Život.

Camille Charles Saint-Saëns se narodil v roce 1835 v Paříži. Už od dětství se projevoval jeho výjimečný talent, měl také skvělý hudební sluch, a tak se jeho teta rozhodla, že mu bude dávat klavírní lekce už od jeho dvou a půl roku. Ve třech letech složil svou první skladbičku, jejíž rukopis se dochoval dodnes, a v pěti letech měl svůj první veřejný koncert, na kterém okouzloval hrou Beethovenových sonát. V sedmi letech už studoval kompozici u Pierra Maledina. Ve věku deseti let přišlo jeho první velké vystoupení, při kterém hrál mimo jiné Klavírní koncert č. 15 od Wolfganga Amadea Mozarta. Byla to tak výjimečná událost, že o ní vyšel článek dokonce i v amerických novinách.  V roce 1848 nastoupil na pařížskou konzervatoř, kde studoval kompozici a hru na varhany. Během chvíle se z něj stal varhanní virtuóz a později pravděpodobně nejlepší varhaník Evropy. Do roku 1876 zastával post hlavního varhaníka v pařížském chrámu Église de la Madeleine. V letech 1861 až 1865 pak vyučoval na Ecolé Niedermayer, kde byl jeho nejvýznamnějším žákem skladatel Gabriel Fauré.  V roce 1870 byl povolaný do francouzsko-pruské války, kde strávil na frontě několik těžkých měsíců a na citlivé skladatelově duši to zanechalo hluboké stopy. Dalším poměrně šťastným rokem byl rok 1871, kdy založil spolu s Romainem Bussinem "Národní hudební společnost" ("Société Nationale de Musique"). Tato významná společnost měla velký význam pro podporu francouzským skladatelů. Bez Saint-Saënsa by nevzniklo a nebylo uvedených veřejnosti mnoho děl Francka, Faurého a dalších, což znovu poukazuje na skladatelovu významnost. Brzy se stal vedoucí osobností a významným členem nejen francouzského hudebního života. V roce 1875 se oženil s Gabrielle Truffotovou, se kterou měl dvě děti, které velmi brzy zemřely, a jedno dokonce tragicky: pádem z okna. Saint-Saëns ukončil toto těžké období až v roce 1881, kdy se s manželkou rozešli. Do konce života žili odděleně, ačkoliv nebyli nikdy rozvedení.  V roce 1888 přišla další rodinná rána: zemřela Saint-Saënsova matka, Françoise Collin (1809-1888), kterou velmi miloval a na které byl velmi závislý. Saint-Saënsa to dokonce tak ranilo, že po její smrti uvažoval o sebevraždě. Smutek se snažil zahnat cestováním po Egyptě a po Alžírsku. Po návratu do Francie se mu dostalo vyznamenání Řádem Čestné legie ("Légion d'honneur"), ale po této události začal jeho hudební úspěch příkře upadat. Na vrchol se spíše dostávala nová vlna skladatelů, jako byli Claude Debussy a Maurice Ravel, a Saint-Saëns začal být ve Francii považován za příliš konzervativního. V Anglii a ve Spojených státech však měl renomé nejvýznamnějšího žijícího francouzského skladatele. Po USA podnikl také v roce 1915 triumfální koncertní turné. V pozdějších letech svého života už nezkomponoval žádné významné dílo, věnoval se hlavně svým zálibám a svým psům. Dožil se vysokého věku a zemřel v roce 1921 v Alžírsku. Tělesné pozůstatky byly převezeny do Paříže, kde proběhl pohřeb se státními poctami. Je pochovaný na hřbitově Cimetière du Montparnasse.

Osobnost.

Saint-Saëns byl muž malé silnější postavy a ani jeho chování nepatřilo k nejlepším. Byl zlostný, často nervózní a v mnoha případech intrikánský. Napříč těmto nelichotivým charakteristikám mu však jedno upřít nemůžeme: byl to muž, který se zlatým písmem zapsal do dějin světové hudby, a výjimečný člověk - to dokládá i fakt, že ve třech letech psal, četl a zanedlouho překládal z latiny. Byl skvělým v matematice, patřil spolu s Lisztem k pravděpodobně nejlepším klavíristům své doby a byl ve své době bezkonkurenční ve hře na varhany. Měl talent na jazyky, kterých se několik naučil, zajímal se mimo jiné i o geologii a astronomii. Udržoval i vědeckou korespondenci, byl členem Národní astronomické společnosti a měl svůj vlastní teleskop, s kterým po večerech rád pozoroval oblohu. Psal ale i poezii a vydal filozofický spis; v době svého dlouhého života patřil mezi vůdčí osobnosti francouzského kulturního života. Díky svým interpretačním a organizačním činnostem byl jeden z nejkomplexnějších hudebních skladatelů Evropy a jedním z prvních hudebních kritiků v dnešním slova smyslu. Z evropských skladatelů se nejlépe znal a přátelil s Ferencem Lisztem. Pokud se jedná o jeho osobní život, v něm moc štěstí neměl - často trpěl depresemi a po smrti své matky (což už bylo zmíněno výše) uvažoval dokonce o sebevraždě a po tragédiích ve své rodině už se nikdy neoženil.

Dílo.

Charles Camille Saint-Saëns je tvůrcem díla, které si už jen svým rozsahem zaslouží uznání - 5 symfonií (první dvě bez pořadového čísla), 5 klavírních koncertů, 3 houslové, 2 violoncellové, k tomu několik oper a množství komorní hudby. Na veřejnost se jich však ukázalo několikanásobně méně, a některé byly publikem vyřazeny už při prvních premiérách. Často se hrává symfonie č. 3, z koncertů je nejcennější violoncellový koncert č. 1, který patří do základního violoncellového repertoáru. Klavírní koncerty jsou uváděny jen zřídka, napříč tomu, že jsou to krásná díla. Nejčastěji se objevuje klavírní koncert č. 2, méně klavírní koncert č. 5 a klavírní koncert č. 4. Z operní hudby se udržela "Samson a Dalila", ale i zde je její uvedení spíše výjimkou. Velmi známá je však "Introdukce a Rondo capriccioso", která je oblíbenou skladbou houslových sólistů.Mezi nejpopulárnější Saint-Saënsova díla patří symfonická báseň "Tanec kostlivců" a suita "Karneval zvířat" obsahující čtrnáct krátkých skladeb z nichž nejznámější jsou "Aquarium" a "Labuť".

Charakteristika.

Saint-Saënsa je možno zařadit mezi skladatele, jejichž dílo představuje jakousi syntézu předcházejících období. Neexperimentoval a nepatřil k revolucionářům v hudbě, přesto však uznával i takové pokrokové skladatele, jakými byli v té době Liszt a Wagner. Saint-Saëns jako zázračné dítě a virtuóz se přirozeně orientoval ve formě a technice děl. Forma se tak stala silnou i slabou stránkou jeho děl. Dnes se na něj pohlíží spíše jako na skladatele vícebraných, uhlazených, technicky dokonalých a interpretačně náročných děl, kterým ale chybí hlubší obsah. Jeho díla jsou podle mnohých neinspirující a fádní. Další slabší stránkou skladatele je omezený tvořivý fond. Jak to o něm trochu zlomyslně pověděl jistý kritik: "„Saint-Saëns jakoby hovořil velkým skladatelům: máte nejlepší melodie - chceme je.“" Přesto však velká část jeho děl je v repertoáru dodnes, i když nejsou uváděné tak často. Může to však nasvědčovat tomu, že je Saint-Saëns lepší skladatel, než je jeho pověst. Názory na něj jsou dodnes rozdílné. Jeho díla si ale každopádně zaslouží pozornost interpretů i publika.

Charles Camille Saint-Saëns (9. října 1835, Paříž, Francie – 16. prosince 1921 Alžír) byl francouzský hudební skladatel, dirigent, klavírista, varhaník a hudební kritik období romantismu. Jeho snad nejvýznamnější díla jsou "Karneval zvířat" (fr. "Le Carnaval des Animaux"), "Tanec kostlivců" ("Danse macabre"), jeho "Symfonie č. 3 c moll" a opera "Samson a Dalila".

Charles-Camille Saint-Saëns (; 9 October 183516 December 1921) was a French composer, organist, conductor and pianist of the Romantic era. His best-known works include Introduction and Rondo Capriccioso (1863), the Second Piano Concerto (1868), the First Cello Concerto (1872), "Danse macabre" (1874), the opera "Samson and Delilah" (1877), the Third Violin Concerto (1880), the Third ("Organ") Symphony (1886) and "The Carnival of the Animals" (1886).


Život.

Mládí.

Narodil se z císařova poměru s měšťanskou dívkou Barborou Blomberg z německého Řezna, kde Karel V. pobýval roku 1546 během říšského sněmu. Již ve čtyřech letech ho matka na císařův pokyn odeslala do Španělska. Tam žil nejprve v rodině císařského hudebníka Francisca Massy a posléze se v roce 1554 dostal do výchovy císařského komorníka "Luise Quijada". Pěstouni ho nazývali Jéronimo.  Císař Karel V. během života Juana oficiálně neuznal za člena habsburského rodu, avšak k závěti připojil list, v němž žádal svého nástupce, aby tak učinil. Od roku 1559 žil Juan na dvoře španělského krále Filipa II., který jej uznal roku 1561 za svého polovičního bratra a udělil mu titul "El Infante" (princ). Spolu s infantem donem Carlosem navštěvoval od roku 1561 univerzitu v Alcalá de Henares. Byl to právě Juan, kdo upozornil krále na chystaný útěk infanta Carlose v roce 1567. Toho roku se stal otcem nemanželské dcery Anny.

Vojenská kariéra.

Podle císařovy poslední vůle se měl Juan věnovat církevní kariéře, načež se Filip II. roku 1564 pokoušel u papeže Pia IV. Juanovi získat místo kardinála. Juan však toužil po vojenské kariéře, pro niž od útlého věku projevoval značné nadání. O tom, že by se měl stát vojevůdcem, přesvědčil krále definitivně v roce 1565, když se chtěl na vlastní pěst připojit k protitureckému tažení vyvolanému ohrožením Malty. V roce 1567 ho Filip II. jmenoval admirálem španělské flotily. Juan de Austria se nejdříve zabýval bojem s barbarskými piráty ze Severní Afriky (1568), a protože se osvědčil, bylo mu svěřeno velení při tažení proti povstání morisků v Grenadě. Uspěl i zde a v roce 1571 se již jako uznávaný vojevůdce stal velitelem flotily Svaté ligy, což byla aliance Janova, Benátek, Španělska a papežského státu proti Osmanské říši. 7. října 1571 rozdrtil osmanskou flotilu v bitvě u Lepanta, čímž zarazil tureckou rozpínavost ve Středomoří. Toto vítězství značně zvýšilo jeho sebevědomí, leč jeho bratr sledoval jeho vzrůstající popularitu s nechutí a na Juanovy vojenské úspěchy žárlil. V průběhu roku 1573 dobyl Juan několik území v Tunisu a chtěl je přetvořit ve vlastní rodovou doménu. Ani od španělského krále ani od italských spojenců však neobdržel dostatečnou podporu, a proto Turci tato území v jeho nepřítomnosti na podzim 1574 opět získali zpět.

Nizozemský místodržitel.

Don Juan de Austria se nedále zabýval plánem získat vlastní království. Zaměřil se na Marii Stuartovnu, s níž se chtěl oženit a vládnout Anglii. Filip II. ho však přiměl, aby v roce 1576 přijal jmenování guvernérem Španělského Nizozemí. Do Nizozemí přijel ve velmi nevhodnou dobu, neboť nezaplacená španělská armáda drasticky vyplenila během bezvládí 8. listopadu 1576 Antverpy. Pobouření se Juanovi podařilo uklidnit podepsáním Věčného ediktu, v němž vyměňoval svoje uznání místodržícím za odchod španělských vojsk, ačkoliv hrozilo, že se stane jen nominálním vládcem, jehož by bylo možné kdykoliv vyhnat. Ani jedna strana však nebyla s dohodou zcela spokojena, a proto se na počátku roku 1578 opět začalo válčit. Koncem léta 1578 Juan onemocněl, pravděpodobně na tyfus a 1. října 1578 zemřel. Jeho tělo bylo poté tajně převezeno do Španělska a pohřbeno v Escorialu.

Don Juan de Austria (24. února 1547, Řezno – 1. října 1578, Namur) byl levoboček Karla V., císaře Svaté říše římské a krále španělského.

John of Austria (, ; 24 February 1547 – 1 October 1578) was an illegitimate son of Holy Roman Emperor Charles V. He became a military leader in the service of his half-brother, King Philip II of Spain, and is best known for his role as the admiral of the Holy Alliance fleet at the Battle of Lepanto.


Název Linux.

Linus Torvalds chtěl svůj systém pojmenovat "Freax", slovo vzniklé zkombinováním anglického slova "freak" (případně "free") a písmene "x" jako odkazu na Unix, protože "Linux" se mu zdálo příliš sebestředné. Když později své soubory nahrál na FTP server (ftp.funet.fi), administrátor serveru Ari Lemmke adresář se soubory nazval "Linux", jelikož se mu jméno "Freax" nelíbilo.  Název Linux původně označoval jen samotné jádro, ale velmi brzy byl název komunitou zevšeobecněn a vztažen na celý systém, který se skládá z jádra operačního systému, knihoven, pomocných nástrojů a dalšího aplikačního software a je souhrnně označován jako linuxová distribuce. Toto označení je však kontroverzní a nepřesné, proto distribuce odvozené z Debianu používají název GNU/Linux, se kterým sám Linus nesouhlasí, protože GNU nástroje netvoří již dlouho významnou část distribuce (přestože právě GNU nástroje byly prvními, které byly v Linuxu použity).

Vývoj jádra.

Jádro bylo původně napsáno pro procesory architektury i386, ale postupně bylo portováno na mnoho dalších platforem. Je skoro celé napsáno v jazyce C, využívá některá rozšíření překladače GCC a obsahuje úseky kódu v jazyce symbolických adres (nepřesně "assembler") v syntaxi AT&T.  Do linuxového jádra přispívá téměř 12 000 vývojářů z 1 200 různých firem z celého světa. Od roku 2005 se počet vývojářů ztrojnásobil. 70–95 % vývojářů je za svoji práci placeno, čili neplatí mýtus, že je jádro vyvíjeno jen dobrovolníky. Největšími přispěvateli do jádra jsou společnosti Red Hat (11,2 % změn), Novell (8,9 % změn), IBM (8,3 % změn) a následují Oracle, MontaVista a Cisco. Do jádra se denně průměrně doplní 3 621 řádků kódu a nová verze vychází zhruba jednou za 2,7 měsíce.

Historie.

Linus Torvalds začal vyvíjet jádro Linuxu v roce 1991 jako svůj koníček. Byl tehdy studentem finské univerzity v Helsinkách v oboru informatiky (součástí studia jsou unixové operační systémy). Vlastnil počítač kompatibilní s IBM PC s procesorem i386. V této době však neexistoval pro IBM PC volně dostupný unixový operační systém a Linusovi se nechtělo za komerční platit (MINIX, XENIX, SCO Unix). Tyto skutečnosti spolu s faktem, že byl výborný programátor, vedly k zahájení prací na tom, co bylo později označeno jako „Linux“.  Mezi důvody pro vznik právě unixového systému patřil fakt, že Unix je systém, který upřednostňuje jednoduchost. Linus byl dále inspirován MINIXem od Andrewa Tanenbauma, který napsal svoji verzi unixového systému jako doprovodný projekt ke své výuce a knihám o operačních systémech. Na rozdíl od něj však Linus nevyužil svůj projekt komerčně, protože preferoval otevřený vývoj (viz open source software).  Vývoj Linuxu začal jako emulátor terminálu napsaný v jazyce symbolických adres architektury IA-32 (tj. i386 a novější) a v programovacím jazyce C, který mohl být po překladu do binární podoby nabootován z diskety, takže mohl běžet mimo původní operační systém. V emulátoru terminálu běžela dvě vlákna: jedno pro odesílání znaků na sériový port a druhé pro příjem. Když pak chtěl Linus číst nebo zapisovat data na disk, rozšířil tento terminál, který uměl přepínat úlohy, o ovladač souborového systému. Terminál se pak pomalu začal rozvíjet v jádro unixového operačního systému (kompatibilní se standardem POSIX).  První verze linuxového jádra (0.01) byla na Internetu zveřejněna 17. září 1991. Linus Torvalds k němu do usenetové skupiny comp.os.minix napsal:  V jádře 0.01 byla zahrnuta dostatečná infrastruktura pro spuštění unixového shellu bash. Původně bylo pro nastavení, kompilaci a instalaci Linuxu potřeba použít funkční systém MINIX. Též pro jeho zavaděč musel být použit jiný operační systém, ale brzy vznikly nezávislé zavaděče, z nichž nejznámější bylo LILO.  K Linusově překvapení byl o jeho nedokonalý systém velký zájem a záhy začal dostávat e-mailem další podněty, opravy a zdrojové kódy. Linus jádro dále vyvíjel a zároveň začal příspěvky ostatních do svého jádra začleňovat a upravené zdrojové kódy obratem zveřejňovat (další verze byla zveřejněna již v říjnu). Od té doby se na vývoji podílely tisíce vývojářů z celého světa. Model vývoje linuxového jádra a podobného softwaru byl později výstižně popsán v eseji Katedrála a tržiště () od Erica S. Raymonda.  Již velmi brzo předběhl Linux ve vývoji svůj vzor – MINIX. Zejména v počátcích byl při vývoji využíván Projekt GNU, který se již delší dobu zabýval myšlenkou vývoje volně dostupného unixového systému, avšak vlastní jádro operačního systému neměl. Z projektu GNU hned od počátku Linux využil výše zmíněný GNU bash a další nástroje (základní unixové nástroje používané na příkazovém řádku, kompilátor GCC, později též GNU C Library a další). Sám Linux však nikdy nebyl součástí GNU, i když samotné jádro používá licenci GPLv2, která též pochází od GNU.  Linus je dodnes hlavou vývoje jádra, které je zveřejňováno na serveru kernel.org. Sám vydává nové verze, přičemž některé starší verze jsou udržovány jinými lidmi. Kromě něj se na vývoji podílejí tisíce programátorů z celého světa. Již delší dobu se dá říct, že vývoj jádra je z velké části placen firmami, jako jsou Red Hat, Intel, IBM a další.

Popularita.

Obrovský nárůst popularity operačního systému Android, který využívá linuxového jádra, dělá z Linuxu nejpoužívanější jádro pro mobilní zařízení, čímž konkuruje všem jádrům všech ostatních operačních systémů vůbec. Existuje mnoho desktopových linuxových distribucí využívajících linuxové jádro, ale podíl distribucí Linuxu je v porovnání s ostatními operačními systémy malý.

Architektura.

Linuxové jádro je koncipováno jako jednolitá část kódu s podporou načítání externích modulů. Toho se využívá ke zvýšení stability, urychlení běhu jádra, zmenšení velikosti samotného jádra a zmenšení paměťových nároků.  Linuxové jádro obsahuje podporu opravdového multitaskingu (umožňuje provozovat více úloh/aplikací zároveň), virtuální paměti, správy paměti (správa paměti řízená jádrem, nikoli aplikacemi), sdílených knihoven, modulů, sdílených copy-on-write spustitelných souborů a nezávislých síťových vrstev podporujících mimo jiné síťové protokoly IPv4 a IPv6.  V současné době je Linux modulárním monolitickým jádrem. Ovladače zařízení typicky běží v ring 0 s plným přístupem k hardwaru, avšak některé se nacházejí v uživatelském prostoru. Na rozdíl od standardních monolitických jader lze ovladače zařízení jednoduše konfigurovat jako moduly a za běhu je zavádět či odstraňovat. Rovněž na rozdíl od typických monolitických jader lze na moduly za určitých podmínek uplatňovat preemptivní multitasking. Tato vlastnost byla přidána za účelem lepšího řízení hardwarových přerušení a pro zlepšení podpory symetrického multiprocesingu. Preemptivnost navíc snižuje latenci, a tak zkracuje dobu odezvy, což je důležité v real-time aplikacích a desktopových nasazeních.  Fakt, že Linux není mikrojádro, byl známým tématem flame waru mezi Linusem Torvaldsem a Andy Tanenbaumem v diskusní skupině comp.os.minix v roce 1992.  Hardware je také začleněn do systému souborů. Rozhraní ovladačů zařízení k uživatelským aplikacím je zobrazeno prostřednictvím položky v adresářích /dev nebo /sys. Informace o procesech jsou také mapovány do souborového systému prostřednictvím adresáře /proc.

Programovací jazyk.

Linuxové jádro je napsáno ve verzi programovacího jazyka C podporované v GCC (který zavedl řadu rozšíření a změn do standardu C) spolu s množstvím krátkých částí kódu napsaných v assembleru (v GCC v syntaxi AT&T) cílové architektury. Kvůli rozšířením C podporuje, GCC byl po dlouhou dobu jediným kompilátorem schopným správně sestavit linuxové jádro.

Kompatibilita kompilátoru.

GCC je výchozí kompilátor pro zdrojové kódy linuxového jádra. V roce 2004 společnost Intel tvrdila, že modifikovala jádro tak, aby jej jejich kompilátor C mohl sestavit také. V roce 2009 byl zaznamenán další takový úspěch s modifikovanou verzí jádra 2.6.22.  Od roku 2010 probíhá úsilí o vybudování jádra linuxu s Clangem, alternativním překladačem pro jazyk C. K 12. dubnu 2014 oficiální jádro mohl skoro sestavit Clang. Projekt věnovaný tomuto úsilí je pojmenován LLVMLinux po infrastruktuře kompilátorů LLVM, na které je Clang vybudován. LLVMLinux se nesnaží rozvíjet linuxové jádro nebo LLVM, a proto je to meta-projekt složený z patchů, které jsou nakonec předkládány na upstream projekty. Díky tomu, že je jádro Linuxu kompilováno společností Clang, patří mezi další výhody i rychlejší kompilace ve srovnání s GCC, vývojáři jádra budou mít prospěch z rychlejšího pracovního postupu kvůli kratším časům kompilace.

Správa za běhu.

Aktualizace bez rebootu mohou být dokonce aplikována na jádro pomocí živých patchovacích technologií, jako jsou Ksplice, kpatch a kGraft. Minimalistické základy pro patchování jádra byly sloučeny do hlavního řádku linuxového jádra ve verzi 4.0, která byla vydána 12. dubna 2015. Tyto základy, známé jako livepatch, založené primárně na funkčnosti jádra ftrace, tvoří společné jádro schopné podporovat live patching jak kGraft, tak i kpatch, tím, že poskytuje aplikační programovací rozhraní (API) pro moduly jádra, které obsahují horké patche a aplikační binární rozhraní (ABI) pro nástroje pro správu uživatelského prostoru. Obyčejné jádro obsažené v jádře Linuxu 4.0 však podporuje pouze architekturu x86 a neposkytuje žádné mechanismy zabezpečení.

Verze.

Číslování verzí.

Verze jádra jsou (až na níže uvedenou výjimku) značeny trojicí číslic oddělenými tečkami např. "2.0.10", "2.2.23", "2.4.31" a z poslední řady "2.6.1". První dvě čísla označují tzv. vývojovou řadu neboli větev ("2.0.x", "2.5.x", "2.6.x"). Řady se sudým druhým číslem jsou stabilní, ostatní jsou nestabilní. Nestabilní řady přecházejí ve stabilní, které se vyvíjí paralelně. Například řada "2.3" přešla v "2.4", řada "2.5" přešla v "2.6" (ale "2.4" se stále vyvíjí). Některé vlastnosti z novějších řad se přenášejí i do starších – tomu se říká backport.  Mezi každou změnou číslice za druhou tečkou ve verzi přichází na řadu kandidáti novější verze.  Vezmeme-li v úvahu jádro "2.6.16", následníkem je "2.6.17". Jeho finálnímu uvolnění předchází vystavení balíků v kandidátské verzi "2.6.17-rc1", "-rc2" atd. většinou v týdenních intervalech. Až poté, co se vývoj dostatečně ustabilní (v posledních "-rc" je změn méně a většinou jsou to jenom opravy), uvolní se finální verze, ve zmíněném případě to bude "2.6.17".  V nedávné době doznalo číslování drobných změn. Řada "2.6" je nyní vydávána s dalším (čtvrtým) podčíslem. Po uvolnění finální verze ("2.6.17") se začne vyvíjet "2.6.18-rc1", "-rc2" atd. Pokud se během vývoje objeví opravy kritických nebo bezpečnostních chyb, jsou zařazeny do podverze poslední stabilní verze ("2.6.17.1", "2.6.17.2" atd.). Vývojové "-rc" verze totiž obsahují nové neotestované vlastnosti, a proto většina uživatelů používá stabilní verze. Tyto opravné verze umožní uživateli mít stabilní jádro s posledními bezpečnostními bugfixy (opravami bugů).  Nemůžeme opomenout jádra vydávaná dalšími osobami. Přípona tvořená ze znaků jména, přezdívky či zkratky účelu je obvykle připojovaná na konec verze. Chceme-li použít real-time jádro, získáme aplikovatelný kód, který přidá do názvu "-rt". Vývojáři často používají jádro Andrewa Mortona s příponou "-mm". Svého času bylo populární i "-ac" Alana Coxe.

Údržba.

Linus Torvalds dohlíží pouze na změny týkající se poslední verze jádra. Správu starších verzí s dlouhodobou podporou svěřil do rukou jiných programátorů:

Programovací jazyky.

V současné době je z těch vyšších programovacích jazyků podporován pouze C. Existují však rozšíření umožňující programování součástí v jazyce C++. Tato skutečnost byla mnohokrát diskutována, nicméně s výsledkem takovým, že nelze podporu C++ v nativním linuxovém jádře očekávat ani v budoucnu.  Platformně závislé úseky vyžadovaly komunikaci s hardwarem na nižší úrovni, a proto v podstromu architektur lehce narazíme na kód napsaný základním strojovým jazykem – assemblerem.

Přenositelnost.

Linux momentálně dokáže běžet na následujících počítačových platformách:  Kompletní seznam portů naleznete na Linux Ports.

Licencování.

Jádro samotné je poskytováno pod licencí GPL verze 2. Některé části mohou být pod licencí GPL v2 a novější (označováno jen jako "GPL"), případně i pod dalšími svobodnými licencemi.  Moduly (ovladače) mohou být tvořeny pod záštitou jedné z hned několika licencí: GPL, GPL v2, GPL s dalšími právy, duální BSD/GPL, duální MPL/GPL a konečně proprietární. Moduly s proprietární licencí jsou ale problematické – nelze je šířit v jednom celku s jádrem, vývojáři jádra se k nim většinou staví odmítavě a v některých případech mohou být nelegální (záleží na způsobu implementace).

Maskot.

Maskotem Linuxu je tučňák jménem Tux vytvořený Larrym Ewingem v roce 1996. Existuje mnoho variant Tuxe, některé ve 3D. Maskotem je právě tučňák, protože Linus Torvalds podle svých slov „má rád tučňáky, toť vše.“ Jméno Tux prý znamená Torvaldsův UniX a už mu to zůstalo.

Kernel panic.

V prostředí Linuxu je „panic“ systémová chyba vyvolaná jádrem, která na rozdíl od chyb vyvolaných uživatelskými programy nevyhnutelně vede k zastavení práce počítače. Tento stav je možné vyvolat zavoláním funkce "panic" z hlavičkového souboru sys/system.h. Většinou je však vyvolán neošetřenou procesorovou výjimkou, jako například odkazováním se do neplatné části paměti. Tyto neošetřené výjimky jsou často důsledkem chyby v kódu jádra, případně ale také mohou indikovat hardwarové selhání, například paměti RAM nebo chyb v aritmetických funkcích procesoru.

Linuxové jádro (Linux kernel) je otevřené (open source) systémové jádro používané unix-like operačním systémem GNU/Linux. Je vydáváno pod licencí GPLv2 a kompatibilními spolu s výjimkou, která umožňuje jeho používání společně s komerčním softwarem. Je na něm založena skupina operačních systému pro osobní počítače a servery (obvykle ve formě linuxových distribucí) a různé typy vestavěných zařízení jako routery, WPA, telefonní systémy, set-top boxy, chytré televizory a jiné. Operační systém Android pro tabletové počítače, chytré telefony a chytré hodinky využívá služby poskytované linuxovým jádrem a implementuje jeho funkce. Zatímco využití na stolních počítačích je nízké, operační systémy založené na Linuxu mají převahu téměř v každé jiné oblasti výpočetní techniky – od mobilních zařízení až po sálové počítače. Od listopadu 2017 běží na Linuxu všech 500 nejvýkonnějších superpočítačů na světě. Ovladače jsou součástí kernelu a tzv. "mainline" ovladače zařízení jsou velmi stabilní. U rozhraní mezi jádrem a moduly jádra (LKM), na rozdíl od mnoha jiných jader a operačních systémů, není zaručena neměnnost.

The Linux kernel is a free and open-source, monolithic, Unix-like operating system kernel. It is deployed on a wide variety of computing systems, such as mobile devices (including its use in the Android operating system for tablet computers, smartphones, and smartwatches), personal computers, servers, mainframes, supercomputers, embedded devices (routers, wireless access points, private branch exchanges, set-top boxes, FTA receivers, smart TVs, personal video recorders, and NAS appliances).


Makroprostředí.

Lze jej ovlivnit málo nebo vůbec. Dělí se na 5 skupin:

Sociální (kulturní a demografické).

Kulturní sdružují názory a fakty dané kultury – obyčeje a víra. Názory pak lze dělit jako primární (zažité) a Sekundární (dané vlivem komunity). Jedná se o demografické prostředí. V rámci demografického prostředí je zkoumáno obyvatelstvo jako celek. Jedná se především o informace, které se týkají lidí, protože oni vytvářejí trhy, které jsou cílovými trhy. Jde například o tyto hodnoty - počet, hustota, věková struktura, pohlaví, podíl městského a venkovského obyvatelstva, zaměstnání, sociální složení. Sledovány jsou také změny – vývoj počtu obyvatelstva, migrace. Vlivy tohoto prostředí ovlivňují celkový charakter spotřebního a nákupního chování. V současnosti se více doceňuje význam vzdělání, a to takřka ve všech českých rodinách bez ohledu na jejich sociální postavení. V mnoha zemích má velký význam při nakupování náboženství. Dalším faktorem je emancipace žen, která je v České republice obrovská.

Technické nebo inovační.

Lze rozdělit na Znalostní a technickou část kdy je na obě kladen velký důraz s ohledem na rychlost vývoje a rozšiřování základny znalostí. Nutí firmy neustále zlepšovat postup či zvyšovat nároky na zaměstnance. Technické prostředí se dá rozšířit ještě o živelné prostředí, kdy firmy musí vzít v úvahu lokalitu. Změny v této oblasti jsou nyní mimořádně rychlé. Dochází ke zkracování cyklu tržní životnosti výrobku na trhu a nové technologie stále více formují životy lidí a ovlivňují způsob přeměny zdrojů na výrobky. Patří sem také drobné každodenní inovace a zlepšení, které přinášejí nové příležitosti pro výrobu/služeb. Zavedení nových technologií umožňuje podniku zvyšovat produktivitu práce, snižovat náklady a zvyšovat konkurenceschopnost výrobku či firmy.

Ekonomické.

Mezi ekonomické faktory patří kupní síla trhu a spotřebitelů. Zahrnuje činitele, kteří ovlivňují inflaci, nákupní zvyky a strukturu výdajů spotřebitele. Jednotlivé národy se výrazně odlišují v úrovni a dělení příjmů. Existují země s agrární ekonomikou, kde lidé spotřebují to, co sami vyprodukovali a tyto země nabízení málo tržních příležitostí. Existují také průmyslově vyspělé země, které představují bohaté trhy pro různé typy zboží Firmy sledují růst mzdy, pokles mzdy aj.

Politické a právní faktory.

velmi silně ovlivňují chování firem. Nelze je ignorovat a firma se musí přizpůsobit. Legislativní rámec omezuje firemní fungování a chování. Právní normy týkající se existence firem i trhů, ochrana spotřebitelů, životního prostředí a další, zrovna tak jako vlastní práva ovlivňují velmi silně marketingové chování firem. Z hlediska politického se k těmto faktorům řadí přístup vládní administrativy k firmám a trhům, strukturu státních výdajů a daňový systém. Patří sem i daňová zátěž aj.

Přírodní prostředí.

patří sem především přírodní zdroje, které jsou potřeba pro výrobu či jinou činnost firmy. V dnešní době je důležitá úloha ekologických požadavků a nároků na úsporu některých druhů surovin a energií, jejich nedostatek a obnovitelnost. Do velkých zdrojů patří vzduch a voda, které postupně začínají docházet ve správné kvalitě. Do omezených obnovitelných zdrojů lze zařadit lesy a potraviny a jako omezené neobnovitelné zdroje jsou ropa, uhlí a drahé kovy.

Mikroprostředí.

Lze jej ovlivňovat a týká se bezprostředně firmy.  Mikroprostředí tvoří síly blízko společnosti, které ovlivňují její schopnost sloužit zákazníkům. Mezi jeho hlavní faktory patří podnik, konkurence, dodavatelé, distribuční firmy, zákazníci a spotřebitelé, veřejnost.

Podnik.

firma je nucena se neustále zlepšovat a reagovat na požadavky zaměstnanců i vnitřní kultury společnosti. Patří sem vnitropodnikové vzdělávání, komunikace mezi celky aj.

Konkurence.

výrazně ovlivňuje nabídku společnosti, kterou je třeba přizpůsobit cenovou politikou nebo marketingovou kampaní či výzkumem. V případě konkurenčního boje by firma neměla svou konkurenci poškodit. Společnost by měla poskytnout vyšší hodnotu a uspokojení pro zákazníka než konkurence. Úkolem marketingových specialistů je dělat něco více, než jen přizpůsobit se potřebám zákazníkům. Musí také získat dlouhodobou výhodu tím, že svou nabídku pevně umístí v myslích zákazníka v porovnání s nabídkou konkurence. Každý podnik by si měl uvědomit svou pozici v odvětví ve srovnání s velikostí a postavením konkurence. Návod, jak v boji s konkurencí vyhrát neexistuje, šanci mají firmy, které hledají možnosti odlišnosti. Platí to i v oblasti obchodu, kde se mezi velkými řetězci především konkuruje cenou. Ukazuje se, že cena nemusí být jediným správným nástrojem v konkurenčním boji.

Dodavatelé.

společnost musí klást důraz na správný výběr dodavatelů ti totiž nepřímo a velmi silně ovlivňují výrobní i prodejní schopnosti společnosti.

Distribuční články a prostředníci.

patří sem distribuční kanály finálních výrobků ale i reklamní společnosti, pojišťovny zajišťující finanční krytí či přeprava

Zákazníci a spotřebitelé.

zákazník je klíčovým bodem veškerého podnikatelského snažení. Bez něho by existence firmy nebyla možná. S největší pravděpodobností nejdůležitější faktor proč vyrábět auto nebo výrobek, jenž nikdo nekoupí. Velký důraz na zákazníky především po druhé světové válce. Příkladem je Toyota production system a jiné produkční systémy, jenž kladou velký důraz nejen na specifikace výroby ale i specifikace přání zákazníka včetně cenových a technických odchylek.

Veřejnost.

je jakákoli skupina, která má zájem na schopnostech firmy dosáhnout svých cílů nebo na ně mít vliv. Jedná se například o finanční instituce, které umožňují podniku získávat finanční prostředky. Dále jsou to média (noviny, časopisy, televizní a rozhlasové stanice), vládní instituce (marketingoví specialisté se často musí radit s právníky ohledně bezpečnosti produktu a pravdivosti reklam), občanské iniciativy (ekologické skupiny, menšiny a další zájmové skupiny), místní komunita a občané, širší veřejnost (společnost musí znát názor široké veřejnosti na produkty) a zaměstnanci (patří sem dělníci, manažeři, brigádníci).

Marketingové prostředí je prostředí, které je definovatelné jako komplexní a často se měnící prostředí v němž se firma nachází. Rozlišuje se na:

The market environment or business environment is a marketing term and refers to factors and forces that affect a firm's ability to build and maintain successful customer relationships. The business environment has been defined as "the totality of physical and social factors that are taken directly into consideration in the decision-making behaviour of individuals in the organisation."


Název Pražská integrovaná doprava.

Původně se pro integrované příměstské linky používalo označení IDS — integrovaný dopravní systém. Spojení „pražská integrovaná doprava“ se poprvé objevilo koncem roku 1993 v názvu organizace ROPID, která jej pak začala používat pro označení dopravního systému, který zaváděla.  Ještě koncem devadesátých let považovala jazyková poradna Ústavu pro jazyk český spojení „pražská integrovaná doprava“ za obecné označení a doporučovala jeho psaní s malými písmeny. Již v té době však šlo zřetelně o závazně ustálené označení jednoho konkrétního dopravního systému, o jeho vlastní jméno. Akademická Pravidla českého pravopisu s pojmenováváním systému vůbec nepočítají - zmiňují se jen o vlastních jménech například dokumentů, tanečních skladeb, slovesných výtvorů, významných událostí atd. Označení konkrétních integrovaných systémů však nesou všechny typické rysy vlastních jmen.

Vztah PID a SID.

Po ustavení samosprávných krajů v roce 2000 započaly snahy, aby Středočeský kraj měl svůj vlastní integrovaný dopravní systém. V letech 2003–2005 vznikaly první zárodky integrovaných systémů nezávislých na PID (například Kladenská integrovaná doprava KLID). 1. července 2005 byl oficiálně zaveden systém Středočeská integrovaná doprava, který se podle schváleného záměru kraje má postupně rozvinout do roku 2015. Rada kraje v usnesení č. 51-11/2005/RK ze dne 25. května 2005 doporučila zahájit jednání s představiteli hlavního města Prahy o postupném sjednocování Tarifů Středočeské integrované dopravy a Pražské integrované dopravy.  Odbor dopravy krajského úřadu Středočeského kraje v dubnu 2007 uvedl, že Středočeský kraj usiluje o navázání spolupráce mezi integrovanými systémy a že organizaci ROPID bylo předloženo již několik projektů na propojení tarifních a odbavovacích systémů SID a PID, avšak ze strany ROPID nebyla dosud žádná odezva na předložené návrhy.  Městský radní Radovan Šteiner v březnu 2008 v odpovědi na interpelaci uvedl, že se Praha velmi intenzivně snaží o zapojení Středočeského kraje do fungování a vlastnické struktury ROPIDu, přičemž prohlásil za logické a správné, aby Středočeský kraj a jednotlivá města a obce měly možnost se na řízení této organizace podílet, v ideálním případě být i spoluvlastníky Ropidu. V této souvislosti naznačil nutnost přeměny ROPIDu z příspěvkové organizace na obchodní společnost. Přitom Šteiner zmínil, že do společného fungování jistě bude chtít promluvit reprezentace zvolená v krajských volbách v listopadu 2008, přičemž pokud by to byl „pan dr. Rath, který by toto záležitosti řešil“, mohlo by to podle Šteinera zkomplikovat definitivní podobu Ropidu a jeho managementu na několik dalších let, ne-li na celé příští volební období. Po volbách byl zvolen středočeským hejtmanem David Rath, myšlenka na transformaci ROPIDu se již neobjevovala a k integraci systémů PID a SID nebyla vydána žádná výraznější prohlášení.  Dopravní výbor pražského zastupitelstva 25. dubna 2011 odsouhlasil návrh ROPIDu sjednotit PID s SID i dosud neintegrovanou dopravu v oblasti. Záměrem je vytvořit společnou komisi ze zástupců Prahy a Středočeského kraje, následovat má memorandum, smlouva o partnerství a nakonec sloučení organizací, které v krajích veřejnou dopravu plánují. Miloslava Vlková, předsedkyně výboru pro dopravu zastupitelstva Středočeského kraje, na jednání pražského výboru se záměrem vyslovila souhlas a prohlásila za dobré, aby se smlouva o spolupráci stihla podepsat do krajských voleb 2012.  Již od počátku roku 2011 Středočeský kraj pod vedením hejtmana Ratha avizoval záměr zcela vytlačit PID z území kraje. Své kroky, plošnou výpověď autobusovým dopravcům v kraji a přípravu výběrových řízení, Středočeský kraj s Prahou vůbec neprojednal, což se stalo předmětem kritiky. Ihned po zatčení a rezignaci hejtmana Davida Ratha rada Středočeského kraje 21. května 2012 rozhodla o stažení výpovědí autobusovým dopravcům a ROPIDu.  Na konci listopadu 2012 bylo započato jednání o sloučení PID a SID v jednu metropolitní integrovanou dopravu. Zástupci organizace ROPID navštívili krajský úřad a společně s jeho představiteli dohodli okruh otázek, na které chtějí odpovědi. Do konce ledna 2013 má vzniknout ucelený materiál (ze zprávy není zřejmé, kdo ho má zpracovat), který pak projednají rady obou krajů, a má být stanovena širší komise pro konkrétnější jednání. Zvažováno má být zavedení jednotné čipové karty, zřízení společného podniku pro organizaci dopravy atd.  Tým odborníků z organizace ROPID, z odboru dopravy středočeského krajského úřadu a politici z výboru dopravy zastupitelstva Středočeského kraje připravili v roce 2013 84stránkový dokument "Analýza současného stavu a návrh dalšího postupu integrace veřejné dopravy v Praze a Středočeském kraji".  Výbor pro dopravu Zastupitelstva hl. m. Prahy schválil 6. listopadu 2013 záměr sjednotit Pražskou a Středočeskou integrovanou dopravu do jednoho systému; stejné usnesení přijal 31. října 2013 výbor pro dopravu zastupitelstva Středočeského kraje. Na základě těchto usnesení rozhodnou Rada hlavního města Prahy a Rada Středočeského kraje. Podle záměru má sjednocování do jednoho společného integrovaného dopravního systému začít v roce 2014. Dosud nedošlo k dohodě, kdo by měl celý sjednocený systém řídit. Konkrétní principy fungování sjednoceného IDS nebyly zatím v analýze a usneseních uvedeny, analýza však vychází z principu, že integrovaný dopravní systém tvoří jednu síť a má jeden společný tarif a společné jízdenky. Účelem sjednocení je podle usnesení zlevnit, zjednodušit, zefektivnit a zrychlit hromadnou dopravu.  Rada hlavního města Prahy schválila 17. února 2015 vznik řídící rady nového integrovaného dopravního systému. Město Praha očekává od Středočeského kraje, že vznik této řídicí rady také schválí a jmenuje do ní své zástupce. Členy řídící rady mají být zástupci politických reprezentací obou krajů, zástupci organizace ROPID a Odboru dopravy Krajského úřadu Středočeského kraje a nezávislí odborníci. Řídicí rada má stanovit konkrétní parametry nového IDS, harmonogram integračních etap a založení nového organizátora dopravy, ve kterém budou zastoupeny oba kraje.  Rada Středočeského kraje 16. května 2016 na svém pravidelném zasedání projednala postup integrace hromadné dopravy na území Středočeského kraje a hlavního města Prahy. Doporučila pokračovat v integraci dalších oblastí do připravovaného společného integrovaného dopravního systému (IDS) Středočeského kraje a Prahy.  V nejbližší době má být podle rady kraje do systému PID a následně do nového společného IDS Středočeského kraje a Prahy integrována doprava v oblasti Lysá nad Labem – Milovice a v přilehlém okolí, kde se prolíná tarif PID, tarif SID a neintegrované tratě a linky. V přípravě integrace do společného IDS jsou podle hejtmana oblasti Mělnicko II (Mělník-Kralupy), Mělnicko III (Mělník–Roudnice), Mělnicko IV (Mšeno a okolí), Lysá nad Labem, Milovice a okolí, a linky na trasách Praha–Kladno, Kladno–Slaný a Slaný–Praha. Poté by v dalších etapách měla být postupně integrována do společné pražské a středočeské dopravy území měst Benešov, Beroun, Zdice, Čáslav, Hořovice, Kolín, Kouřim, Zásmuky, Kutná Hora, Uhlířské Janovice, Městec Králové, Mladá Boleslav, Mnichovo Hradiště, Neveklov, Sedlčany, Nový Knín, Dobříš, Nymburk, Sadská, Poděbrady, Příbram, Rakovník, Vlašim a Votice. V úterý 9. srpna 2016 schválila Řídicí rada společného integrovaného dopravního systému Prahy a Středočeského kraje na společném zasedání v sídle Krajského úřadu Středočeského kraje na zřízení středočeského organizátora integrované dopravy, příspěvkové organizace Integrovaná doprava Středočeského kraje (IDSK). Ta má následně ve spolupráci s organizací ROPID připravovat integraci jednotlivých oblastí podle schváleného harmonogramu. IDSK a ROPID mají v budoucnu na základě vzájemné smlouvy spolupracovat a doplňovat se, aby postupně mohl vzniknout společný integrovaný dopravní systém, který bude pokrývat území Prahy i celého Středočeského kraje podle zásady jedna jízdenka, jeden tarif, jeden jízdní řád, jedna síť. Podle informace středočeského hejtmana Miloše Patery na příštím jednání krajského zastupitelstva měla být projednána a schválena zřizovací listina nového organizátora integrované dopravy. Od nového roku 2016 měl zavést integrovanou dopravu v regionech Nymbursko II, Mělnicko III a Sedlčansko I., od poloviny roku 2017 na Kladensku. Náměstek pražské primátorky Petr Dolínek přislíbil, že se návrhem na integraci obou systémů měla v nejbližší době zabývat i Rada hlavního města Prahy. Jako příklad uvedl, že je třeba s novým jednotným systémem sladit nákup nových jízdenkomatů.  IDSK a ROPID mají od 1. ledna 2017 pracovat na společném pracovišti v Praze v Rytířské ulici a na přípravě společného IDS spolupracovat. Mají užívat společný software pro jízdní řády i s výstupy pro ekonomiku. IDSK má převzít především dosavadní činnosti oddělení dopravní obslužnosti kraje na krajském úřadě, které se vznikem příspěvkové organizace zaniklo. Činností IDSK je především komplexní dopravní a ekonomická správa regionálních autobusových linek PID nezajíždějících do Prahy (řada 400), objednávka železniční dopravy na území kraje a správa linek SID a nezaintegrovaných autobusových linek. Systémové činnosti (marketing, přepravní průzkumy, standardy kvality, odbavovací systémy, technika) má mít zajištěné smluvně od ROPIDu. ROPIDu má zůstat správa linek MHD v Praze a příměstských linek PID řady 300 a objednávky železniční dopravy v Praze. Souběžná existence dvou příspěvkových organizací byla označena za vývojový mezistupeň, aby mohl vzniknout jeden nový organizátor vlastněný oběma kraji.

Historie IDS v okolí Prahy.

V lednu 2011 středočeský hejtman David Rath oznámil, že vypoví všechny stávající smlouvy s dopravci (včetně smluv s ROPIDem, jejichž účastníky jsou i středočeské obce a Praha) a vyhlásí nová výběrová řízení. Dne 31. května 2011 kraj smlouvy vypověděl, nejprve s roční výpovědní lhůtou, tj. ke dni 31. května 2012, v červnu 2011 upravil výpovědi dodatkem tak, že dosavadní smlouvy platí až 8. prosince 2012, avšak i toto datum vzbuzuje obavy, že je nerealistické, pokud se někdo proti výpovědím bude odvolávat. Později byly údajně výpovědní lhůty prodlouženy do 30. června 2013, dle jiných zdrojů do konce února 2013. Dne 9. července 2011 kraj oznámil na vývěsce EU záměr vyhlásit výběrové řízení. Hejtman David Rath vyzval obce, aby rovněž smlouvy s dopravci vypověděly. Náměstek pražského primátora Karel Březina ČSSD) označil jednostranné vypovězení smluv bez předchozí domluvy s obcemi a sousedními kraji za velmi riskatní a za vážné ohrožení dopravní obslužnosti a za jediné řešení považuje vzít výpovědi zpět. Stejný názor vyjádřila později i středočaská organizace TOP09 a STAN, avšak náměstek hejtmana Robin Povšík (ČSSD) označil tyto obavy za zbytečné strašení lidí ze strany pravice. V listopadu 2011 iDnes.cz přinesla informaci, že na nesrovnalosti v rozdělování dotací upozornil vedoucí oddělení veřejné dopravy krajského úřadu František Mráček, který až do roku 2007 byl v ROPIDu vedoucím pracovníkem odpovědným za projektování dopravy a po svém odchodu z ROPIDu se stal jeho soustavným kritikem. Podle iDnes.cz ROPID odmítl podepsat dodatek o prodloužení výpovědní lhůty do února 2013. Náměstek pražského primátora Josef Nosek zaslal Středočeskému kraji upravený návrh dodatku smlouvy, který by výpovědní lhůtu prodloužil do konce roku 2014, aby výběrová řízení mohla být kvalitně připravena, ale hejtman David Rath údajně tento návrh odmítá. Rath zmínil, že má připravený krizový plán spočívající v tom, že pokud by někteří dosavadní dopravci v PID nechtěli s krajem uzavřít přímou dvoustrannou smlouvu a po uplynutí výpovědní lhůty by přestali jezdit, nahradil by je jinými dopravci. 18. května 2012 Rada hlavního města Prahy schválila dofinancování dopravní obslužnosti na části příměstských linek PID ve výši 29,8 milionu korun, které umožní zajistit provoz linek PID do 30. září 2012 i bez účasti Středočeského kraje. Po zatčení a rezignaci hejtmana Davida Ratha rada Středočeského kraje 21. května 2012 rozhodla o stažení výpovědí autobusovým dopravcům. Náměstek hejtmana Robin Povšík to zdůvodnil tím, že by se do voleb nestihlo vypsat řádné výběrové řízení na nové dopravce  10. června 2012 ROPID oznámil ve shodě se středočeským radním pro dopravu Robinem Povšíkem záměr rozšířit PID do konce volebního období do Mělníka. Robin Povšík přitom, v narážce na rezignaci hejtmana Davida Ratha, oznámil změnu krajské koncepce dopravy s tím, že vize izolovaného řešení je už „asi tři týdny zastaralá“. Přislíbil následující týden sestavit pracovní skupinu pro řešení krajské dopravy s Prahou. Koncem dubna 2014 doporučil výbor pro dopravu Středočeského kraje variantu integrace veřejné hromadné dopravy na Mělnicku a Neratovicku do Pražské integrované dopravy s organizátorem ROPID. Dne 30. dubna 2014 proběhlo v Neratovicích pracovní setkání zástupců dotčených obcí a měst, dopravců a krajského úřadu se zástupci ROPID. V Neratovicích by podle návrhu bylo možné využívat linky PID za cenu neratovické MHD, přičemž návrh.  Podle informace ze září 2018 je dokončení celé integrace Středočeského kraje včetně autobusové dopravy plánováno na srpen 2019. Plánován je tento postup integrace:

Statistiky PID.

Výňatek z oficiálního propagačního materiálu ROPIDu Pražská integrovaná doprava 2011:

Prodej jízdenek.

Zatímco před vznikem PID byly krátkodobé jízdenky MHD prodávány prakticky ve všech trafikách i mnoha restauracích a v trafikách se prodávaly i plnocenné předplatní kupóny, kvůli nízké marži a rozšíření sortimentu jízdenek se prodejní síť značně zúžila. Dále provozuje DPP prostřednictvím subdodavatelské firmy síť speciálních předprodejních okének, převážně ve stanicích metra, a zajišťuje předprodej jízdenek též v několika svých informačních střediscích. Původně byl vydavatelem všech typů tištěných jízdenek Dopravní podnik hl. m. Prahy, později byl na některých typech jízdenek uveden jako vydavatel jiný subjekt.  Ve všech stanicích metra a ve významnějších stanicích a zastávkách ostatních druhů dopravy a na několika dalších místech jsou umístěny mincovní tlačítkové prodejní automaty jízdenek, umožňující nákup krátkodobých jízdenek pro vnitřní i vnější pásma včetně jednodenních přenosných jízdenek. Automaty provozuje Dopravní podnik hl. m. Prahy. V červnu 2014 byly ve stanici metra Národní třída po její rekonstrukci pilotně umístěny dva modernizované automaty, které jsou ovládány dotykovou obrazovkou a lze v nich platit bezkontaktními bankovními platebními kartami. Zároveň dopravce oznámil, že v rámci pilotního projektu plánuje v dalších stanicích metra v centru města umisťovat další modernizované i nové automaty od jiných výrobců a po jeho vyhodnocení chce vypsat veřejné výběrové řízení na dodavatele platebních automatů nové generace. V říjnu 2014 byly na ruzyňském letišti a na hlavním nádraží v rámci pilotního projektu umístěny čtyři automaty nové generace, které umožňují též platbu bankovkami a kontaktními i bezkontaktními bankovními platebními kartami, jsou integrovány s vyhledávačem spojení a možností zobrazení dalších informací a umožňují též vytištění vyhledaného spojení či jízdenky doporučené k vyhledanému spojení. Tyto čtyři automaty pořídila organizace ROPID, za celkovou částku 1,4 mil. Kč je dodala Sec-Communicaton, a.s., vybraná ve výběrovém řízení ze 4 uchazečů. Provozovatelem automatů je Dopravní podnik hl. m. Prahy a.s.  V příměstských autobusových linkách je možno zakupovat krátkodobé jízdenky bez přirážky při nástupu u řidiče, na městských autobusových linkách je možné koupit základní druh krátkodobé jízdenky u řidiče v mírně dražší verzi. V tramvajích není nákup jízdenky ve vozidle možný, a to ani při jízdě ze zastávek, kde mimo vozidlo není prodej jízdenek zajištěný. 22. listopadu 2007 byla na městských linkách (kromě železnice) zavedena možnost SMS jízdenek.  Předplatné jízdné se původně platilo formou nákupu centrálně tištěných kupónů na pevné časové období (měsíční, čtvrtletní, roční), později přibyly kupóny s klouzavou platností tištěné přímo na předprodejním stanovišti. Tento systém předplatních jízdenek byl nahrazen čipovou kartou Lítačka, na niž lze virtuální kupóny koupit též bezhotovostně. U vybraných stanic metra byly umístěny validátory, které umožňují zkontrolovat platnost zakoupeného kupónu na kartě.

Informace o provozu.

Kromě základních způsobů informování o provozu (zastávkové jízdní řády, celostátní informační systém o jízdních řádech, standardní vyhledávače spojení dle jízdního řádu) jsou informace zajišťovány také prostřednictvím sítě informačních středisek (v Praze většinou z nich provozuje Dopravní podnik hl. m. Prahy a.s., jedno na hlavním nádraží též ROPID) a prostřednictvím telefonické informační linky Dopravního podniku hl. m. Prahy (denně 7:00 – 21:00) a telefonické informační linky ROPID (denně 8:00 – 18:30). Infocentra fungují též jako střediska předprodeje jízdenek. V období mezi 22:00 a 6:00 hodin nefunguje žádná z těchto služeb.  V tramvajové síti byly některé tramvajové zastávky (na nově vybudované trati Hlubočepy–Barrandov, otevřené 29. listopadu 2003, a na několika rekonstruovaných úsecích a zastávkách, např. na trati Kotlářka–sídliště Řepy, na Podolském nábřeží či v zastávkách Malostranská, Staroměstská, Hradčanská a Otakarova) vybaveny elektronickými displeji různého provedení (LED-DOT, LED, LCD), které mají ukazovat v minutách čas do skutečného odjezdu nejbližších spojů; v některých stanicích metra je umístěn LCD displej ve vestibulu u výstupu k zastávkám tramvají nebo autobusů. V tramvajových zastávkách Strossmayerovo náměstí a v autobusové zastávkce Zbraslavské náměstí jsou umístěny obdobné displeje na bázi elektronického papíru. Mimo území města Prahy v některých zastávkách (např. Jesenice, Kostelec nad Černými lesy, Kamenice, Kralupy) a také v Praze na ruzyňském letišti (Terminál 1, Terminál 2) umístil podobné tabule ROPID.  V tramvajových zastávkách na trati Hlubočepy–Barrandov a ve staničních tunelech několika nejfrekventovanějších stanic metra jsou umístěny informační terminály s dotykovými displeji, které mají fungovat jako vyhledávače spojení.  22. dubna 2009 ROPID spustil veřejný zkušební provoz webové informační služby „Zastávková tabla PID“ systému MPV (Monitorování polohy vozidel), zatím zahrnující asi 250 vozidel 4 dopravců (ČSAD Polkost, Martin Uher, Spojbus a Veolia Transport Praha). Systém byl vyvíjen od roku 2004, do konce roku 2009 měl podle tehdejší představy ROPIDu zahrnout všechny dopravce Dopravní podnik hl. m. Prahy se však ani během následujících 10 let do systému nezapojil, na rozdíl od všech ostatních dopravců PID. Od listopadu 2013 byla tato služba přizpůsobena též pro chytré mobily a tablety na nové doméně kdymitojede.cz. Na konci ledna 2017 byl v rámci nových webových stránek PID spuštěn nový portál zastávek, němž byly sloučeny dosavadní funkce zastávkových tabel s aktuálními odjezdy, portálu zastávkových jízdních řádů a mapové zobrazení příslušné zastávky (uzlu).

Dopravci v PID.

ROPID ani hlavní město Praha dosud nepublikovaly, jakým způsobem byli vybíráni dosavadní dopravci v Pražské integrované dopravě. V některých případech linky PID provozují dopravci, kteří v příslušných oblastech provozovali linkovou dopravu již dříve, avšak se zaváděním linek PID se do některých oblastí dostali i noví dopravci. Generální manažer Veolia Transport Česká republika v rozhovoru uvedl, že se firma k zakázkám v PID nedostala v soutěžích, ale na základě poptávky objednavatele, lepší předložené nabídky nebo akvizicemi menších dopravců.  8. prosince 2009 Rada hlavního města Prahy v souvislosti s nařízením Evropského parlamentu a Rady č. 1370/2007 schválila dlouhodobé smlouvy s dosavadními dopravci v Pražské integrované dopravě (Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s., České dráhy a. s. a autobusoví dopravci PID) na období 2010–2019. Smlouvy jsou formulovány tak, že umožňují konat na provozování jednotlivých autobusových linek výběrová řízení, a to na městské linky provozované dosud Dopravním podnikem hl. m. Prahy od ledna 2014 (musí být oznámeno s ročním předstihem, každoročně v rozsahu maximálně 5 % výkonů), na ostatní městské autobusové linky podle iDnes.cz již od roku 2010 a na příměstské linky od roku 2012 (schválené smlouvy tyto parametry neuvádějí).

Železniční doprava.

V železniční dopravě působí v rámci PID tito dopravci:

Metro, tramvaje a lanovka na Petřín.

V neželezniční drážní dopravě si dosud uchoval faktický monopol Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost, který je v Praze provozovatelem všech tramvajových drah, drah metra i lanové dráhy na Petřín a na zatím jediné trolejbusové lince, i dopravy na těchto drahách. Dosud se neobjevily reálné návrhy, že by do těchto druhů dopravy měl vstoupit nějaký jiný provozovatel.  Náhradní dopravu za přerušenou tramvajovou dopravu nebo přerušený provoz metra si dříve v některých případech Dopravní podnik hl. m. Prahy provozoval sám, v jiných případech si objednával náhradní autobusovou dopravu u společnosti Arriva City s.r.o. která náhradní linky provozovala na vlastní licenci.

Přívozy.

Přívozy provozují různí dopravci

Autobusová doprava.

Dopravní podnik hl. m. Prahy.

Městská autobusová doprava v Praze byla od prvopočátků provozována městskými podniky, jejichž nástupcem je Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. V současné době tato společnost provozuje naprostou většinu vnitroměstských autobusových linek a menším dílem se podílí i na příměstských linkách řady 300, na nichž při zavádění PID nahradil dosavadní dopravce.  V březnu 2010 oznámil generální ředitel Martin Dvořák, že podnik připravuje strategii expanze na příměstské a regionální linky PID ve Středočeském kraji (dosud z asi 150 příměstských linek PID provozuje 16, do SID zapojen není), případně i do městské dopravy v okresních městech ve Středočeském kraji. Snížil by tak svou závislost na dotacích od hlavního města Prahy.

Smluvní dopravci před vznikem PID.

Už před účinností zákona č. 111/1994 Sb. a před vznikem integrovaného dopravního systému působili v pražské městské autobusové dopravě jiní dopravci, a to jako takzvaní smluvní dopravci Dopravního podniku, tedy subdodavatelé. Po rozšíření Prahy v letech 1960–1974 byly v připojených územích postupně nahrazovány linky ČSAD městskými linkami Dopravního podniku hl. m. Prahy. Dopravní podnik hl. m. Prahy však neměl k jejich provozování dostatečné vlastní kapacity a proto na mnoha z nich až do 80. let jezdily autobusy krajského podniku ČSAD KNV Praha n. p. a poté i některých jeho okresních nástupců (např. ČSAD Praha-západ, Vršovice, Beroun, Nymburk, Benešov, Klíčov).  Od 12. března 1991 se do provozu MHD dostal první soukromý dopravce, Zdeněk Fedorka - FEDOS, a přestože neuspěl nadlouho, jeho průnik umožnil uplatnění řadě dalších, převážně velmi malých soukromých dopravců, z nichž někteří vytrvali v PID dosud. Malí dopravci našli uplatnění zejména na lince 110, na níž každé pořadí zajišťoval jiný dopravce. Jako smluvní dopravci kromě podniků ČSAD působili:

Autobusoví dopravci PID.

S účinností zákona č. 111/1994 Sb. a v období, kdy začínala být budována PID, začali i někteří dopravci kromě Dopravního podniku hl. m. Prahy provozovat autobusové linky na vlastní licenci.  Na vnitroměstských linkách se kromě Dopravního podniku hl. m. Prahy a. s. uplatnili dopravci ČSAD Praha-západ s. p. (linky 173 a 192 do roku 2002), Jaromír Horký / Hotliner s. r. o. (linky 221, 222, 223, 240, 251, 269, 562, 564, 701 do konce roku 2006), ČSAD Praha Vršovice a. s. (linka 165), Veolia Transport Praha s. r. o. (po ČSAD Praha Vršovice a. s. převzala linku 165, po ČSAD Praha-západ linku 173, po společnosti Hotliner s. r. o. linky ve východní části města: 190, 220, 221, 222, 223, 240, 251, 269, 562, 564), Milan Bado / Bado bus s. r. o. (linka 232 do června 2010, poté ČSAD Polkost), Jaroslav Štěpánek (linka 110 a školní 557, původně 408), Milan Koch do ledna 1999 provozoval linku 251, Martin Uher linku 255 až do jejích zrušení, STENBUS s. r. o. od roku 2009 provozuje linky 206, 263, 269 a 562, později přibral ještě linky 206/218, 260 a 354.  Prvních několik příměstských linek (číslování začínalo od čísla 351) provozoval Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Prvním jiným dopravcem byl Martin Uher na lince 360 do Trnové. Při dalším rozvoji PID se uplatnili mnozí další dopravci.

Současní dopravci.

Podle výroční zprávy organizace ROPID za rok 2011 byl podíl autobusových dopravců na dopravních výkonech v rámci celé PID následující: Dopravní podnik hl. m. Prahy 67,62 %, Veolia Transport Praha 12,26 %, ČSAD Střední Čechy 5,14 %, ČSAD Polkost 2,50 %, ČSAD MHD Kladno 2,49 %, Martin Uher 2,33 %, OAD Kolín 1,84 %, About me 1,64 %, Bosák bus 1,26 %, Stenbus 1,13 %, Jaroslav Štěpánek 1,07 %, Probo bus 0,68 %, Vlastimil Slezák 0,02 %.

Výběrová řízení.

Mikrobusy pro handicapované.

V letech 2008 a 2009 bylo notifikováno výběrové řízení na provozování 8 mikrobusů zajišťujících v rámci PID poptávkovou dopravu pro handicapované občany. Další podobné řízení bylo oznámeno v roce 2010.

Linka 292.

V roce 2009 ROPID notifikoval výběrové řízení na provozovatele „ekologického minibusu“ na trase Nemocnice pod Petřínem – Malostranské náměstí v rámci systému PID. Ve výběrovém řízení uspěl Dopravní podnik hl. m. Prahy s italskými elektrobusy, ty však byly kvůli poruchovosti vráceny výrobci a dopravce pak zajišťoval dopravu běžnými naftovými midibusy.

Linka 302.

Počínaje 29. březnem 2012 ROPID oznamoval zakázku na provozování příměstské autobusové linky 302 z Palmovky do Přezletic, kterou v té době provozoval Jaroslav Štěpánek, a to na dobu 10 let. Vyhlašoval ji spolu s obcí Přezletice. Zadávací zřízení vyhlášené 2. dubna 2012 (nabídky měly být otevírány 9. května 2012) bylo zrušeno 5. října 2012 s odůvodněním, že v průběhu hodnocení nabídek se vyskytla možná pochybnost o nejednoznačném výkladu stanovení nabídkové ceny, kterou již zadavatel nemůže odstranit. Předpokládaný objem výkonů ve zrušené zakázce byl 300 000 km/rok, odhadovaná cena zakázky 10 milionů Kč. V oznámení o zrušení se píše, že mělo jít o zakázku pro období let 2011 až 2020. V nové zakázce, z 29. dubna 2013 na časové období 15. prosince 2013 až prosince 2023, byl objem zakázky odhadnut v předběžném oznámení na 308 790 linkových km ročně a 44,38 milionu Kč za celou zakázku, v oznámení o zakázce pak 316 511 linkových km/rok (1 266 042 km za 48 měsíců) a 44,38 milionu Kč (uvedeno jako cena za celou zakázku, ve zprávě o výsledku řízení uvedena tatáž cena jako cena za 48 měsíců), nabídky měly být otevírány 19. června 2013. Třetí zakázka byla vyhlášena 24. května 2013; v ní je uveden předpokládaný roční objem dopravních výkonů pro rok 2014, a to 316 511 linkových km/rok (1 266 042 km za 48 měsíců). 90 % váhy hodnocení měla tvořit nabídková cena a 10 % nadstandardy kvality.

Přívozy.

25. listopadu 2013 zaslal ROPID notifikaci výběrového řízení na zajištění provozu přívozů v rámci PID pro období 1. září 2014 do září 2024. Zakázka má být rozdělena na dvě části: v první části jsou přívozy P1 (Sedlec – Zámky) a P2 (V Podbabě – Podhoří), ve druhé části přívozy P3 (Lihovar – Veslařský ostrov), P5 (Kotevní – Císařská louka – Výtoň) a P6 (Lahovičky – Nádraží Modřany), odhadovaná celková cena zakázky je 57,2 milionu Kč. Zřejmě omylem je v předběžném oznámení uvedeno, že ROPID podává tuto zakázku jménem zadavatele, kterým je obec Přezletice.

Linka 220.

20. května 2014 bylo zveřejněno výběrové řízení na provozovatele autobusové linky 220 Černý Most - K Zelenči - Černý Most (do stavební zóny Horní Počernice) pro období 1. 7. 2015 až 6/2025, které získala Arriva Praha

11 oblastí v roce 2019.

V roce 2019 se konalo výběrové řízení na provozování autobusových linek pražské MHD, které dosud provozovali jiní dopravci než Dopravní podnik hl. m. Prahy. Dotčené linky, převážně v okrajových částech Prahy, byly rozděleny do 11 menších skupin, které byly soutěženy samostatně. Mezi podmínkami byla například nízkopodlažnost, celovozová klimatizace nebo více informačních obrazovek. Rada města schválila kolem poloviny června 2016 plán na uzavření smluv s vítěznými společnostmi. Ročně má město zaplatit podle výsledků soutěže zhruba 418 milionů korun, průměrná cena za kilometr je kolem 46 korun – pro srovnání, v případě České Lípy byla vysoutěžena cena 58 Kč/km a v případě Jablonce nad Nisou 53 Kč/km.  Společnost Toms Transport Services, která patří Milanovi Tomsovi, někdejšímu šéfovi společnosti BusLine v Ústeckém kraji (TD Bus), podala k ÚOHS návrh na přezkoumání úkonů zadavatele a proto smlouvy s dopravci nemohou být uzavřeny až do rozhodnutí ÚOHS. Podle Tomse bylo zadávací řízení postaveno tak, aby se malá firma nemohla zúčastnit.  Soutěžené svazky linek: Ze stávajících dopravců by tedy v rámci MHD přestal jezdit Jaroslav Štěpánek.

Pražská integrovaná doprava (PID) je integrovaný dopravní systém, zahrnující metro, tramvaje, železnici, trolejbusy, městské a příměstské autobusové linky, lanovou dráhu na Petřín, několik přívozů a síť parkovišť P+R. Zasahuje na území hlavního města Prahy a okresů Středočeského kraje Praha-východ, Praha-západ, Mělník, Beroun, Příbram, Kladno, Kolín, Kutná Hora, Benešov, Mladá Boleslav a Nymburk.

Prague Integrated Transport (, "PID") is an integrated public transport system including metro, tramways, railways, city bus and coach services, river boat services, the Petřín funicular and park and ride services. PID operates in Prague and in most of the Central Bohemian Region.


Systematika.

Moderní systematika obvykle paprskoploutvé dělí na tři nadřády: chrupavčití (Chondrostei), mnohokostnatí (Neopterygii) a kostnatí (Teleostei). Třída má přibližně 42 řádů se 430 čeleděmi a více než 23 000 druhů. Evoluční systematikové se však domnívají, že paprskoploutví mají pravděpodobně poněkud složitější evoluční historii, než aby byli rozčleněni na pouhé tři nadřády. Tato skupina ryb tvoří 96 % všech ryb. Vlivem vymírání ryb je však možné, že mnoho z paprskoploutvých vyhyne dříve, než budou pro vědu vůbec popsány. Celé dvě pětiny všech paprskoploutvých tvoří sladkovodní druhy. Do června 2016 bylo popsáno 32 578 platných druhů paprskoploutvých ryb, které jsou aktuálně řazeny ve více než 500 čeledích a 72 řádech.

Popis.

Charakteristické pro paprskoploutvé ryby je vyztužení ploutví kostěnými paprsky.  Paprskoploutvé ryby obývají mnoho extrémních stanovišť. Mezi ty mohou být zahrnuta vysoko položená horská jezera a toky, pouštní prameny a teplé pouštní říčky (jako rod "Cyprinodon"), podzemní jeskyně, efemérní tůňky, polární moře a hlubiny oceánů. Výše uvedená stanoviště se nacházejí v rozsahu teplot prostředí od −1,8 °C až do 40 °C, v rozsahu pH od 4 do 10 a více, ve vodách s širokým rozsahem rozpuštěného kyslíku od 0 po plné nasycení, ve vodách se salinitou od 0 po 90 ppm a ve vodách s hloubkou 0 do 7 000 m.  Některé ryby stráví většinu času zcela mimo vodu: ryby z rodu lezců "Periophthalmus" chytají svou kořist tvořenou drobnými bezobratlými v přílivové zóně, zatímco jiné ryby žijí ve strnulém stavu. Jiné se adaptovaly svým přísavným ústrojím na extrémně rychle proudící vody horských oblastí Asie. Zajímavé jsou i svítící a světélkující ryby žijící v hlubinách oceánů z čeledí lampovníkovití, světlonošovití, moridovití a halosaurovití.

Největší zástupce.

Největším zástupcem této skupiny byla zřejmě obří jurská ryba druhu "Leedsichthys problematicus" z vyhynulé čeledi Pachycormidae s délkou kolem 16 metrů a hmotností v řádu desítek tun.

Význam pro člověka.

Výživa člověka.

Paprskoploutvé ryby představují významný zdroj lidské potravy.

Paprskoploutví (Actinopterygii) je třída prehistorických i moderních kostnatých ryb, která je velice velkou a velice úspěšnou skupinou. Tvoří více než polovinu žijících obratlovců. Vznik paprskoploutvých ryb je datován až do spodního devonu 400 miliónů let; ke konci devonu a počátkem karbonu byli již paprskoploutví vedoucí skupinou obratlovců.

Actinopterygii (), or the ray-finned fishes, constitute a class or subclass of the bony fishes. The ray-finned fishes are so called because their fins are webs of skin supported by bony or horny spines ("rays"), as opposed to the fleshy, lobed fins that characterize the class Sarcopterygii (lobe-finned fish). These actinopterygian fin rays attach directly to the proximal or basal skeletal elements, the radials, which represent the link or connection between these fins and the internal skeleton (e.g., pelvic and pectoral girdles).


Formule 3.

V roce 1993 vstoupil do jihoamerické série formule 3 v kategorii B s vozem Dallara 389 Alfa Romeo. V šampionátu skončil na druhém místě, když 5 x zvítězil a 3x startoval z první pozice na startu. V roce 1995 se vrátil do Formule 3, tentokrát musí čelit konkurenci výborně obsazeného italského šampionátu a s vozem Dallara 359 Mugen Honda v týmu B.V.M obsazadil 11. místo.

Formule 2000.

V roce 1994 odešel do Itálie, aby se účastnil italského šampionátu Formule 2000. S vozem Dallara 392 VW s týmem R.C.Motosport byl objevem roku a stal se šampiónem do 23 let, když zvítězil ve třech závodech, dvakrát byl druhý a 4x startoval z pole position. Se stejným týmem startoval ve dvou závodech formule 3. V Misanu testoval formuli 3000.

Formule 3000.

V roce 1996 vstoupil s týmem Autosport Racing do mezinárodního mistrovství Formule 3000, ale na bodované umístění nedosáhl. Situace se opakovala i následující rok. Proto se rozhodl odejít k týmu Andromega a v roce 1998 získal první body v šampionátu.  Vozy / Tým

Formule 1.

V roce 1999 testoval Minardi ve Formuli 1, mezitím jezdil prototypy s Ferrari 333 SP v celé sérii skončil desátý, když zvítězil v Magny Cours.  První příležitost ve Formuli 1 dostal od Minardi, ale byl nejlépe osmý v Grand Prix Evropy 2000. Další rok jezdil u stáje Prost, ale po 4 velkých cenách opustil tým i Formuli 1.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

IRL.

V roce 2002 odešel na severoamerický kontinent, aby zde testoval ovály v sérii IRL s vozem Dallara Chevrolet v týmu Sam Schmidt Motosport.

American Le Mans Series.

V roce 2003 připravoval a testoval vůz Lamborghini GTR v divizi GT pro americký tým Vici Racing Rona Meixnera.  V roce 2003 dále testoval vozy BMW pro evropskou sérii cestovních vozů.

Champcar série.

Od roku 2004 je členem týmu Dale Coyne Racing v sérii Cham car a pilotuje vůz Lola Cosworth B2/00

Gaston Mazzacane (* 8. května 1975 La Plata) je argentinský automobilový závodník. Začínal ve 14 letech na motokárách. Hned v prvním roce 1989 dokončil na druhém místě v argentinském šampionátu motokár. V roce 1990 byl druhý ve třídě 125 cm3, následující rok byl ve stejné třídě třetí a stal se metropolitním šampiónem v třídě 125 cm3. Od roku 1992 se účastnil mistrovství Argentiny cestovních vozů a v celkovém pořadí byl na 4. místě.

Gastón Hugo Mazzacane (born 8 May 1975) is an Argentine racing driver. He participated in 21 Formula One Grands Prix, debuting on 12 March 2000. He scored no championship points. His father named him after Gastón Perkins, a successful Argentine touring car racer. His last name literally translates from Italian as "kill the dog".


Gameplay.

Toto pokračování přineslo velké množství změn. Nejzásadnější změnou je přechod do 3D grafiky. K dvěma základním rasám, lidem a orkům, přibyly dvě nové: nemrtví (kteří se podobají Zergům ve Starcraftu) a noční elfové (někdy také označovaní jako temní elfové). Každá rasa má své specifické jednotky a budovy – ne každá z nich má přímý protějšek u ostatních ras. Významně vzrostl počet kouzel ve hře a schopností jednotek. Silné stránky ras jsou:  Třetí díl pokračuje v tom, v čem začal ke druhému dílu, v používání hrdinů. Každá rasa zde má tři hrdiny – mocné jednotky schopné nosit předměty (například léčivý lektvar), sbírat zkušenosti a postupovat v úrovních. Lidé mají paladina, arcimága a horského krále, nemrtví mají rytíře smrti, liche (nemrtvého mága) a pána děsu, orkové proroka, pána mečů a náčelníka Taurenů/Taurů a noční elfové měsíční kněžku, strážce lesa a lovce démonů. Na rozdíl od druhého dílu je zde k dispozici oživovací oltář, v němž se padlí hrdinové mohou oživit.  Dále se ve hře nachází tzv. „creeps“(krýps - krýpové), neutrální bytosti, které napadnou každého, kdo se přiblíží. Jejich pobitím hráč získá kouzelné předměty a zkušenosti pro hrdinu.  Jsou přidány různé typy útoků a brnění, takže například jednotka v lehkém brnění je silně zranitelná útokem některých nepřátel, ale málo zranitelná jinými (např. jezdec na vlku má velký bonus proti budovám).

Děj.

Děj hry začíná po mnohaletém klidu ve chvíli, kdy se mladému vůdci Hordy Thrallovi ve snu zjeví bývalý mocný kouzelník a nyní prorok Medivh a vyzve jej k ukončení bojů s Aliancí lidí, trpaslíků a gnómů a k opuštění země Lordaeronu a vyhledání západního kontinentu jménem Kalimdor. Thrall toto varování poslechne a společně s osvobozenými azerothskými orky (včetně svého přítele, náčelníka klanu Warsong Groma Hellscreama) odpluje.  Medivh v podobě havrana odletí do Lordaeronu, kde právě král Terenas jedná s arcimágem Antonidasem o nákaze, jež postihla severní území. Medivh se k diskuzi přidá a přesvědčuje krále k tomtéž kroku, k jakému přesvědčil Thralla. Terenas pokládá proroka za blázna a neuposlechne. Medivh poté letí do města kouzelníků, Dalaranu a zkusí přesvědčit Antonidase. Ten je však stejně skeptický jako Terenas. Jejich rozhovor tajně sledovala Antonidasova studentka Jaina Proudmoore. Antonidas ji pošle na pomoc lordaereonskému princi (Terenasově synovi, který je rovněž jejím přítelem a láskou z dětství) jménem Arthas Menethil, který mezitím se svým paladinským mistrem Utherem Lightbringerem zlikvidoval orkské pány mečů klanu Blackrock, jež napadli vesnici a obětovali část vesničanů démonům.  Poté se všichni tři střetávají s nemrtvými, které řídí kult "Zatracených" pod vedením necromancera Kel'Thuzada, kteří roztrušují po vesnicích nakažené obilí, které nejenže jeho poddané zabíjí, ale díky temné magii je přivede zpět k životu ve zvrácené formě. Společně pak trojice odhaluje stále chmurnější informace. Arthas je donucen vybít infikované město Stratholme (čehož se lord Uther a Jaina odmítli zúčastnit) a od Kel'Thuzada zjistí, že za vražděním a oživováním jeho lidu stojí pán děsu Mal’ganis. Frustrovaný z nemožnosti zabránit takové zkáze se Arthas vydá pomstít se na sever do země Northrendu, kde chce zabít Mal'ganise. Jainu Prodmoore, která odmítla Arthasovi asistovat s čistkou ve Stratholmu, navštíví prorok Medivh a přesvědčuje ji, aby odjela s lidmi do Kalimdoru, dokud je čas, čehož Jaina uposlechne.  Arthasovu výpravu na sever král Terenas odvolá. Princ se však své pomsty nevzdá a spálí lodě, aby se již nikdo nemohl vrátit, a čin svede na trolly. Také na severu potká skupinu trpaslíků, vedenou archeologem Muradinem Bronzebeardem, a společně se zmocní legendárního meče jménem Mrazivý smutek, po kterém trpaslíci pátrali. Je to sice mocná zbraň a Arthas se ho chopil v dobré víře, že se díky němu zbaví vychytralého pána děsu a ochrání svůj lid, ale cena je vysoká. Arthas vysvobozením meče z ledového podstavce téměř zabije Muradina, jenže Arthas se domnívá, že ho zabil úplně, a tak ho zde nechá. Síla tohoto meče sice pomohla zabít Mal’ganise, ale Arthas také meči zaprodal svou duši - byla to pouze první duše, která Mrazivý smutek nasytila.  Nyní je prostřednictvím meče Arthasovým pánem zlý duch, zvaný králů lichů, na jehož příkaz poté v Lordaeronu bez váhání zabije svého otce, krále Terenase. Pán děsu Tichondrius, vyslanec Plamenné legie, která na svět seslala Pohromu, proti které Arthas dříve bojoval, mu zadává příkazy, které Arthas také plní. Oživí liche Kel’Thuzada s pomocí Sluneční Studny v elfském království Quel’thalasu (při té příležitostí prastaré království zničí stejně jako své vlastní a z ochránkyně země Sylvanas Windrunner si udělá nemrtvou služebnici). Kel'Thuzad později v poraženém táboru orků kmene Blackrock v jednom portálu kontaktuje krále démonů Archimonda, jenž lichovi přikáže, aby našel knihu kouzel Medivha a s její pomocí ho mohl vyvolat. Pod Arthasovým velením Pohroma zaútočí na kouzelnické město Dalaran, pozabíjí mágy, najde knihu a vyvolá Archimonda. Ten pomocí magie rozdrtí Dalaran v prach. Ačkoliv měl král lichů svět připravit na příchod Plamenné legie a pánové děsu na něj při tom měli dohlížet, král lichů má své vlastní plány. Archimonde, Tychondrius a vládce Pánů pekel, Mannoroth, zahájí invazi a zdevastují Lordaeron.  Mezitím se Thrall a orkové vylodí v Kalimdoru, kde narazí na výzkumné expedice lidí, což opět skončí bojem. Thrall se spřátelí s vůdcem taurenů Cairnem a společně pak vyhledají proroka Medivha. U něj najdou vůdkyní přeživších z Lordaeronu, Jainu Proudmoore. Prorok jim řekne, že se lidé a orkové musí spojit a osvobodit Thrallova přítele, Gromma Helscreama, který se (znovu) společně se svým kmenem poddal démonické moci Plamenné legie, když se se svým klanem opět napili krve Mannorotha. Thrallovi se podaří osvobodit "nakažené" orky a s Grommem nakonec zabijí samotného Mannorotha, za což ale Gromm zaplatí životem.  V kampani za noční elfy se kněžka Tyrande Whisperwind marně brání náporům cizinců a nemrtvých a rozhodne se proto probudit mocného druida, svého milovaného Malfuriona Stormrage, a poté z vězení osvobodí také jeho bratra, lovce démonů Illidana. Malfurion však s jeho propuštěním kvůli Illidanově historii nesouhlasí. Illidan chce nočním elfům dokázat svou užitečnost a na Arthasův popud se zmocní magické Gul'danovy lebky (která ho napůl promění v démona) a zabije pána děsu Tichondria (ostatně právě proto král lichů Arthase za Illidanem poslal). Je však svým bratrem Malfurionem vyhnán, ačkoliv svým počínáním Plamennou legii značně oslabil. Elfové se nakonec spojí s orky a lidmi a u stromu světa, Nordrassilu, se postaví Archimodově armádě, v posledním pokusu o záchranu světa. Malfurion na poslední chvíli dokončí past a Archimonde se do ní chytí. Spolu se stromem světa jej zničí tisíce starobylých bludiček. Archimonda tak zničila samotná esence života na Azerothu.

Warcraft III: Reign of Chaos (česky "Vláda chaosu") je strategická počítačová hra společnosti Blizzard Entertainment vydaná 5. července 2002 (v USA). Jde o druhé pokračování hry "" a třetí hru ve fiktivním světě Warcraft.

Warcraft III: Reign of Chaos is a high fantasy real-time strategy computer video game developed and published by Blizzard Entertainment released in July 2002. It is the second sequel to "", after "", the third game set in the "Warcraft" fictional universe, and the first to be rendered in three dimensions. An expansion pack, "", was released in July 2003. "Warcraft III" is set several years after the events of "Warcraft II", and tells the story of the Burning Legion's attempt to conquer the fictional world of Azeroth with the help of an army of the Undead, led by fallen paladin Arthas Menethil. It chronicles the combined efforts of the Human Alliance, Orcish Horde, and Night Elves to stop them before they can corrupt the World Tree.


Historie.

Objev elektromagnetického záření, v jejichž spektru jsou mikrovlny, učinil James Clerk Maxwell v roce 1864 svými rovnicemi. Roku 1888 Heinrich Hertz demonstroval existenci elektromagnetických vln, když vyrobil aparaturu, která produkovala a detekovala mikrovlny v oblasti VKV (velmi krátkých vln). Že mohou mikrovlny sloužit k ohřevu potravin si poprvé všiml Percy Spencer, když vyráběl magnetron pro radar firmě Raytheon a zjistil, že se mu v kapse rozpustila čokoláda.

Použití.

Mikrovlnná trouba.

Mikrovlny o vlnové délce kolem 12 cm mají frekvenci blízkou rezonanční frekvenci některých nesymetrických molekul, hlavně vody. Potraviny obvykle obsahují velké množství vody a navíc mikrovlny nádoby (sklenice, talíře, keramické hrníčky) neohřívají, takže se mikrovlnné trouby staly v domácnostech velice oblíbenými spotřebiči.

Vysoušení dřeva.

Mikrovlnami lze prohřát materiál účinněji než pouhým ohřevem povrchu. Proto jsou využívány k vysoušení různých materiálů, například dřeva.

Vysoušení knih.

Faktu, že mikrovlny ohřívají hlavně vodu, se využívá i při sušení starých knih a listin. Mikrovlny jsou k písemnostem šetrné, vysouší rovnoměrně a ne od okrajů ke středu a navíc rychle. Toho se využívalo například při povodních v roce 2002.

Hubení domácích škůdců a vysoušení zdiva.

Opět se využívá principu, že mikrovlny ohřívají vodu – těla všech živočichů obsahují významné množství vody, takže působení mikrovln je usmrtí a okolní prostředí (dřevěné trámy, zdi) to nijak nepoškodí.

Přenos informací.

Lokální bezdrátové sítě Wi-Fi zajišťující vzájemné bezdrátové propojení přenosných zařízení a připojení k internetu pracují v oblasti mikrovln. Radioreléové spoje využívají rovněž mikrovlnných frekvencí, dále různá pojítka krátkého dosahu, bezdrátový přenos obrazu a zvuku (pojítka pro kamery, bezdrátové UHF mikrofony, Toslink) sítě mobilních telefonů a další.

Lékařské aplikace.

Mikrovlny mají řadu užití v diagnostice a léčbě pacientů. Mezi terapeutické metody patří mikrovlnná hypertermie a diatermie.

Mikrovlnné zbraně.

Mikrovlny se používají jako zbraně například proti demonstrantům. Koncentrované mikrovlny vyvolávají nepříjemné reakce organismu a mohou způsobit i popáleniny.

Mikrovlny jsou elektromagnetické vlny o vlnové délce od 1 mm do 1 m, což odpovídá frekvenci 300 MHz (0,3 GHz) až 300 GHz, jsou to pásma Ultra high frequency (UHF), Super high frequency (SHF) a Extremely high frequency (EHF).

Microwaves are a form of electromagnetic radiation with wavelengths ranging from about one meter to one millimeter; with frequencies between and. Different sources define different frequency ranges as microwaves; the above broad definition includes both UHF and EHF (millimeter wave) bands. A more common definition in radio-frequency engineering is the range between 1 and 100 GHz (wavelengths between 0.3 m and 3 mm). In all cases, microwaves include the entire SHF band (3 to 30 GHz, or 10 to 1 cm) at minimum. Frequencies in the microwave range are often referred to by their IEEE radar band designations: S, C, X, K, K, or K band, or by similar NATO or EU designations.


Historie.

Jako první byla vytvořena skupina G6 (Group of Six), která vznikla v roce 1975 na setkání svolaném francouzským prezidentem Valérym Giscardem d'Estaingem, kdy se šest tehdejších největších ekonomických velmocí (Francie, Západní Německo, Itálie, Japonsko, Spojené království a Spojené státy americké) dohodlo na každoročním setkávání. O rok později (1976) se na summitu v Portoriku ke skupině přidal sedmý člen - Kanada a vznikla tak skupina G7 (Group of Seven). Od roku 1977 se na pozvání Spojeného království účastní jednání i představitelé Evropské Unie.  Rusko (tehdy jako Sovětský svaz) se začalo účastnit jednání už v roce 1991, od roku 1994 pořádalo samostatné mítinky se členy G7 (konaly se po hlavním summitu). Tato skupina se označovala jako P8 (Political 8) nebo G7 plus 1. Až v roce 1997, díky iniciativě tehdejšího prezidenta Spojených států Billa Clintona, se Rusko oficiálně připojilo ke G7 a vznikla tak nynější skupina G8. Jednalo se však spíše o formální gesto prezidenta Clintona vůči ruskému prezidentu Borisi Jelcinovi. Toto rozhodnutí ale nezůstalo bez odezvy. V únoru 2005 požadovali dva američtí senátoři, Joe Lieberman a John McCain, odstoupení Ruska z G8 do doby, než ruský prezident Vladimir Putin nezajistí zlepšení dodržování lidských práv.  V roce 2014 bylo Rusko zbaveno členství ve skupině G8 v reakci na anexi Krymu. Skupina G8 se tak opět vrátila k původnímu formátu a opět lze mluvit o skupině G7.

Struktura a aktivity.

G8 je neformální sdružení, z čehož vyplývá, že nemá žádnou vnitřní strukturu či hierarchii jako mezinárodní organizace typu Světové banky. Nemá ani stálý sekretariát nebo kanceláře jednotlivých členů. Jednotlivé země se k 1. lednu pravidelně střídají v předsednictví. Předsedající země je zodpovědná za plánování a pořádání řady ministerských setkání vrcholících výročním summitem, který se koná většinou v červnu.  Na jednotlivých ministerských setkáních se probírají záležitosti společného zájmu i globálního významu a zahrnují témata jako zdraví, uplatňování zákona, práce, ekonomický a sociální rozvoj, energetika, životní prostředí, zahraniční záležitosti, právo, terorismus nebo obchod. Nejznámějším z těchto setkání je tzv. G7, jež odkazuje výhradně na výroční mítink ministrů financí sedmi členských zemí mimo Ruska. Je to z toho důvodu, že Rusko není považováno za tak důležitou ekonomickou sílu (z hlediska HDP), jakou je ostatních sedm států (v r. 2016 bylo Rusko co do objemu HDP až na dvanáctém místě v pořadí světových ekonomik a v přepočtu HDP na obyvatele dokonce až na 71. místě ve světě )  V roce 2005 byla ve skotském Gleneagles založena také skupina G8+5, která se schází na vlastních mítincích určených pro ministry energetiky a ministry financí všech osmi členských zemí a dále Číny, Mexika, Indie, Brazílie a Jihoafrické republiky.

Výroční summit.

Summitu se účastní představitelé vlád všech osmi členských států a od roku 1977 také Evropská unie, která je zastoupena předsedou Evropské komise a představitelem té země, jež daný rok předsedá Radě Evropské unie. Dějiště summitu se každoročně cyklicky střídá v následujícím pořadí: Francie, Spojené státy americké, Spojené království, Rusko, Německo, Japonsko, Itálie, Kanada (což s výjimkou Ruska odpovídá pořadí, v kterém se ke skupině připojily). Hostující země je zodpovědná za pořádání celého summitu i za jeho agendu.

G8 (anglicky "Group of Eight") je sdružení ekonomicky nejvyspělejších států světa (Francie, Itálie, Japonsko, Kanada, Německo, Spojené království a USA), zastoupeny jsou i státy Evropské unie (největší ekonomiky světa), které reprezentují předseda Evropské rady a předseda Evropské komise. Původně sdružení vzniklo jako G6, později se připojila i Kanada a Rusko. Rusku bylo 18. března 2014 pozastaveno členství jako reakce na jeho anexi Krymu. Dohromady tyto státy vytvořily v roce 2011 51 % světového hrubého domácího produktu.

The Group of Eight was an inter-governmental political forum from 1997 until 2014. It had formed from incorporating the country of Russia into the Group of Seven, or G7, and returned to its previous name after Russia was disinvited in 2014.


Konvenční klasifikace podnebí.

Konvenční klasifikace člení podnebí podle hodnot jednoho nebo více měřených údajů meteorologických prvků (například teplota vzduchu či srážky), případně dle výčtem typických rostlinných znaků konkrétní krajiny. Řadíme mezi ně například Köppenova, Bergovu, Penckovu či Thornthwaitovu klasifikaci.

Köppenova klasifikace podnebí.

Köppenova klasifikace je nejpoužívanější a nejrozšířenější klasifikací podnebí a jejím autorem je německý klimatolog Wladimir Köppen. Klasifikace je utvořena podle rozložení teplot vzduchu a atmosférických srážek ve vztahu k vegetaci. Vznikla již roku 1884 přepracováním tzv. Suppanovy klasifikace a původně byla založena na průběhu ročních izoterm, délce trvání teplot a rostlinstvu a vegetaci. K jejímu přepracování došlo roku 1918 na základě zohlednění většího množství získaných meteorologických dat. Poslední úprava proběhla v roce 1936 ve spolupráci s německým klimatologem Rudolfem Geigerem (někdy je taky proto klasifikace označovaná jako Köppenova-Geigerova klasifikace) a je založena „na teplotním a srážkovém režimu a jeho vlivu na biotu krajiny.“  V Köppenově klasifikaci je stanoveno 5 hlavních klimatických pásem s 11 základními klimatickými typy. Klimatická pásma jsou značena velkými písmeny: A, B, C, D, E.

Quittova klasifikace podnebí.

Systém klasifikace vytvořil český klimatolog Evžen Quitt a publikoval ho roku 1971 v díle "Klimatické oblasti Československa". Vycházel ze shromážděných dat v období let 1901 – 1950. Rozlišoval 23 druhů území v Československu s různým typem podnebím, které se liší podle 14 různých charakteristik: Klima níže položených oblastí rozdělil na 5 teplých klimatických jednotek (T1 nejchladnější nejvlhčí, T5 nejteplejší nejsušší), na 11 mírně teplých (MT1 nejchladnější nejvlhčí, MT11 nejteplejší nejsušší) a na 7 chladných jednotek(CH1 nejchladnější, CH7 nejteplejší). Na území samostatné ČR se nachází pouze 13 jednotek.

Bergova klasifikace podnebí.

Bergovu klasifikaci podnebí vytvořil ruský klimatolog Lev Semjonovič Berg. Klasifikace odpovídá přírodním krajinným celkům Země a hranice podnebných oblastí tvoří přirozené hranice přírodních formací vegetace, půdních druhů a jiných fyzickogeografických poměrů. Berg ve své klasifikaci uvádí ekvivalenty i pro výškovou pásmovitost (měnící se s nadmořskou výškou). Celkem vyčleňuje 11 typů podnebí pro nížiny a 6 typů podnebí pro náhorní plošiny. Jde o:

Genetická klasifikace podnebí.

Genetická klasifikace člení podnebí podle základních podmínek jeho vzniku, mezi které řadíme například planetární vzdušnou cirkulaci či převládající výskyt vzduchových hmot. Příkladem genetických klasifikací jsou Alisovova či Flöhnova klasifikace.

Alisovova klasifikace podnebí.

Alisovova klasifikace je nejpoužívanějším typem genetické klasifikace podnebí a jejím autorem je ruský klimatolog Boris Pavlovič Alisov. Podnebí rozděluje podle převládajícího výskytu základních vzduchových hmot do celkem 7 různých pásů. Jde o:

Flöhnova klasifikace podnebí.

Flöhnova klasifikace naproti tomu vychází ze všeobecné cirkulace atmosféry. Vymezuje čtyři pásy proudění vzduchu, které se v průběhu roku posouvají (důsledkem změny výšky Slunce nad obzorem). Jde o:

Klasifikace podnebí je roztřídění jednotlivých podnebí (klimatů) do podnebných typů a vymezení těchto typů do podnebných oblastí rozprostřených po Zemi. Třídění probíhá podle mnoha kvalitativních a kvantitativních hledisek. Klasifikace podnebí rozdělujeme do dvou skupin, a to na konvenční a genetické. Vůbec nejrozšířenější a nejpoužívanější klasifikací je Köppenova klasifikace podnebí, která spadá do konvenčních klasifikací.České podnebí je nejčastěji určováno pomocí Köpenovy či Quittovy klasifikace.

Climate classification systems are ways of classifying the world's climates. A climate classification may correlate closely with a biome category, as climate is a major influence on biological life in a region. The most popular classification scheme is probably the Köppen climate classification scheme.


Popis.

Základem stavebnice jsou pásy a profily různých tvarů a délek z lakovaného ocelového plechu, se sítí předvrtaných otvorů s roztečí 1 cm. Tyto dílky se spojují šroubky a matičkami o velikosti M3,5. Stavebnice obsahuje i další součástky, různé hřídele, ozubená a neozubená kola. V některých sadách stavebnice je možné se setkat s kladkami, buldozerovými pásy (Merkur 201, 202) a dokonce i elektromotorky (Merkur M1). Umožňuje tak stavbu velmi realistických konstrukcí a různých strojů.  Díky své dostupnosti a variabilitě – a nedostupnosti jiných možností, jako profesionální výroby technických modelů a prototypů – byla tato stavebnice používána i ve vážném výzkumu – například Otto Wichterle ji použil pro konstrukci prvního pokusného přístroje na výrobu kontaktních čoček, stejně stavebnice v době nástupu osobních počítačů sloužila i k amatérské výrobě jednoduchých plotterů. Stavebnice na konstrukci počítačového plottru připojitelného k v té době běžným 8bitovým počítačům se dokonce chvíli běžně prodávala pod názvem ALFI.  V současnosti lze stavebnici použít například i pro sestavení jednoduchých robotů.

Dějiny.

Kovové stavebnice následovaly obdobné stavebnice ze dřeva a kartonu z konce 19. století. Např. "Lilienthal-Baukasten", ještě ze dřeva a kartonu, Gustava Lilienthala, bratra jednoho z prvních letců Otto Lilienthala. V roce 1888 nechal Otto Lilienthal stavebnici svého bratra patentovat.  V roce 1892 přihlásil Julius Weiss z Hamburku patent na "Brückenbaukasten" (Stavebnici mostů), která už byla z kovu. Vyráběna byla sice od roku 1896 firmou "Richter, Rudolstadt", ale jenom krátce, pro nezájem byla výroba po pouhém roce zastavena.  Úspěch kovových stavebnic zahájila stavebnice patentovaná v roce 1901 Frankem Hornbym z Liverpoolu, zprvu pod názvem "Mecanics made easy", o něco později pod názvem "Meccano", spolu s "Erector Set" (USA) nejznámější obchodní značka pro kovové stavebnice. Firma "Meccano Ltd" stavebnici vyráběla v letech 1908 až 1980.  V roce 1904 měla v Německu úspěch stavebnice firmy Walther "Walther's Ingenieur Bauspiel" (Waltherova inženýrská stavební hra), která zanikla v roce 1915. Na její úspěch navázala stavebnice "Stabil", na trh uvedená v roce 1911.  Stavebnici "Erector Set" patentoval Alfred Carlton Gilbert v USA v roce 1911, vyráběla ji jeho společnost "A. C. Gilbert Company" od roku 1913 až do bankrotu společnosti v roce 1967.  Německá firma "Märklin" vyráběla původně v licenci firmy "Meccano", od roku 1919 v jiných barvách až do roku 1999, kdy výrobu ukončila. V meziválečném údobí platila stavebnice "Märklin" v našich zemích za kvalitnější než levnější domácí "Merkur".  Dnes vyrábí stavebnice "Meccano" a "Erector Set" francouzská firma "Meccano S.N.", která od roku 2000 patří japonské "Nikko", podobně jako čínské manufaktury a továrny na zakázku "Nikko Group".  V roce 1925 zahájila firma "Inventor" v Polici nad Metují výrobu stavebnice "Merkur". Po roce 1989 byla společnost privatizována, v roce 1993 však zbankrotovala. Později společnost odkoupil Jaromír Kříž, během tří let obnovil výrobu a tuto českou hračku zachránil.

Merkur je česká stavebnice, která se úspěšně prodává již od poloviny dvacátých let 20. století. Lze z ní sestavit různé modely, silniční i kolejová vozidla, jeřáby a mnoho jiných konstrukcí.

Merkur refers to a metal construction set built in Czechoslovakia (later the Czech Republic). It was also referred to as Constructo or Build-O in English-speaking countries and Tecc in the Netherlands.