajské helmy na níž byla královská koruna (heraldický model). Tento celý znak byl položen na bledě modro-zlatý stan (pavilon) na jehož vrcholu byla tzv. "Stellone d'Italia", hvězda jenž měla ochránit italský národ.  Po dvaceti letech od zavedení původního znaku byl 1. ledna 1890 znak pozměněn. Znak dostal více formu více podobnou znakům jiných států. Zmizela kopí s vlajkou jenž nesli lvi. Byl odstraněn plášť a stan se změnil na červený, na jehož vrcholu se přesunula královská koruna. Turnajská přilba se přesunula nad štít a nad korunou byl klenot v podobě lva na jehož krku tj. mezi přilbou a klenotem se objevila železná koruna. Kolem štítu byl nyní ovinut pouze Nejvyšší řád zvěstování nanebevzetí Panny Marie. Znak v této podobě zůstal používán 56 let až do ustanovení Italské republiky, kromě období vlády fašismu, kdy byl modifikován viz níže.  Znak byl modifikován během vlády fašistů a používán s fašistickými symboly v letech 1929–1944. těmi fašistickými symboly byly především tzv. "fasces" (což jsou svazky, původně totiž označovalo jilmové pruty svázané červenou páskou s vyčnívající vetknutou sekyrou – symboly fašismu) tyto fasces nahradily lvy v pozici štítonošů.  Předchozí verze znaku byla krátce obnovena v letech 1944–1946, dokud se znakem nového Italské republiky nestal současný znak jenž byl ovšem oficiálně přijat až 5. května 1948.

Státní znak Itálie () byl oficiálně přijat 5. května 1948. Heraldicky se nejedná o znak, ale o emblém, protože nebyl navržen v souladu s tradičními heraldickými pravidly. Znak tvoří červeně lemovaná bílá pěticípá hvězda položená do středu šedého ozubeného kola. Po stranách jsou olivová a dubová ratolest. Ty jsou dole převázány červenou stuhou nesoucí nápis REPVBBLICA ITALIANA ().

The emblem of the Italian Republic () was formally adopted by the newly formed Italian Republic on 5 May 1948. Although often referred to as a coat of arms (or in Italian), it is technically an emblem as it was not designed to conform to traditional heraldic rules.


Velikost.

Kamarasauři sice nedosahovali délky diplodoků (maximálně asi 18 až 23 metrů), ale vážili podstatně více, až kolem 47 tun. Existují také fosílie patrně ještě větších jedinců, kolem 25 metrů dlouhých. Byla však objevena také kostra mláděte, dlouhá jen 12,2 metru. Druh "C. lewisi" dosahoval délky 13 metrů a hmotnosti 10 000 kg, druh "C. grandis" délky 14 metrů a hmotnosti 13 000 kg, druh "C. lentus" délky 15 metrů a hmotnosti 15 000 kg a největší "C. supremus" délky 18 metrů a hmotnosti kolem 23 000 kg.

Paleobiologie a objevy.

Kamarasauři pravděpodobně žili v malých stádech. Jejich fosilie pocházejí z pozdní jury, období před zhruba 155 až 145 miliony let. Tito masivní dinosauři patří k objevům spojeným s obdobím tzv. Války o kosti na konci 19. století.  Některé druhy tohoto rodu mohou být ve skutečnosti samostatnými platnými taxony s vlastním rodovým jménem. To je případ druhu "Cathetosaurus lewisi", který je od roku 2013 považován za samostatný rod kamarasauridního sauropoda.

Stavba těla.

"Camarasaurus" patřil k robustně stavěným sauropodům, kteří neměli oproti například diplodokidům příliš dlouhý krk a ocas. Charakteristické pro ně byly čtyři sloupovité končetiny, mohutné tělo a dlouhý krk i ocas. Hlava byla charakteristicky vysoká a krátká.

Migrace.

Vědecká studie z roku 2011 dokazuje, že tito dinosauři podstupovali sezónní migrace na vzdálenost asi 300 kilometrů. Prokázala to izotopová analýza jejich fosilních zubů. Fosilie tohoto rodu byly objeveny také na území státu Montana, tedy mnohem severněji, než se předpokládalo.

Camarasaurus (z latinského "camara" - dutina, kamarasaurus měl totiž v obratlích velké dutiny) byl rodem obřích čtyřnohých býložravých dinosaurů. Tento rod představuje nejrozšířenější ze sauropodů, kteří obývali v době před 150 miliony let Severní Ameriku.

Camarasaurus ( ) was a genus of quadrupedal, herbivorous dinosaurs. It was the most common of the giant sauropods to be found in North America. Its fossil remains have been found in the Morrison Formation of Colorado and Utah, dating to the Late Jurassic epoch (Kimmeridgian to Tithonian stages), between 155 and 145 million years ago.


Konstrukce.

Loď vyprojektovalo Koroljovovo středisko. Byl to typ kosmické lodě zcela odlišný od předchozích průzkumných sond Zond 1 až 3. Hmotnost lodě byla 5375 kg. Kabina vyšla konstrukčně z kabiny lodí Sojuz.

Průběh letu.

Po startu z kosmodromu Bajkonur 14. září 1968 za pomoci rakety Proton K/D se dostala na nízkou parkovací dráhu kolem Země, odtud po 67 minutách na dráhu kolem Měsíce. Ve vzdálenosti 320 000 km od Země byla dne 17. září provedena korekce dráhy. Den poté loď obletěla Měsíc ve vzdálenosti 1 950 km od jeho povrchu a nastoupila zpáteční let. Během něj pořídila snímky naší planety (byly i veřejně publikovány), konkrétně Afriky z výše 90 000 km.  Sonda měla na své palubě řadu biologických vzorků, dvě želvy stepní, octomilky, moučné červy, rostliny, semena, bakterie, řasy chlorella atd.  Dne 21. září 1968 byla provedena nová korekce dráhy. Po přiblížení k atmosféře se oddělila návratová kabina v druhé kosmické rychlosti 11 km/s od zbytku sondy (který shořel) a s přetížením 25 g začala klesat. Ve výšce 7 km klesla její rychlost na 200 m/s a otevřely se padáky. Na nich se snesla na hladinu Indického oceánu 21. září 1968. Druhý den ji vyzvedla na svou palubu oceánografická loď Vasilij Golovin a odvezla ji do přístavu Bombaj. Zde kabinu vzalo na svou palubu sovětské letadlo a dopravilo ji do SSSR.  Spojené státy sledovaly Zond 5 po celý jeho let, jelikož vyvolával obavy u NASA, že Sověti plánovali brzký oblet Měsíce s lidskou posádkou. Byl také katalyzátorem rozhodnutí o poslání Apolla 8 k Měsíci, namísto původně plánovaného testování modulu na vysoké oběžné dráze Země.  Když byl modul otevřený čtyři dny po přistání, všechny biologické vzorky byly živé. Želvy sice ztratily zhruba 10 procent své tělesné hmotnosti, ale zůstaly aktivní a nevykazovaly ztrátu chuti k jídlu.  Návratová kapsule Zondu 5 je vystavená v Muzeu RKK Eněrgija v Rusku.

Zond 5 (Зонд 5) byla bezpilotní kosmická loď SSSR vyslaná k Měsíci roku 1968, pátá oficiální z programu Zond. Byla katalogizována v COSPAR jako 1968-076A. Po obletu Měsíce se loď vrátila k Zemi. Byla to první kosmická loď, která obletěla Měsíc a bezpečně se vrátila na Zemi. Byla také první, která dovezla pozemské formy života k Měsíci.

Zond 5 () was a spacecraft of the Soviet Zond program. In it became the second spaceship to travel to and circle the Moon, and the first to return safely to Earth. Zond 5 carried the first terrestrial organisms to the vicinity of the Moon, including two tortoises, fruit fly eggs, and plants. The tortoises underwent biological changes during the flight, but it was concluded that the changes were primarily due to starvation and that they were little affected by space travel.


Biografie.

V mládí byl Bagapš členem Gruzínské basketbalové reprezentace. Vystudoval subtropické zemědělství na Gruzínské státní univerzitě v Suchumi a již během studií pracoval v podniku na zpracování vína. Později si našel práci jako člen ochranky gruzínské státní banky. Po absolvování vojny v roce 1972 začal pracovat jako předseda sovchozu a s tím přišla i funkce instruktora v zájmových kroužcích, organizovaných Komsomolem.

Politická kariéra v Abcházii.

V roce 1978 dostal v komsomolu nové pravomoci a byl zodpovědný za informování gruzínského ústředního výboru této mládežnické organizace o aktivitách abchazské větve a jejích členů. Potom za dva roky se stal prvním tajemníkem abchazské regionální organizace Komsomolu, čímž vlastně vstoupil do politiky. V roce 1982 se stal okresním tajemníkem sovětské komunistické strany v Očamčyře, kde setrval až do rozpadu SSSR. Po pádu komunismu opustil politiku a coby podnikatel reprezentoval Abcházii v Moskvě.  Jeho moskevská mise skončila v roce 1995, když si ho nový premiér jeho vlasti Gennady Gagulia, která jednostranně vyhlásila nezávislost, kterou tehdy nikdo z mezinárodního společenství neuznával, vybral za svého místopředsedu vlády. Dne 9. prosince 1995 byl na Bagapše v Suchumi spáchán atentát, kdy vyvázl s vážnými zraněními. V tu dobu totiž probíhala tvrdá jednání mezi Abcházií, Gruzií a Ruskem o statusu Abcházie a o mandátu mírových jednotek OSN, a Bagapš opakovaně navrhoval plán návratu gruzínských uprchlíků do Abcházie, čímž se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi.

Premiér Abcházie.

Dne 29. dubna 1997 se stal premiérem separatistické republiky, když jeho předchůdce Gennady Gagulia odstoupil z funkce ze zdravotních důvodu. Premiérem setrval až do 20. prosince 1999, kdy se v Suchumi opět odehrály bombové útoky, navíc prezident Ardzinba byl znovuzvolen prezidentem, takže bylo nutné jmenovat nového premiéra. Jeho politika již však nebyla a nemohla být tak umírněná, jako když byl ve funkci místopředsedy vlády. Jeho administrativa totiž musela řešit napjatou situaci, kdy v květnu 1998 došlo ke konfliktům na hranicí separatistické republiky s gruzínskými extrémisty usilujícími o opětovné připojení Abcházie ke Gruzii silou (někdy je tato krize nazývaná jako „šestidenní válka“).  To vedlo k vypalování stovek domů na abchazské straně a k úprku asi 30 tisíc Gruzínců z příhraničních okresů. Tato složitá situace vedla k tomu, že Tbilisi vyslalo k řece Inguri armádu, čímž ještě více vzrostlo napětí, ale to bylo krátce na to zažehnáno, když gruzínská armáda pozatýkala účastníky boje s Abcházy.  Po odstoupení z funkce premiéra na nějaký čas zmizel z politiky a stal se na léta 2000 - 2004 výkonným ředitelem abchazského státního elektrárenského podniku Černomorenergo. Ke konci tohoto období se pozvolna vracel do politiky a byl vnímán jako kandidát opozice do prezidentských voleb v roce 2004. Už na začátku roku 2004 se stal jedním ze tří nejvlivnějších osobností v nově založené straně Jednotná Abcházie. Po sjednocení této strany s hnutím válečných veteránů Amcachara se stal jejich společným kandidátem na prezidenta, když ho obě strany upřednostnily před jinými možnými kandidáty jako třeba před bývalým ministrem zahraničí Sergejem Šambou.

Prezident Abcházie.

Prezidentské volby Bagapš vyhrál velmi těsným výsledkem 50,3 % hlasů, což se setkalo s problémy a jak Bagapš, tak jeho hlavní protikandidát Raul Chadžimba podali protest. Abchazská volební komise totiž za vítěze původně prohlásila Chadžimbu s tím, že se Bagapš umístil až druhý daleko za vítězem, což se nezakládalo na pravdě. Abchazský nejvyšší soud proto nařídil přepočítání hlasů a vyšlo najevo, že ve skutečnosti vyhrál Bagapš s oněmi 50,3 % hlasů. Nejvyšší soud však vzal tento verdikt zpět poté, co do budovy soudu vtrhli příznivci Chadžimby. V nastalé krizi Bagapš pohrozil, že 6. prosince 2004 provede vlastní prezidentskou inauguraci bez ohledu na dění v zemi, ale rychle vzal tuto hrozbu zpět. Bagapš usedl s Chadžimbou k jednacímu stolu a výsledkem byla dohoda, že se budou volby opakovat s tím, že oba budou kandidovat společně jako symbol národní jednoty: Bagapš na prezidenta a Chadžimba na viceprezidenta. 12. ledna 2005 byl tedy nakonec zvolen prezidentem Abcházie s podporou 91,5 % obyvatel a o měsíc později byl slavnostně inaugurován. Jeho vláda byla po toto funkční období charakteristická stabilitou na personálním poli s minimem změn ve vládě. Ale vztahy s Gruzií vřely, neboť docházelo k provokacím z gruzínské strany (kvůli údajnému prodeji lukrativního majetku, jenž původně patřil Gruzíncům vyhnaným z Abcházie), hlavně k průnikům jejích pohraničníků do okresu Tkvarčeli a Gali, kde docházelo k přestřelkám s abchazskými vojáky s několika mrtvými, takže Bagapš nařídil po zasedání bezpečnostní rady přesunout část abchazské armády k hranicím s Gruzií. V roce 2008 se jeho vláda zapojila do rusko-gruzínského konfliktu o Jižní Osetii, když označil gruzínský útok za genocidu osetinského národa. Abcházie se od Ruska a dalších zemí konečně dočkala částečně mezinárodního uznání, ovšem mezinárodní společenství stále uznávalo Abcházii jako nedílnou součást Gruzie, proti čemuž Bagapš v dubnu 2009 kontroval prohlášením, že by si zejména Evropská unie měla uvědomit, že je nezávislost Abcházie vyřešena jednou provždy, ale okamžité uznání od ostatních států světa žádat nebude a připomněl případ mezinárodního uznání Kosova. Bezpečnostní situace byla po válce o Jižní Osetii stále napjatá a kvůli pokračujícím provokacím z konce října 2008 ze strany Gruzie vydal Bagapš příkaz, aby bezpečnostní složky adekvátně zasáhly, přičemž prohlásil, že Gruzie rozpoutala teroristické akce na území Abcházie a obvinil Evropskou unii z tendenčního přístupu k vyhodnocování situace a z nespravedlivého hodnocení činů gruzínské vlády, jež podle jeho názoru pozvedla terorismus na úroveň státní politiky.  V létě 2009 však musel řešit politickou krizi, když Abcházii zasáhly protesty obyvatel a rezignoval tajemník bezpečnostní rady státu. Tato situace komplikovala naplánované prezidenstké volby, jež se měly konat v prosinci téhož roku, do kterých Bagapš už v dubnu oznámil na tiskové konferenci v Moskvě, že využije své ústavní právo a bude se ucházet o druhý mandát. Navíc Gruzie zahájila námořní blokádu Abcházie, což Bagapš označil za pirátství, a dal pokyn abchazskému námořnictvu, aby na gruzínské lodě střílelo, pokud vplují do abchazských výsostných vod.  27. října téhož roku byl nominován svou stranou Jednotná Abcházie jako kandidát na prezidenta a jeho premiér Aleksandr Ankvab ze strany Aitaira byl nominován na post viceprezidenta. Poté, co se 18. listopadu Bagapšovi povedlo získat další podporu od Komunistické strany Abcházie, bylo jeho znovuzvolení již téměř jisté a získal podporu 59,37 % voličů. 13. prosince 2009 po svém znovuzvolení Bagapš prohlásil, že se inaugurace bude konat 12. února 2010 a proběhne rychle, skromně a bez pompézností. Rovněž prohlásil, že bude při svém druhém mandátu snažit o hlubší spolupráci s Ruskou federací, přičemž je připraveno k realizaci několik projektů jako zavedení nového plynovodu do Suchumi a další fáze rekonstrukce tratí abchazských železnic. Musel však čelit kritice, že rozprodává Rusům majetek abchazského národa. Gruzínský prezident Michail Saakašvili však volby označil za frašku a komedii v režii Moskvy.  12. února 2010 se tak stalo a k obhájení mandátu obdržel gratulace od ruského prezidenta Dmitrije Medvěděva. Už o pět dnů později Bagapš podepsal mezivládní dohodu o využití vojenské základny v Gudautě na území Abcházie ruskou armádou na dobu 49 let s možností prodloužení o dalších 15 let, jež byla předjednána už v září předešlého roku. Gruzie označila dohodu a přítomnost Rusů v Abcházii i Jižní Osetii za ruskou okupaci pětiny svého území. Byly rovněž podepsány dohody o tom, že se budou Rusové podílet na hlídání abchazských hranic.  V této době byla rovněž znovu otevřena otázka ohledně odprodeje nemovitostí gruzínských obyvatelů, kteří byli z Abcházie vyhnáni v letech 1992-1993. Bagapš uznal, že skutečně docházelo k ilegálnímu odprodeji ruským zájemcům, avšak osobně se zasadí o spravedlnost. Proto ustanovil komisi, do jejíhož čela se nominoval sám, a osobně dohlížel spolu s ruským ministrem zahraničí Lavrovem a přizvanými generálními prokurátory Abcházie a Ruska na námitky Gruzínů, z jejichž podnětu se záležitost vůbec začala řešit, a mnohé případy komise uzavřela jako opodstatněné a ex offo přiznala těmto Gruzínům vlastnictví nemovitosti nebo finanční kompenzaci. Bagapš také prohlásil, že budou gruzínským vyhnaným obyvatelům jejich nemovitosti vráceny až poté, co vláda Gruzie zaplatí Abcházii válečné reparace ve výši 13 miliard amerických dolarů (zhruba 250 miliard korun) za škody, které Gruzíni způsobili během války v Abcházii v letech 1992-1993. Již dříve Bagapš také odmítnul návrhy o urovnání gruzínsko-abchazského konfliktu, o nichž se v květnu 2008 hlasovalo v OSN, i které přednesl už v roce 2008 německý ministr zahraničí Frank-Walter Steinmeier, který jednostranně prosazoval návrat gruzínského obyvatelstva do Abcházie, což Bagapš označil za nepřijatelný návrh, který by pouze vyústil v další válku.

Úmrtí.

V květnu 2011 mu však lékaři našli výrůstek na jedné z plic, takže musel do Moskvy podstoupit operaci, která byla provedena 21. května. Ačkoliv se výrůstek na plicích podařilo úspěšně odstranit, zemřel Sergej Bagapš 29. května v nemocnici v Moskvě na selhání srdce. Dva dny před úmrtím náhle nastaly pooperační komplikace a Bagapš upadl do bezvědomí. Po operaci totiž doktoři zjistili, že měl Bagapš kromě problému s plicí též rakovinu. Jeho úřad poté vykonával viceprezident Aleksandr Ankvab a do tří měsíců byly dle abchazské ústavy vypsány předčasné prezidentské volby. Suchumský primátor Alias Labachua poté navrhl, aby bylo Náměstí ústavy SSSR přejmenováno po Bagapšovi. Jeho návrh byl městskou radou přijat 26. ledna 2012.

Sergej Bagapš (, "Sergej Vasyl-ipa Bagapš"; 4. března 1949, Suchumi, SSSR – 29. května 2011, Moskva) byl prezidentem separatistické, mezinárodně neuznané Republiky Abcházie, která jednostranně vyhlásila svou nezávislost na Gruzii.

Sergei Uasyl-ipa Bagapsh (,, ; 4 March 1949 – 29 May 2011) was the second President of the Republic of Abkhazia. He was Prime Minister from 1997 to 1999 and was later elected as President in 2005. He was re-elected in the 2009 presidential election. He died on 29 May 2011, at the age of 62, from complications of surgery.


Historie.

Strašnický sbor byl založen 30. listopadu 1930. Z této doby pochází i současná modlitebna, zvenčí nenápadná (vchází se činžovním domem, který nijak nevybočuje z fronty ostatních domů, prozrazuje jej kalich na fasádě nad vstupem).  Interiér zaujme architekturou v konstruktivistickém slohu. Prošel několika přestavbami a rekonstrukcemi, na čistotě jeho stylu to však nic neubralo. Naopak, poslední úprava ze začátku 90. let 20. století slohovou jednotnost ještě podtrhuje. Tehdy vznikla čelní stěna, která se zatím stala symbolem strašnického sboru. Ze stejné doby jsou i nové varhany.  Ke konci roku 2018 měl sbor 657 členů. Je veden farářem "Mgr. Martinem Sabem". Kurátorem sboru je "Mgr. Martin Šubert".  Sbor se mimo jiné účastní Noci Kostelů.

Bohoslužby.

Pravidelné bohoslužby se konají každou neděli od 9:00, navštěvuje průměrně přes sto lidí. Po bohoslužbách je pak věnován ještě prostor k rozhovorům u kávy a čaje.  Večeře Páně se ve sboru slaví o svátcích a také první neděli v měsíci.

Setkání v týdnu.

Všechna setkání je možné sledovat prostřednictvím vždy aktuálního Google kalendáře.

Vedení sboru.

Faráři sboru:  Kurátoři sboru:

Varhany.

Varhany vybudovala v roce 1938 pražská firma "Karel Urban". Generální rekonstrukci provedl varhanář Jiří Bíca v letech 1996–1997. Pneumatická traktura byla nahrazena elektropneumatickou, hrací stůl byl přenesen z původního místa do průčelí modlitebny. Nová dispozice umožňuje liturgický doprovod i koncertní hru. Po rekonstrukci nástroj vyzkoušeli přední čeští varhaníci a hudebníci (Aleš Bárta, Jaroslav Tůma, Jaroslav Krček, Václav Rabas, Dorothea Fleischmannová, Petr Rajnoha, Radek Rejšek, Pavel Černý, a mnozí další).

Křtitelnice.

V roce 2002 vytvořil sochař Ivan Jilemnický pro strašnickou modlitebnu křtitelnici. Materiálem se stalo dubové dřevo, dílo je zdobeno polychromií. Výtvarné zpracování navazuje na interiér modlitebny jak použitým materiálem, tak plastickým prvkem žlutého "pramene", symbolizujícího dar Ducha svatého, přicházejícího z nebe (navazuje na vertikální žluté žebroví v průčelí interiéru), navštěvujícího křtěnce při křtu a "stékajícího" mezi účastníky bohoslužeb.

Mapa.

<mapframe latitude="50.075616" longitude="14.490312" zoom="16" width="600" height="400" align="center">{ }</mapframe

Farní sbor Českobratrské církve evangelické v Praze 10 - Strašnicích je jedním z pražských sborů Českobratrské církve evangelické a spadá pod Pražský seniorát. Nachází se v Kralické ulici č. 1001/4 v Praze 10-Strašnicích.

The Parish Congregation of the Evangelical Church is in Prague. Its denomination is the Evangelical Church of Czech Brethren Christian denomination.


Děj.

V kostele probíhá pohřeb Homerovy manželky z Las Vegas, kterou si vzal v dílu "Ať žije Flanders". Bart ztropí neplechu a jeho rodiče ho vezmou za psychiatrem. Ten jim poradí, ať mu koupí bicí soupravu, aby mohl zaměřit svou energii. Bart ale bubnuje i v noci, a tak Homer ani Marge nemůžou spát. Líza ho vezme na Jazzovou sešlost do dětského klubu Pohoda, aby si mohli odpočinout. Tam si Barta všimnou dva jazzmeni Tyčka a Kulička a vyzvou ho, aby si s nimi zahrál. Líza je zklamaná, protože to byl její sen. Bartovi dají přezdívku "TikTak", protože bicí mu šlapou jako hodiny. Líza si stěžuje, že také chce přezdívku. Oni zvolí "Těžká doba", protože to s ní mají těžké. Po týdnu už je Bart známý po celém městě.  Marge chce Lízu rozveselit, tak ji vezme do útulku, aby si vybrala štěňátko. Tam si vybírá mezi starým, nemocným psem a mladým, hezkým psem. Zvolí si mladého, ale v noci ji ve snu navštíví ten starý. Ona se druhý den vrátí do útulku a vezme si ho také. Navíc si vezme ještě jednoho psa a ptáčka. Cestou domů se k ní přidá mnoho dalších zvířat, včetně cirkusového slona a medvěda. Doma je zavře na půdě. Při večeři dělají zvířata rámus, tak se tam jde Líza podívat a najde tam Barta s Tyčkou a Kuličkou, jak tam kouří trávu. Bartovi se do ruky zakousne tygr. V nemocnici mu doktor sdělí, že s bubnováním je konec. Potřeboval by artroskopickou reaktivaci urálního nervu, ale stojí 170 tisíc dolarů. Jazzmani Tyčka a Kulička se rozhodnou uspořádat benefiční koncert, aby vydělali peníze na operaci pro Barta.  Zvířata, která Líza zachránila, chtějí utratit. Bart s ní soucítí a na konci benefičního koncertu vydělané peníze věnuje Líze na stavbu "Domova Lízy Simpsonové pro opuštěná zvířata". Líza mu děkuje.

O jazzu a jiné zvířeně (anglicky "Jazzy and the Pussycats") je 2. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 17. září 2006. Scénář napsal Matt Warburton.

"Jazzy and the Pussycats" is the second episode of "The Simpsons"' eighteenth season. It first aired on the Fox network in the United States on September 17, 2006. When Bart turns a quiet funeral into a chaotic mess, Homer and Marge are faced with angry Springfielders who have had enough of Bart's mischievousness. But when a psychiatrist assists Bart by channelling Bart's anger through drums, Lisa feels Bart may have stolen the one thing she held strong: music. For this, Lisa begins collecting animals to subdue her misery. It was written by Daniel Chun and directed by Steven Dean Moore. Meg White and Jack White of the White Stripes guest star as themselves. In its original run, the episode received 8.94 million viewers.


Průběh toku.

Přítoky.

Horní tok Střední tok Dolní tok

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou převážně sněhové srážky (59 % u Orlu, 65 % u Muromi), následují dešťové srážky (>20 %) a podzemní voda (< 20%). Průměrný roční průtok vody u Orlu činí 18,8 m3/s, u Kalugy činí 296 m3/s a u ústí 1300 m3/s. Maximální průtoky v těchto místech jsou 2100 m3/s, 12 600 m3/s a 20 000 m3/s. Zamrzá na horním toku v listopadu až na začátku ledna a na dolním toku na konci října až v prosinci. Rozmrzá na horním toku na konci března až v dubnu a na dolním toku do začátku května. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na horním toku od dubna do května a na dolním toku od začátku června. Během jara proteče řekou na horním toku 78 % ročního odtoku a na dolním toku 73 %. V létě (7 až 8 % odtoku) a v zimě (7 až 9 %) jsou vodní stavy nižší, na podzim (8 až 10 %) dochází k povodním, jež jsou způsobeny dešti. Ledy plavou po řece 1 až 20 dní, na dolním toku do 15 dní.

Využití.

Vodní doprava je možná od Čekalinu v délce 1200 km. Nad Rjazaní je řeka splavněna pomocí zdymadel. Byly vybudovány hráze přehradních nádrží (Beloomutovská, Kuzminská). Hlavními převáženými náklady jsou strojní materiály, dřevo, černé uhlí, ropné produkty, obilí, automobily. Místní osobní doprava je rozvinutá pod Kalugou. Dopravní vodní spojení je od ústí řeky Moskvy do Nižného Novgorodu. Turistické trasy po řece vedou z Moskvy do Ufy a také tzv. Moskevský okruh (Moskva, Nižnij Novgorod, Jaroslavl, Rybinsk, Moskva). Podél řeky se nachází mnoho měst, největšími jsou Orel, Beljov, Čekalin, Kaluga, Alexin, Tarusa, Serpuchov, Kašira, Ozjory, Kolomna, Rjazaň, Kasimov, Murom, Pavlovo, Gorbatov, Dzeržinsk a Nižnij Novgorod, který leží při ústí řeky do Volhy. Na řece je rozvinutý rybolov (jeseter malý, jelec jesen, sumec velký, štika obecná, cejn velký, okoun říční).

Oka () je řeka v Tulské, Orelské, Moskevské, Kalužské, Rjazaňské, Vladimirské a v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Je dlouhá 1500 km. Povodí řeky je 254 000 km2.

The Oka (, ) is a river in central Russia, the largest right tributary of the Volga. It flows through the regions of Oryol, Tula, Kaluga, Moscow, Ryazan, Vladimir and Nizhny Novgorod and is navigable over a large part of its total length, as far upstream as to the town of Kaluga. Its length is and its catchment area is. The Russian capital Moscow sits on one of the Oka's tributaries—the Moskva.


Historie.

V roce 2001 vývojáři anti-cheat programu PunkBuster, vytvořeného pro módy do her Counter-Strike a Half-Life, společnosti Even Balance Inc. přestala podporovat tyto hry, protože již neměly podporu od Valve Corporation. Společnost Valve také odmítla veškeré obchodní nabídky k integrování systému přímo do jejich her.  Firma Valve v roce 2001 začala pracovat na "dlouhodobém řešení" proti cheatování. První vydání systému VAC bylo spojeno s hrou Counter-strike v roce 2002. V první verzi systém zakazoval hráčům přístup pouze na 24 hodin. Délka tohoto postihu se postupně zvětšovala; hráči ztráceli přístup na 1 rok, později na 5 let, až do vývoje VAC2 v roce 2005, kdy všechny nové omezení byly trvalé. Verze VAC2 byla oznámena v únoru 2005 a byla testována následující měsíc. 17. listopadu 2006 společnost Valve zveřejnila, že za předchozí týden "nová" VAC technologie rozpoznala přes 10 000 pokusů o Cheating. V průběhu raného testování v roce 2002 byly odhaleny některé informace programu prostřednictvím Half-Life Dedicated Server mailing listu. Ten dokáže detekovat verze "OGC's OpenGl Hacků" OpenGL cheaty a také detekovat CD key měniče jako cheaty. Informace o detekovaném cheaterovi byly poslány do "ban list serveru" na IP adresu 205.158.143.67 a port 27013, který byl později změněn na 27011. Existuje zde také "master ban list server". RAM/hardware chyby detekované pomocí VAC mohou zapříčinit "kick" hráčů z hraného serveru, ne však jejich zakázat. Eric Smith a Nick Shaffner byli původními kontakty herních administrátorů. V únoru 2010 se VAC team skládal z vrchního inženýra Steamu Johna Cooka a jeho šestnácti členného týmu. V červenci 2010 byl udělen zákaz několika hráčům, kteří úspěšně využili některé uniklé informace o tomto systému ve hře Team Fortress 2, aby zvýšili svoji šanci najít vzácné přebarvení zbraně (skin), zvané: "the Golden Wrench". Během téhož měsíce byl uvalen zákaz na přibližně 12 000 vlastníků hry poté, co Steam aktualizoval DLL soubor na disku, jakmile byl hrou nahrán do paměti, což mělo za následek falešnou detekci nepovoleného programu. Všechny tyto zákazy byly zrušeny a postihnutým hráčům byla jako omluva zaslána kopie hry Left 4 Dead 2 nebo její druhá kopie.

Valve Anti-Cheat (zkratka VAC) je anticheatové řešení vyvinuté firmou Valve Corporation, jako komponenta jejich platformy Steam. První verze VAC byla vydána spolu s hrou Counter-Strike 1.4 v roce 2002, kdy byl nahrazen stávající PunkBuster. První verze, VAC1, zaznamenala na nějaký čas úspěch a v březnu 2004 skončily aktualizace. Technici Valve totiž přesunuli veškerou pozornost a podporu na VAC2. VAC1 se v té době stal prakticky nepoužitelným.

Valve Anti-Cheat (VAC) is an anti-cheat software developed by Valve as a component of the Steam platform, first released with "Counter-Strike" in 2002.


Popis.

Volavka popelavá je velký, silně stavěný pták. Dorůstá 84–102 cm, v rozpětí křídel měří 155–175 cm a dosahuje hmotnosti mezi 1–2 kg. Jejím nejnápadnějším znakem je dlouhý štíhlý krk a dlouhé končetiny, které ji umožňují pohybovat se i ve větších hloubkách. Je naprosto nezaměnitelná, ze spodní strany špinavě bílá a svrchu šedá s růžovožlutým zobákem, tmavým pruhováním na krku, černými konci křídel a tmavými prodlouženými pery na hlavě. Ačkoli je po většinu roku zbarvena podobně, v období rozmnožování má obvykle o něco červenější zobák a končetiny. Pohlaví se mezi sebou neliší, mladí ptáci jsou v porovnání s dospělci výrazně tmavší a z velké části postrádají bílé zbarvení krku a dlouhá tmavá pera na hlavě.  Létá s pomalými údery křídel, krk má přitom esovitě prohnutý a končetiny natažené.

Hlasový projev.

Ozývá se nejčastěji v letu a to drsným "kré" nebo "krejch".

Rozšíření.

Volavka popelavá patří mezi rozšířené a hojné zástupce volavek, s globální populací 710 000 – 3 600 000 jedinců je v Červeném seznamu IUCN zařazena do kategorie málo dotčených druhů. Obývá prakticky celou Evropu, zcela chybí pouze na velkém území Skandinávie, velmi rozšířená je i v Asii a obývá také Afriku, konkrétně její severní a subsaharskou část. V Evropě jsou tažné zejména severní a východní populace, které táhnou směrem na jih, jedinci ve střední Evropě jsou většinou stálí (viz mapka rozšíření).  Volavka popelavá je obyvatelem prakticky všech typů vod bohatých na potravu, od pomalu tekoucích řek a mokřin, po jezera, rybníky, nádrže, kanály a umělá jezírka v parcích. Za potravou často zalétává také na pole.  V České republice je nejhojnější volavkou. Vyskytuje se prakticky na celém jejím území až po nadmořskou výšku 730 m a hnízdí zde v počtu 1000–1400 párů a zimuje v počtu 3–6000 jedinců. Jelikož byla v minulosti často lovena, na území mnoha států Evropy je v současné době chráněným druhem.

Ekologie.

Volavka popelavá se po většinu roku zdržuje samostatně, výjimkou jsou pouze velké vodní plochy s velkým množstvím potravy, kde se může vyskytovat i větší množství jedinců, vždy však rovnoměrně rozprostřených. Nejaktivnější je brzy ráno a za soumraku.

Potrava.

Převažující složkou v potravě volavky popelavé jsou ryby různé velikosti i mrtvé (preferuje), požírá však také obojživelníky, měkkýše, hmyz a jiné bezobratlé, malé ptáky a savce, občas plení i hnízda vodních ptáků, často loví hraboše na polích a tím je užitečná. Škody na tekoucích vodách jsou zanedbatelné, přesto rybáři vyvíjí silný nátlak na povolování jejich odstřelu. Kořist většinou polyká vcelku, pokud je však příliš velká, vyvrhuje ji a snaží se ji spolykat znovu.  Podobně jako ostatní druhy volavek má svou speciální taktiku lovu. Bez pohybu vystává ve vodě nebo na souši a upřeně hledí na vodní hladinu nebo na zem a v případě, že se kořist přiblíží na vhodnou vzdálenost, se jí zmocňuje rychlým škubnutím krkem a většinou ji doslova harpunuje.

Rozmnožování.

Volavka popelavá hnízdí většinou ve skupinách, které mohou být ve vhodných podmínkách i velmi početné. Hnízdo, které mívá v průměru téměř půl metru, staví v korunách vysokých stromů. Jeho základním stavebním materiálem jsou větve, zevnitř ho poté většinou vystýlá trávou. Ačkoli se sháněním stavebního materiálu většinově zabývá samec, hnízdo jako takové staví zejména samice. Na svá hnízdiště se páry vrací několik let po sobě, opuštěná hnízda volavek pak k hnízdění často využívají i jiné druhy ptáků.  Ve střední Evropě hnízdí v rozmezí od února do srpna, ročně přitom mívá jen jednu snůšku po 3–5 (nejčastěji 4) zelenavých, 4,3–6 cm velkých vejcích, na kterých sedí střídavě oba rodiče po dobu 25–26 dnů. Mladé ptáky, kteří jsou plně opeřeni po 20–30 dnech, následně krmí rybami.

Volavka popelavá ("Ardea cinerea") je velký veslonohý pták z čeledi volavkovitých. Je hojně rozšířená, vyskytuje se na všech kontinentech východní polokoule s výjimkou Austrálie a živí se zejména rybami. V Evropě se jedná o největšího zástupce volavek.

The grey heron ("Ardea cinerea") is a long-legged predatory wading bird of the heron family, Ardeidae, native throughout temperate Europe and Asia and also parts of Africa. It is resident in much of its range, but some populations from the more northern parts migrate southwards in autumn. A bird of wetland areas, it can be seen around lakes, rivers, ponds, marshes and on the sea coast. It feeds mostly on aquatic creatures which it catches after standing stationary beside or in the water or stalking its prey through the shallows.


Příčiny konfliktu.

Před první světovou válkou bylo území Finska součástí carského Ruska jako autonomní Finské velkoknížectví. Finská politika té doby byla obrázkem napětí mezi finskými představiteli a autokratickým ruským carem. V 19. století rapidně vzrostla finská populace (z 860 000 v 1810 na 3 130 000 v 1917), rozvinul se průmysl, a tak Finové začali projevovat zájem o samosprávu své země. Dělnické hnutí reprezentovala Sociálně-demokratická strana, která vznikla roku 1899. Na významu získala po porážce Ruska v Rusko-japonské válce a po vlně nepokojů a stávek během revoluce roku 1905. V roce 1906 se s ohledem k poměru k počtu obyvatel stali finští socialisté nejsilnější sociálně-demokratickou stranou na světě.  Od počátku války v roce 1914 bylo Finsko pro Rusy zásobárnou surovin, průmyslových výrobků a lidských zdrojů pro ekonomiku zatěžovanou válkou. Samotní Finové bojovali, jak na východní frontě v řadách carské armády, tak někteří dobrovolníci odjeli do Německa, kde prošli vojenským výcvikem. Tím položili základy pozdější elitní finské vojenské jednotce tzv. "myslivci" (finsky: jääkärit).

Únorová revoluce.

V únoru 1917 proběhla v Petrohradě revoluce, kdy byl sesazen car a vyhlášena republika. Moci se ujala Prozatímní vláda, a finský parlament se tak poprvé za svou existenci dostal k moci. Levici reprezentovala silná sociálně-demokratická strana, zatímco pravice byla roztříštěná. Mezi pravicové strany se řadily liberální a konzervativní Strana Finska a Mladofinská strana, práva rolníků zastávala Agrární strana a svoji stranu měla i švédská menšina.  Ve volbách v roce 1916 drtivě zvítězila Sociálně-demokratická strana (se ziskem 103 křesel z celkových 200). Avšak po neustálých neshodách mezi levicovou vládou, finskými konzervativci a ruskou Prozatímní vládou byly vyhlášeny nové volby, ve kterých levice ztratila většinu. Začalo tak období politické nestability a mocenského vakua. Obě strany, jak socialisté, tak konzervativci, začaly vytvářet svoje ozbrojené složky. Konzervativci rekrutovali své síly (později zvané "Bílé stráže") za podpory vlastníků půdy a průmyslníků. Zbraní se jim dostalo od Německa. Socialisté získávali dobrovolníky mezi dělníky a zástupci odborů. Výzbroj jim poskytli Rusové. Socialistické jednotky se později začaly nazývat "Rudé stráže".

Říjnová revoluce a nezávislost.

V říjnu 1917 byla svržena Prozatímní vláda a moci se chopili bolševici. Chaotické situace v Rusku využili Finové a 6. prosince 1917 vyhlásili nezávislý finský stát. V Rusku mezitím přerostla revoluce v Ruskou občanskou válku. Bolševici tak byli nuceni se vzdát okrajových částí svého státu, když byly jejich armády vázány boji ve středním Rusku. Na konci prosince 1917 Lenin uznal nezávislost Finska. Později se přidalo Norsko, Švédsko, Dánsko, Švýcarsko a z velmocí Rakousko-Uhersko, Německo a Francie. USA a Velká Británie zatím vyčkaly, jak se vyvinou finské politické a vojenské vztahy s jejich hlavním nepřítelem, Německem. Německo rychle zahrnulo Finsko do své sféry vlivu, a tak Američané ani Britové Finsko neuznali. Francie přerušila diplomatické vztahy na jaře 1918.

Počátek války.

Bílí a rudí se nebyli schopni dohodnout na společné správě země a absence silné vlády vedla obě strany k rozšiřovaní a vyzbrojování svých vojenských složek. Do čela Rudých stráží se postavil bývalý poručík ruské armády Ali Aaltonen, který vytvořil velitelství rudých v Helsinkách. Velitelem bílých se stal taktéž bývalý voják carské armády Carl Gustaf Emil Mannerheim, který vytvořil velitelství svých vojsk ve městě Vaasa na západě země.  Od ledna 1918 začalo docházet k ozbrojeným srážkám mezi jednotlivými ozbrojenými složkami. Země se začala dělit na tzv. na Rudé a Bílé Finsko. Rudí měli pod kontrolou jižní část země včetně hlavního města, hlavních průmyslových center a největší zemědělské oblasti. Bílí kontrolovali sever země, který ale byl tvořen převážně menšími zemědělskými usedlostmi. Dne 28. ledna 1918 byla rudými v Helsinkách vyhlášena Finská socialistická dělnická republika. Do jejího čela se postavil finský socialista Otto Ville Kuusinen, který založil politiku na spolupráci s ruskými bolševiky. Tím de facto občanská válka začala.

Rudé stráže.

Ačkoliv Rudé stráže velice rychle převzaly moc v průmyslových centrech země, jejich velkým problémem se stal nedostatek vojenských zkušeností. Ozbrojení dělníci se nemohli rovnat regulérní armádě a nebyli ani dobře organizováni. Celkově byla morálka rudých velice nízká a množily se případy dezerce. Na území Finska ale byly přítomny ruské jednotky v počtu 60 000–80 000 vojáků. Bojová morálka Rusů však po prohrané válce s Německem byla velice nízká a většina ruských vojáků se vydávala na cestu domů do Ruska. Nakonec se tak na straně rudých aktivně angažovalo pouze 7 000–10 000 ruských vojáků (z toho pouze 4 000 byly ochotny zapojit se do bojů na frontě). Jejich počet ještě klesl po podepsání Brestlitevského míru mezi Němci a bolševiky. Lenin v paktu musel slíbit, že se ruská armáda nebude aktivně angažovat ve Finsku, a tak mohl podporovat finské socialisty pouze dodávkami zbraní.

Bílé stráže.

Počet vojáků na jedné či druhé straně se výrazně nelišil a pohyboval se od 50 000 do 90 000. Dobrovolníci v porovnání s rudými ale tvořili pouze malý zlomek bílé armády, která byla složena převážně z branců. Bílí tak měli několik rozhodujících vojenských výhod, a to především profesionální vojenské vedení - generála Mannerheima a další bývalé carské důstojníky. V únoru 1918 dorazila do Vaasy jednotka již zmíněných myslivců o počtu cca 1 500 mužů. Měli velmi dobrou bojovou morálku, disciplínu, kvalitní německý výcvik a dosahovali výborných bojových výsledků. Pozitivně tak působili i na zbytek bílé armády.

Bílý a rudý teror.

Ačkoliv intenzivní boje trvaly necelé tři měsíce, válka si vyžádala obrovské množství lidských životů. Půlku obětí měl za následek teror jedné či druhé strany na obsazených územích. Do dějin tyto události vstoupily jako Bílý a Rudý teror. Hromadné vraždění bylo často součástí bojů, ale v mnoha případech bylo výsledkem pomsty či jiných čistě osobních důvodů. U bílých byl teror z většiny veden armádními důstojníky za účelem zničit a vyčistit obsazené území od nepřítele. Dalším důvodem bylo vyvolat v civilním obyvatelstvu strach, který je měl odradit od vzdorování armádě.  Rudí v terorizování civilistů během války nijak nezaostávali. Málo bojových zkušeností se pokoušeli nahradit terorem a atmosférou strachu. Teror měl tedy pro obě strany vojenský význam, ale také výrazně motivoval soupeřící armády v boji proti krutému a nelidskému nepříteli. Vojenská propaganda obou stran výbuchy násilí jenom podporovala, a tak se Finsko ponořilo do nekončícího kruhu krevních mstí a odplat.

Průběh války.

První boje probíhaly podél železnice, která byla využívána k přepravě zbraní, zásob a vojáků. Nejdůležitějším bodem se tak stal železniční uzel v Tampere a v Haapamäku, který spojoval jih se severem a východ země se západní částí. Bílým se v počátku podařil úspěšný výpad a vklínili své armády do území rudých obsazením Antrei. Mohli tak napadat železnici, která dodávala zásoby ze sovětského Ruska.

Bitva o Tampere.

Město Tampere bylo bílými vybráno jako cíl jejich ofenzívy v únoru 1918. Útok byl veden ze severovýchodu od Tampere 16. března 1918. Plně se projevila nezkušenost Rudých stráží, které na mnoha místech začaly zmateně ustupovat nebo se dokonce v panice rozpadly a vzdaly. Dne 24. března dosáhli bílí obklíčení města a 27. března vstoupili do města.  V bitvě o Tampere stálo 16 000 bílých proti 14 000 rudých, a stala se tak jednou z největších bitev války. Bojovalo se o každý dům a bílí při dobývání města museli postupovat doslova ulici po ulici. Dne 4. dubna 1918 rudí ztratili kontrolu nad západní částí města a nepodařilo se jim ani prorazit blokádu města. Postupem doby rudé jednotky přišly o koordinaci jejich bojových akcí a jejich armáda se začala hroutit. Poslední jejich baštou se stala místní radnice. Město bylo definitivně obsazeno 6. dubna 1918.  Boje se vyznačovaly velkými ztrátami na obou stranách. Bitva byla ryze bitvou občanské války, boje Fina proti Finovi, protože se v ní neangažovali ani Rusové, ani Němci. Bílí ztratili v bitvě 700–900 mužů, včetně 50 myslivců (což byly největší ztráty myslivců v jedné bitvě). Rudé ztráty se počítaly na 1 000–1 500 vojáků a 11 000–12 000 rudých bylo zajato. Východ města byl kompletně zničen ohněm, jelikož byl postaven převážně ze dřeva.

Německá intervence.

Hlavním impulzem k zásahu Němců ve Finsku byla neochota bolševiků podepsat mír na východní frontě. Dne 18. února 1918 zaútočila německá armáda v celé šířce východní fronty, což mělo za následek totální kolaps ruského vojska. Bolševici hrozbou totální porážky podepsali Brestlitevský mír, a tak předali Němcům Pobaltí, Ukrajinu a Finsko. Na předaném území byly vytvořeny loutkové státy jako např. Litevské království, Spojené baltské vévodství či Polské království. Do Finska zmítaného v občanské válce byl vyslán generál Rüdiger von der Goltz s vojskem o síle 10 000 mužů, aby ukončil boje ve prospěch konzervativců. Němci se vylodili 3. března 1918 v Hanko kousek od Helsinek a připravili se na útok na hlavní město.

Bitva o Helsinky.

Mírové rozhovory mezi rudými v Helsinkách a německou armádou skončily neúspěchem 11. března 1918. I když město bránilo 8 000–9 000 rudých, vycvičená německá armáda postupovala velice rychle. Dne 12. března 1918 byly obsazeny všechny významné budovy ve městě. K Němcům se pak přidali místní bílí, kteří se po dobu války tajně skrývali ve městě. Město bylo kompletně v německých rukou 13. března 1918. Němci ztratili 200–300 mužů, rudí 300 mužů a okolo 8 000 rudých bylo zajato, bílí ztratili 20 vojáků. Němci na oslavu svého vítězství zorganizovali 14. března 1918 ve městě velkou vojenskou přehlídku.

Konec války.

Po porážce v bitvě o Tampere a ztrátě hlavního města se vedení rudých stáhlo 8. dubna 1918 do příhraničního města Viipuri (dnes Vyborg v Rusku). Většina vedení volila přímou emigraci a odešla do bolševiky ovládaného Petrohradu. Odchod velení definitivně podkopal už tak velmi nízkou morálku rudých. Několik tisíc rudých se pokusilo uprchnout do Ruska, ale jejich pozice byly beznadějně obleženy spojenými vojsky bílých a Němců. Poslední bojeschopné jednotky rudých se vzdaly z 1. na 2. května kousek od Lahti. Válka skončila 15. května dobytím Rusy obsazené pevnosti Ino. Den na to generál Mannerheim oslavil vítězství ve válce vojenskou přehlídkou v Helsinkách.  Rudí byli ve válce poraženi. Mnoho jejich vůdců, kteří uprchli do Ruska, se za několik let stalo obětí sovětských čistek (např Eero Haapalainen). Dělnické hnutí po válce upustilo od revolučních myšlenek a bylo reprezentováno reorganizovanou sociálně-demokratickou stranou, která se oficiálně vzdala myšlenky komunismu a přijala principy demokratického státu. Finští emigranti v sovětském Rusku založili v srpnu 1918 exilovou Komunistickou stranu Finska.  Bílé Finsko se stalo protektorátem Německa a mělo se stát loutkovou monarchií v čele s Fridrichem Karlem Hesenským. Ten byl dokonce korunován 9. října 1918 za finského krále a přijal jméno Väinö I. Před německou nadvládou zachránila Finy porážka Německa v první světové válce. Dne 14. prosince 1918 král abdikoval a bylo zrušeno Finské království. Finsko se stalo parlamentní republikou a jejím prvním prezidentem byl zvolen Kaarlo Juho Ståhlberg. V roce 1920 byla uzavřena mezi bolševiky a finskou vládou mírová smlouva z Tartu, která upravila hranice mezi oběma zeměmi.

Odkaz války.

Finsko si odneslo z občanské války velice hořké dědictví. Během krátkého válečného běsnění padlo téměř 37 000 Finů (z toho 5 900 ve věku 14–20 let). Válka zanechala hořkost, nenávist a touhu po pomstě, která rozdělovala finský lid ještě několik desítek let.

Zajatecké tábory.

Na konci války bylo v zajetí bílých okolo 80 000 rudých. Největším zajateckým táborem se stal ostrov Suomenlinna. Senát rozhodl ponechat zajatce ve vězení, dokud se neprokáže jejich vina. Soudy byly rychlé a měly velice daleko ke spravedlnosti. Okolo 70 000 Finů bylo shledáno vinnými a odsouzeno převážně za zradu. Celkem 555 osob bylo odsouzeno k trestu smrti a u 113 byl trest vykonán. Kombinace nedostatku jídla, nemocí a koncentrací mnoha lidí na jednom místě vedla k obrovské úmrtnosti v zajateckých táborech. Přes 2 900 vězňů zemřelo hlady nebo na následky Španělské chřipky v červnu 1918, 5 000 vězňů následně v červenci, 2 200 vězňů v srpnu a 1 000 vězňů v září 1918. Celkem zemřelo na následky nemocí a hladu v zajateckých táborech okolo 13 500 Finů. Jejich těla byla obyčejně pohřbena v masových hrobech v blízkosti táborů. Rudí, kteří přežili hrůzy zajateckých táborů, byli z většiny vládou omilostněni na konci roku 1918. Posledních 50 uvězněných dostalo milost v roce 1927.

Finská občanská válka byla součást národních a společenských nepokojů, způsobených první světovou válkou (1914–1918) v Evropě. Válka ve Finsku probíhala od 27. ledna do 15. května 1918 mezi jednotkami finských sociálních demokratů, běžně označovaní jako "rudí" "(punaiset)", a konzervativci, vedenými finským senátem, běžné nazývaní "bílí" "(valkoiset)". Rudým se dostávalo podpory z Bolševického Ruska, zatímco bílým z Německa.

The Finnish Civil War was a civil war in Finland in 1918 fought for the leadership and control of Finland during the country's transition from a Grand Duchy of the Russian Empire to an independent state. The clashes took place in the context of the national, political, and social turmoil caused by World War I (Eastern Front) in Europe. The war was fought between the "Reds", led by a section of the Social Democratic Party, and the "Whites", conducted by the conservative-based Senate and the German Imperial Army. The paramilitary Red Guards, composed of industrial and agrarian workers, controlled the cities and industrial centres of southern Finland. The paramilitary White Guards, composed of farmers, along with middle-class and upper-class social strata, controlled rural central and northern Finland.


"Missa solemnis" v hudbě.

V hudbě se termínu "Missa solemnis" užívá pro zvláště slavnostní a rozsáhlé zhudebnění s odpovídajícím obsazením mešního ordinária, tj. pevných částí liturgie: Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus, Benedictus a Agnus Dei, které jsou obvykle komponovány jako jednotlivé věty.  Tento typ zpracování mše se objevilo v polovině 17. století v Itálii a od 18. století také severně od Alp. Zatímco italští skladatelé používali častě termín "Missa concertata" (koncertantní mše), zatímco v německých zemích je známa spíše jako "kantátová mše", velmi zavádějící termín, protože neexistuje žádný vztah k formě kantát.  Provedení "Velké mše" nezřídka překračuje možnosti běžné liturgie, co do rozsahu i symfonického složení, takže jsou běžná koncertní představení.

"Missa brevis".

V kontrastu k "misse solemnis" stojí "missa brevis" ("krátká mše"), v níž je sice také obsažen celý text ordinária, nicméně zhudebnění je v podstatně prostší formě.  "Missa brevis et solemnis" je pak smíšená forma, která kombinuje hudebně kratší formu se „slavnostní“ orchestrální instrumentací s trubkami a tympány a vzácněji také hoboje a rohy.  Typický modelu plně rozvinuté "missy solemnis" 18. století obsahuje následující prvky:  Slavné "velké mše" od 18. století, které více či méně odpovídají tomuto typu, jsou např.:  Od 19. století se tento termín používá zejména pro symfonická díla větších rozměrů. Mezi nejznámější díla tohoto typu patří "Missa solemnis" Ludwiga van Beethovena. "Petite messe solennelle" (francouzsky „malá slavnostní mše“) Gioachina Rossiniho se v některých "ohledech" odkazuje na model Beethovenovy "Missy solemnis". Mezi další příklady patří "Messe solennelle en l'honneur de Sainte-Cécile" Charlese Gounoda a "Messe solennelle" Hectora Berlioze.

Missa solemnis nebo Missa sollemnis je latinský termín s významem „slavnostní mše“. V liturgii byla "missa sollemnis" od doby papeže Řehoře Velikého označována jako velká (vysoká) mši. Ve středověku to byla papežská (pontifikální) mše a od přelomu 10. a 11. století znamenalo "Levitskou službu" s knězem, jáhnem a sub-jáhnem.

When "Missa solemnis" is used as a name, without referring to a composer, Beethoven's work is generally implied. Some of the greatest compositions in the genre have unique common names other than "Missa solemnis"—namely, Bach's "Mass in B minor" and Mozart's "Great Mass in C minor". Some works are solemn settings in proportion and scoring, but are not called a "Missa solemnis", for example several late settings of both Haydn and Schubert, and three settings by Anton Bruckner.