Úvod.

RDRAM je zkratka z Rambus DRAM (podle firmy Rambus, která tuto technologii vyvinula). Na rozdíl od paměťových modulů SDRAM, popřípadě jejích variací DDR SDRAM atd., které jsou 64 bitové, jsou jednotlivé paměťové moduly RDRAM pouze 16 bitové (popřípadě 32 bitové u dvoukanálových modulů). Paměti RDRAM ovšem v době jejich největšího rozšíření v PC (rok 2001-2003) obvykle pracovaly na vyšší frekvenci než SDRAM nebo DDR SDRAM, proto dosahovaly vyšší maximální přenosové rychlosti. Paměti RDRAM posílají data dvakrát během hodinového cyklu, podobně jako je tomu u konkurenční technologie DDR SDRAM...

Paměťové moduly.

RDRAM je dodávána na paměťových modulech s označením RIMM (Rambus Inline Memory Module). Obdobně jako SDR SDRAM popřípadě DDR SDRAM moduly, které mají označení DIMM. Moduly RIMM jsou k dispozici v několika variantách.  Rozdělení podle počtu kanálů:  Rozdělení podle rychlosti:  U pamětí RDRAM není možno osadit základní desku rychlejší pamětí než jakou deska podporuje (u SDR SDRAM a DDR je toto možné).

Použití v PC.

Historie.

První základní desky v PC používající operační paměti RDRAM se objevily koncem roku 1999. Stalo se tak po několika odkladech způsobených také přechodem na jiný druh pamětí. Byly to desky s čipsetem i820 od firmy Intel. Nové paměti se na trhu příliš neprosadily. Spotřebitelé upřednostňovali podstatně levnější (ovšem také pomalejší) paměti typu SDRAM (rozdíl cen se podle situace na trhu pohyboval mezi 100% - 350%). Popřípadě vylepšené paměti typu DDR SDRAM, které byly trochu pomalejší a trochu levnější než RDRAM (rozdíl cen 10% - 100%). Stalo se tak i proto, že firma Intel byla dlouhou dobu (do přelomu let 2002 a 2003) jediným výrobcem čipsetů podporujících RDRAM. První neintelovský čipset byl R658 od firmy SiS. Posledním pak byl jeho bezprostřední nástupce R659. Pro nezájem spotřebitelů výrobci čipsetů a desek pro PC od podpory RDRAM posléze odstoupili a nahradili ji DDR SDRAM.

Instalace v PC.

Základním požadavkem je deska podporující RDRAM, tedy s jedním z těchto čipsetů: i820, i820E, i840, i850, i850E, i860 (od firmy Intel) a R658, R659 (od firmy SiS). Tyto desky používají dvou nebo čtyřkanálové paměťové řadiče, proto je potřeba koupit vždy dvojici RIMM modulů (podobně jako u dual channel kitu pro DDR). Veškeré neobsazené paměťové sloty na základní desce musejí být ukončeny terminátorem, tzv. CRIMM modulem. V závislosti na konkrétní základní desce se liší způsob osazení modulů RIMM. Správný způsob pro danou desku je vždy uveden v manuálu. V případě špatného osazení deska ohlásí chybu paměti. První způsob je obdobný osazení pro dvoukanálové řadiče DDR: je nutno osadit buď slot 1 a slot 3, nebo slot 2 a slot 4. Druhý způsob je osazení slotu 1 a 2 (bank 0) nebo slotu 3 a 4 (bank 1). V obou předchozích případech platí, že všechny osazené moduly musejí pracovat na stejné frekvenci. Každý ze spárovaných modulů musí mít dále stejnou velikost, ovšem velikost modulů z různých párů může být různá.  Příklad správného osazení paměťových slotů:

RDRAM je druh operační paměti používané v osobních počítačích, popřípadě jiných zařízeních jako sálové počítače, herní konzole, přehrávače videa a podobně.

Rambus DRAM (RDRAM), and its successors Concurrent Rambus DRAM (CRDRAM) and Direct Rambus DRAM (DRDRAM), are types of synchronous dynamic random-access memory (SDRAM) developed by Rambus from the 1990s through to the early-2000s. The third-generation of Rambus DRAM, DRDRAM was replaced by XDR DRAM. Rambus DRAM was developed for high-bandwidth applications, and was positioned by Rambus as replacement for various types of contemporary memories, such as SDRAM.


Historie antikultovních hnutí.

První organizace, které by se daly označit za antikultovní, se začaly objevovat v 70. letech 20. století mezi evangelikálními skupinami. Mezi nejvýznamnější patřily FREECOG založené Tedem Patrickem a později CAN založené Rickem Rossem.  Problematický a protiprávní postoj k NNH se projevil u činnosti organizace CAN, která v případu násilného „deprogramování“ Jasona Scotta utratila většinu prostředků svých dárců za právní pomoc a vyhlásila bankrot. Případ dovedl k osobnímu bankrotu i Ricka Rosse. V říjnu 1996 zakoupili veškerá práva na provozování obchodního jména CAN Scientologové. Rick Ross později založil webovou stránku s názvem Rick Ross Institute, který čelil další žalobě.

Antikultovní hnutí v ČR.

V České republice působí od roku 1993 Společnost pro studium sekt a nových náboženských směrů, která je religionisty považována za antikultovní hnutí.

Antikultovní hnutí v Evropě.

V Evropské unii působí od roku 1994 organizace FECRIS (: Fédération Européenne des Centres de Recherche et d'Information sur le Sectarisme, : European Federation of Centres of Research and Information on Sectarianism), která vznikla na popud francouzské antikultovní organizace UNDAFI (: National Union of Associations for the Defence of Family and the Individual) jako zastřešující pro evropské organizace zkoumající činnost skupin považovaných za kulty. Od roku 2003 je financována francouzskou vládou. a v roce 2009 získala dokonce zvláštní konzultativní status ECOSOC (Economic and Social Council) při OSN. Mezi antikultovní hnutí je organizace FECRIS řazena např. Eileen Barkerovou podle které je založena s účelem zastřešení většího počtu antikultovních skupin, nebo Paulem A. Marshallem, který napsal, že mnoho cult-awareness groups (CAGs) které zkoumají nová náboženská hnutí patří do FECRIS. Organizace European Coordination for Freedom of Conscience, která je účastnickou organizací Platformy základních práv EU (: EU Fundamental Rights Platform) vydala v roce 2014 report ohledně FECRIS, popisující rozdíly mezi tím, jak organizace popisuje sama sebe, a co ve skutečnosti dělají a říkají její klíčové osobnosti. Shrnula, že „činnost FECRIS představuje porušení principů respektu a tolerance vůči víře či přesvědčení... a je v přímém protikladu k principům Evropské úmluvy o lidských právech a dalším mezinárodním nástrojům v oblasti lidských práv“.  V Rakousku antikultovní hnutí reprezentuje GSK ("Gesellschaft gegen Sekten und Kultgefahren"), v roce 1992 přejmenované z Asociace pro duševní zdraví ("Verein zur Wahrung der geistigen Freiheit"), kterou založila psycholožka Brigitte Rollettová 29. září 1977 angažující se v informační kampani proti náboženským menšinám a novým náboženským hnutím. GSK je deklarovaným členem FECRIS. Mezi lety 1992 a 2008 bylo GSK financováno zemskou vládou města Vídně. Další financování z fondů zemské vlády Dolního Rakouska je podle report HRWF netransparentní.

Projevy antikultovních hnutí.

Jedna z prvních vědeckých prací, která se zabývá problematikou antikultovních hnutí, je dílo od Davida G. Bromleyho a Ansona Shupeho, kteří rozlišují dva možné způsoby přístupů antikultovních hnutí k novým náboženským hnutím. Ty se samozřejmě mohou prolínat a vzájemně doplňovat, jsou to:

Termínem antikultovní hnutí se označuje nejednotný proud organizací i jednotlivců, kteří se snaží upozornit na možné nebezpečí nových náboženských hnutí (NNH).

The anti-cult movement (abbreviated ACM; sometimes called the countercult movement) is a social group which opposes any new religious movement (NRM) that they characterize as a cult. Sociologists David Bromley and Anson Shupe initially defined the ACM in 1981 as a collection of groups embracing brainwashing-theory, but later observed a significant shift in ideology towards pathologizing membership in NRMs. One element within the anti-cult movement, Christian counter-cult organizations, oppose NRMs on theological grounds and distribute information to this effect through church networks and via printed literature.


Geografie.

Pobřežní hory jsou 1 600 kilometrů dlouhé a v průměru 200 km široké. Jsou součástí větší skupiny, nazývané Pacifické pobřežní pásmo ("Pacific Coast Ranges"). To v sobě zahrnuje pásmo Aljašské hory, pohoří Chugach, pohoří Saint Elias Mountains, pásmo Kaskádového pohoří, pohoří Sierra Madre Occidental a další horská pásma. Na západní straně hor se nacházejí hluboké deštné pralesy mírného pásma, v pohoří je mnoho vrcholů pokryto ledovcem. Součástí Pobřežních hor jsou i největší ledovce na světě nacházející se v mírném pásmu. Pohoří se na jeho východních svazí zužuje do suché vnitřní rokliny, nebo do subarktického lesa v oblasti Skeena Mountains a náhorní plošiny "Stikine Plateau".

Poloha.

Jižní a jihovýchodní část pohoří je ohraničena plošinou Interior Plateau. Severně od pahorkatiny "Nechako" je pohoří Coast Mountains lemováno na vnitrozemské straně pohořím Hazelton, pohořím Skeena, plošinou "Stikine", plošinou "Tahltan" a pohořím Tagish. Jeho severozápadní okraj ohraničuje řeka Kelsall, ležící v severní části jihovýchodní Aljašky, za kterou se rozkládá pohoří "St. Elias Mountains".

Vznik pohoří.

Pohoří Coast Mountains vzniklo před 115 milióny let, když se aktivní vulkanický oblouk souostroví Insular Islands srazil s pobřežím amerického severozápadu. Po milióny let byly jeho vrcholy tlačeny dolů a "izostatický odraz" způsobil, že jejich magma v magmatických krbech začalo stoupat. Tím se postupně vytvořila dnešní podoba pohoří North Shore.

Nejznámější hory Coast Mountains.

"Mount Waddington" je svou výškou 4 019 metrů nejvyšším vrcholem pohoří Coast Mountains a nejvyšší horou provincie "Britská Kolumbie".  Největším ledovcem Coast Mountains je ledovec Ha-Iltzuk.

Rozdělení pohoří podle horských pásem.

Coast Mountains se dělí na několik hlavních horských pásem. Mezi ně patří:

Pobřežní hory () jsou horské pásmo spadající pod Kordillery, které se táhne podél západního pobřeží Severní Ameriky a pokrývá většinu pobřežních oblastí kanadské provincie Britská Kolumbie. Nejvyšší horou je Mount Waddington (4019 m).

The Coast Mountains are a major mountain range in the Pacific Coast Ranges of western North America, extending from southwestern Yukon through the Alaska Panhandle and virtually all of the Coast of British Columbia south to the Fraser River. The mountain range's name derives from its proximity to the sea coast, and it is often referred to as the Coast Range. The range includes volcanic and non-volcanic mountains and the extensive ice fields of the Pacific and Boundary Ranges, and the northern end of the volcanic system known as the Cascade Volcanoes. The Coast Mountains are part of a larger mountain system called the Pacific Coast Ranges or the Pacific Mountain System, which includes the Cascade Range, the Insular Mountains, the Olympic Mountains, the Oregon Coast Range, the California Coast Ranges, the Saint Elias Mountains and the Chugach Mountains. The Coast Mountains are also part of the American Cordilleraa Spanish term for an extensive chain of mountain rangesthat consists of an almost continuous sequence of mountain ranges that form the western backbone of North America, Central America, South America and Antarctica.


Hlavní součásti biofeedbacku.

Elektromyogram (EMG) - tonus svalů.

Elektromyogram je nejrozšířenější formou měření biofeedbacku. Využívá elektrod, či jiných senzorů pro měření napětí svalů. Tím, že EMG upozorňuje na napětí ve svalu, pacient se může tento pocit naučit rozeznat a včas ovládnout. EMG je používán jako relaxační technika na pomoc při uvolňování svalových napětí při bolestech zad, hlavy, krku a vrzání zubů. EMG se může používat při léčbě některých onemocnění jejichž projevy se zhoršují při stresu - například astma.

Povrchová teplota kůže.

Senzor připevněný na prst na ruce či na nohu měří povrchovou teplotu kůže. Pokud je jedinec vystaven stresu, klesá z důvodu vazokonstrikce jeho povrchová teplota. Varování může pomoci včas začít s uvolňovacími technikami. Teplotní zpětná vazba může pomoci při léčbě určitých oběhových poruch nebo snížit frekvenci migrén.

Galvanické napětí kůže.

Senzory pro galvanické napětí kůže měří aktivitu vašich potních žláz. Tato informace může být užitečná při léčbě emočních poruch jako jsou fóbie, strach apod. Tato metoda je nejčastěji používána ve spojení s detektory lži. Praktiky využívající galvanického napětí kůže jsou používány i při některých typech psychoterapie.

Elektroencefalogram (EEG).

EEG sleduje na základě korových akčních potenciálů aktivitu mozku při různých psychických i fyzických stavech jako je bdění, spánek, pohyb apod. Z důvodu časové a finanční náročnosti je tato metoda nejméně využívána v oblasti biologické zpětné vazby, ale své uplatnění si získala v diagnostice i terapii některých psychických poruch.

Historie.

Neal Miller, doktor psychologie a neurolog, je všeobecně považován za otce moderního studia biofeedbacku. Na jeho základní principy přišel při studiu podmíněného chování myší. Jeho tým odhalil, že při stimulaci center budících u myší příjemný pocit bylo možné naučit je ovládat určité projevy srdeční frekvence. Do této doby se předpokládalo, že tyto procesy jsou pouze pod vlivem autonomního nervového systému.

Klinická účinnost.

Asociace pro aplikovanou psychofyziologii a biofeedback (AAPB) a Mezinárodní společnost pro neurofrekvenci a výzkum (ISNR) spolupracují na ověřování a vyhodnocování léčebných protokolů k řešení otázek týkajících se klinické účinnosti použití biofeedbacku a neurofeedbacku, jako je ADHD a bolest hlavy. V roce 2001 Donald Moss, tehdejší prezident Asociace pro aplikovanou psychofyziologii a biofeedback, a Jay Gunkelman, předseda Mezinárodní společnosti pro neurofrekvenci a výzkum, jmenovali pracovní skupinu pro stanovení norem účinnosti biofeedbacku a neurofeedbacku.

Biofeedback, též biologická zpětná vazba je terapeutický postup, který zahrnuje měření osobních fyziologických veličin jako krevní tlak, tep, teplotu, pocení, svalové napětí (EMG) v reálném čase a jejich prezentaci ve vhodné formě pacientovi. Pacient je do jisté míry schopen tyto hodnoty ovlivnit vůlí a tím se naučit je alespoň částečně ovládat.

Biofeedback is the process of gaining greater awareness of many physiological functions of one's own body, commercially by using electronic or other instruments, and with a goal of being able to manipulate the body's systems at will. Humans conduct biofeedback naturally all the time, at varied levels of consciousness and intentionality. Biofeedback and the biofeedback loop can also be thought of as self-regulation. Some of the processes that can be controlled include brainwaves, muscle tone, skin conductance, heart rate and pain perception.


Vývoj.

Práce na prvním z pěti objednaných draků letounu I-185 (z nichž jeden byl určen ke statickým zkouškám), navazujícího konstrukčně na typ Polikarpov I-180, probíhaly mezi 25. lednem a 10. březnem 1940. Drak byl označen I-185 M-90 podle zamýšlené instalace hvězdicového motoru M-90. Náboj vrtule AV5-119 byl vybaven reduktorem a ventilátorem pro chlazení pohonné jednotky. Konstruktér Urmin však dodal pouze dva necertifikované motory, které byly na prvním I-185 testovány v aerodynamickém tunelu v CAGI. Výsledky zkoušek nebyly uspokojivé z důvodu nevyzrálosti motoru M-90 a nekompletní první drak I-185 čekal na další motor.  Polikarpov následně plánoval instalaci dalších pohonných jednotek M-71, nebo M-82, avšak ani ty nebyly dosud hotové. Konstruktérský tým se tedy koncem roku 1940 rozhodl pro zástavbu méně výkonného čtrnáctiválcového motoru M-81 o výkonu 969 kW A. D. Švecova, aby mohly být zahájeny letové testy. Letoun tak dostal nové typové označení I-185 M-81 (také RM, 02 nebo I-185). Ventilátor v náboji vrtule byl odstraněn a zbytek draku podstoupil pouze nejnutnější úpravy pro zabudování motoru do obrysu stroje. Prototyp byl za letu testován pouze 11. ledna 1941, kdy se mu při letu v malé výšce nepodařilo překročit rychlost 485 km/h. Slabý motor M-81 byl v dubnu odstraněn a nahrazen předsériovým osmnáctiválcem M-71.  První zkušební let s M-71 proběhl 8. dubna 1941, který však skončil nouzovým přistáním. Vrtule se ve výšce 2500 m začala přetáčet vlivem závady na mechanismu nastavování listů. Během dalšího letu zase došlo k vysazení motoru. Před vpádem německých vojsk na území SSSR koncem června 1941 nebyl žádný další motor k dispozici, proto se I-185 M-71 podrobil dalším podnikovým zkouškám až po dodání nového motoru M-71 v říjnu. Následně byl stroj předán k operačním zkouškám společně s druhým a třetím prototypem k 728. IAP na Kalininském frontu.  Již v roce 1940 byl certifikován hvězdicový motor M-82A s dvoustupňovým kompresorem, jehož testování bylo naplánováno v rámci programu I-185. Jeho parametry byly natolik slibné, že jej úřady začaly doporučovat leteckým konstruktérům, avšak v době, kdy Wehrmacht obsazoval západ SSSR. Koncem roku 1940 byl další drak I-185 přpraven na montáž nového motoru, který byl dodán až na jaře 1941. Vzhledem k menším rozměrům pohonné jednotky M-82A byl úsek motoru aerodynamicky zjemněn se současným prodloužením trupu. Dalšího snížení odporu vzduchu bylo dosaženo novým krytem pilotní kabiny. Vstupy vzduchu k sání motoru byly zasazeny do kořenů křídla, podtrupový tunel byl zmenšen a kužel vrtule získal zahrocenější tvar. Hlavňovou výzbroj I-185 M-82A tvořila trojice synchronizovaných kanónů ŠVAK seskupených kolem motoru, pod křídlo bylo možné zavěsit čtyři pumy FAB-100 nebo osm střel RS-82. Letoun byl dokončen 19. července 1941 a po podnikových zkouškách, prováděných pilotem Uljachinem, byl v září 1941 odeslán do Zkušebního leteckého ústavu. Letové testy byly odkládány až do začátku října, kdy byla nařízena evakuace závodů ohrožovaných postupem německé armády. Podnikové zkoušky pokračovaly v únoru 1942 a byly ukončeny 28. března. Po nich následovala v období od 23. dubna do 5. července další série testů ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva, které skončily úspěšně. Během operačních zkoušek u 728. IAP piloti lépe hodnotily první dva prototypy I-185 s motory M-71, I-185 M-82A i tak překonával všechny operačně používané stíhací stroje.  I-185 M-81 byl v září 1941 použit k zástavbě motoru M-71 společně se současnou inovací konstrukce křídla. Výzbroj tvořily dva kulomety UBS a dva ŠKAS, všechny synchronizované. Prototypové podnikové testy byly zahájeny v září 1941. Rovněž tento exemplář převzal 728. IAP, kde byla jeho původní výzbroj nahrazena trojicí kanónů ŠVAK.  V evakuovaném závodě v Novosibirsku byl 10. června 1942 zalétán další z prototypů I-185 s motorem M-71, označovaný také I-186. Mezi 18. listopadem 1942 a lednem 1943 prodělal v NII VVS podnikové a státní zkoušky. V období od června do října jej testoval zkušební pilot P. Loginov, v jehož práci pak pokračovali Stěfanovskij a Fjodrovi. 15. prosince 1942 se během zkoušek podařilo s přetočeným motorem dosáhnout rychlosti 708 km/h. Motor se však porouchal a Stěfanovskij byl nucen nouzově přistát. 26. prosince byl motor vyměněn a Stěfanovskij se pokusil o dosažení stejné rychlosti. Opět došlo k poškození pohonné jednotky a k dalšímu nouzovému přistání. Prototyp číslo čtyři tak tak během podnikových a státních zkoušek nalétal pouhých 8 hodin a 13 minut. Letoun byl opraven a k dalšímu kolu testů byl svěřen do rukou V. A. Stěpančenoka. 5. dubna 1943 se motor opět zastavil právě ve chvíli, kdy se pilot pokoušel o přistání. Stěpančenok se nedokázal vyhnout hangáru a po nárazu do něj zahynul.  Jeho smrt uspíšila rozhodnutí o ukončení celého programu I-185, navzdory příznivému hodnocení všech zainteresovaných pilotů. Motor M-82A se navíc podařilo adaptovat do draku LaGG-3 a vytvořit tak stíhačku La-5. V oficiálním zdůvodnění nezařazení I-185 do sériové výroby stálo, že žádný ze závodů nemá volné kapacity pro výrobu I-185 bez ohledu na to, zda jsou vybaveny pohonnými jednotkami M-71, nebo M-82A.

Technické údaje.

Údaje platí pro I-185 M-71.

Polikarpov I-185 byl sovětský jednomotorový stíhací letoun zkonstruovaný v druhé světové válce, který byl vyroben pouze ve čtyřech prototypech. Dle názorů sovětských pilotů se jednalo o nejlepší stíhací stroj let 1942 – 1944, který se však nedostal do sériové výroby. Letoun sestrojil známý konstruktér typů I-15 a I-16 Nikolaj Nikolajevič Polikarpov v souladu se specifikacemi „K“ z konce roku 1938.

The Polikarpov I-185 was a Soviet fighter aircraft designed in 1940. It was flown with three engines but all of them were either insufficiently developed for service use or their full production was reserved for other fighters already in production. The I-185 program was cancelled on 27 January 1943.


Algoritmus.

Floydův–Warshallův algoritmus porovnává všechny možné cesty v grafu mezi všemi dvojicemi vrcholů. Pracuje tak, že postupně vylepšuje odhad na nejkratší cestu do té doby, než je zřejmé, že odhad je optimální projde všechny možnosti.  Mějme graf formula_1 s vrcholy formula_2 očíslovanými 1 až N. Dále mějme funkci formula_3, která vrací nejkratší možnou cestu z formula_4 do formula_5 s použitím pouze vrcholů 1 až formula_6 jako mezivrcholů. Pomocí této funkce chceme najít nejkratší cestu mezi všemi dvojicemi formula_4 a formula_5 s použitím mezivrcholů 1 až formula_9.  Na nejkratší cestu máme dva kandidáty: buď je nejkratší cesta v množině vrcholů formula_10, nebo existuje cesta jdoucí z formula_4 do formula_9, a poté z formula_9 do formula_5, která je lepší (kratší) než ta stávající. Nejlepší cesta z formula_4 do formula_5 používající pouze vrcholy 1 až formula_6 je definována funkcí formula_18. Délka nejlepší cesty z formula_4 do formula_9 a poté do formula_5 je pak zřejmě součet délek nejkratší cesty z formula_4 do formula_9 a nejkratší cesty z formula_9 do formula_5.  Funkci formula_18 pak můžeme rekurzivně definovat takto:  Algoritmus nejprve spočte formula_29 pro všechny dvojice i a j, poté pro všechny dvojice spočte formula_30 atp. dokud nedosáhne k = N, kdy jsme našli nejkratší cesty pro všechny dvojice vrcholů formula_4 a formula_5 v grafu formula_1. Asymptotická časová složitost algoritmu je formula_34.  Při počítání k-té úrovně můžeme přepsat informace vytvořené (k – 1)-ní úrovní, což je optimalizace. Algoritmus v obou případech používá kvadratické množství paměti vůči počtu vrcholů grafu. Asymptotická paměťová složitost je tedy formula_35.

Pseudokód.

1 // Předpokládáme funkci "cenaHrany"(i, j) vracející cenu hrany z i do j

Floydův–Warshallův algoritmus (známý také jako Royův–Floydův algoritmus) je počítačový algoritmus používaný pro nalezení nejkratších cest v orientovaném grafu s hranami různých obecných (kladných) vah. Jediný průchod algoritmu spočte nejkratší cestu mezi všemi dvojicemi vrcholů. Floydův–Warshallův algoritmus je typickým příkladem dynamického programování. Algoritmus poprvé popsali Robert Floyd a Stephen Warshall.

In computer science, the Floyd–Warshall algorithm (also known as Floyd's algorithm, the Roy–Warshall algorithm, the Roy–Floyd algorithm, or the WFI algorithm) is an algorithm for finding shortest paths in a weighted graph with positive or negative edge weights (but with no negative cycles). A single execution of the algorithm will find the lengths (summed weights) of shortest paths between all pairs of vertices. Although it does not return details of the paths themselves, it is possible to reconstruct the paths with simple modifications to the algorithm. Versions of the algorithm can also be used for finding the transitive closure of a relation formula_1, or (in connection with the Schulze voting system) widest paths between all pairs of vertices in a weighted graph.


Historie.

Licenciát je jedním z vyšších akademických gradů, používaný od středověku v mnoha evropských zemích až dodnes. Na středověké univerzitě se licenciát získáním gradu stával členem fakulty, na níž gradus získal a umožňoval mu na univerzitě svobodně vyučovat. Byl předstupněm doktorátu a vzhledem k vysokým nákladům na získání doktorátu se většina učitelů univerzity s tímto gradem spokojila, neboť jim umožňoval totéž co doktorát, s výjimkou profesury.  Tento systém přetrval na všech teologických fakultách, kde se po získání vzdělání ve filosofii (2–3 roky) a teologii (3–4 roky) získává licenciát po dalších dvou letech specializovaného studia.

Do roku 1953.

V uvedené oblasti byl dříve udílen doktorát teologie (ThDr.), a to vedle dalších doktorátů.

Po roce 1953.

Po převzetí moci komunisty byl následně roku 1950 přijat Nejedlého zákon o vysokých školách, který od roku 1953 zrušil tituly a stavovská označení pro nové absolventy a udíleny tak byly pouze "profesní označení" (např. promovaný právník atp.). Od roku 1966 pak byla provedena určitá reforma.

Po roce 1990.

Po revoluci byly novým vysokoškolským zákonem z roku 1990 tzv. (fakultativní) malé doktoráty zrušeny – ThDr. nebyl udělován, stejně tak ani ThLic. Po absolvování „vysokoškolského studia“ (dnes magisterský studijní program, 7 v ISCED, "master's degree") tak byl udělován titul magistra (Mgr.), obdobně jako v jiných zemích. „Postgraduální studium“ (dnes doktorský studijní program, 8 v ISCED, "doctor's degree") pak bylo spjato s titulem doktor (Dr.).  Boloňský proces následně sjednotil evropské vysokoškolské vzdělávání. Pro nesouhlas se stavem, kdy nebyly udělovány tzv. (fakultativní) malé doktoráty, byl od přijetí nového vysokoškolského zákona v roce 1998, titul „doktor teologie“ (ThDr.) znovu udělován, a to po dodatečné a zpoplatněné rigorózní zkoušce – jeho udělení tak nepředchází žádné další formální studium. Stejně tak začal být udělován – pouze pro oblast katolické teologie – právě i titul „licenciát teologie“ (ThLic.). Tento stav, kdy se uděluje jak ThLic. (licenciát teologie), ThDr. (doktor teologie), tak Mgr. (magistr), přičemž označují de facto stejnou kvalifikaci (magisterskou úroveň, 7 v ISCED, "master's degree"), však bývá předmětem kritiky. Rovněž začal být od té doby udělován i "postgraduální titul" „doktor teologie“ (Th.D.). (Na mnoha univerzitách ve světě je však pro získání titulu ThLic. (či PhLic.) nutné studium v délce obvykle tři roky, pak za další dva či tři možnost získat titul PhD. či event. ThD.)  Zákon o vysokých školách byl ale nakonec novelizován tak, že ThLic. lze od září 2016 udílet stejně jako ThDr., nikoliv pouze v oblasti katolické teologie. Rovněž do té doby (1998-2016) užívaný "postgraduální" titul Th.D. (doktor teologie) byl i pro tuto oblast změněn na Ph.D. (doktor).

Licenciát teologie (z lat. ') je akademický titul, který je v současné době udělován vysokými školami v oblasti teologie (bohosloví). Tento titul obvykle udělují teologické fakulty, přičemž je zkracován jako ThLic."' (před jménem). Podmínkou k jeho obdržení je již získaný titul magistr (Mgr.) a složení příslušně rigorózní zkoušky, jejíž součástí je i obhajoba rigorózní práce. V současné době se tak jedná o "fakultativní" zkoušku zpravidla spojenou s poplatky – nikoli o další formální studium, resp. kvalifikaci. Úroveň dosažené kvalifikace je 7 v ISCED ("master's degree", tak jako Mgr.), přičemž někdy se obecně, hovorově, tituly získané rigorózním řízením označují jako tzv. malé doktoráty.

The Licentiate of Theology or the Licence in Theology (LTh is the usual abbreviation) is a theological qualification commonly awarded for ordinands and laymen studying theology in the United Kingdom, Malta, Canada, Australia, and New Zealand. The academic rank varies from undergraduate degree to master's degree.


Hydrogeografická charakteristika.

Řeka Dněpr v evropském měřítku zaujímá třetí místo v ploše povodí i v délce toku. Je osmou nejvodnatější řekou Evropy. Od starověkých dob hraje výraznou roli v dopravě jako spojnice černomořské a baltské oblasti. Ze všech přírodních překážek lodní dopravě patřily mezi nejznámější prahy na středním toku, podle kterých bylo pojmenováno historické sídlo Záporoží. Mělčiny a přeje se objevují asi na 100 km dlouhém úseku toku při průměrném průtoku přes 1 000 m3/s. Takováto místa byla vhodná k budování vodních děl s koly se spodním náhonem a dostatečným vodním tokem po celý rok. Díky těmto vlastnostem byla ve zprávě Ruské technické společnosti z roku 1913 řeka Dněpr označena za jednu z nejpříhodnějších v celém Ruském impériu pro technické využití, a to s odhadovaným využitelným výkonem 1 300 000 koňských sil.

Popis.

Těleso hráze o výšce 60 m se skládá z pravobřežní části o délce 216 m, střední části s 26 přelivovými poli o délce 760 m a levobřežní části i délce 251 m. Celková délka přehradního systému je tak 1 227 m. Propustnost přelivného systému je 26 900 m3/s.  V pravobřežní elektrárně pracuje 9 Francisových turbín o výkonu 665 MW a jeden pomocný hydroagregát o výkonu 2,6 MW, v levobřežní části pracuje 8 Kaplanových turbín různých výrobců s výkony v rozmezí 107 – 115 MW. Průměrný pracovní spád činí 38,2 m.  Celkový instalovaný výkon vodního díla k roku 2018 je 1 569 MW.  Splavnost zajišťuje dvoucestný systém na levém břehu. V roce 2019 je původní tříkomorová cesta v rekonstrukci a přepravu zajišťuje jednokomorový systém s průměrnou dobou pobytu plnění 20 minut. Vodní energie při vyprazdňování komor není energeticky využívána.  Dlouhodobá průměrná roční výroba je 4,008 miliardy kWh, v roce 2016 2,279 miliardy kWh.  Energie je rozváděna od pravého břehu trasami 154 KV a 330 KV, od levého břehu trasou 154 kV.  Celková hltnost obou elektráren je 5 010 m3/s, vodní režim s denní a týdenní regulací.  Budova turbínové haly z roku 1932 je lemovaná růžovým arménským tufem a je architektonickou památkou.

Historie projektu, výstavby a provozu.

Koncem 19. století vznikly projekty, kde energetické využití bylo jen doprovodným efektem řešení splavnosti. Jediný projekt s prioritou výroby elektrické energie předložil v roce 1905 Genrich Osipovič Graftio.

Projekt GOELRO.

Do rozpisu Hospodářského plánu obnovy a rozvoje Sovětského svazu (GOELRO) se využití Dněpru dostalo již ve zcela velkolepé podobě. Technická ambicióznost projektu však byla doprovázena nereálnými termíny.  1921–1922 Výzkum a přípravné práce  1923–1926 Stavba přehradního tělesa  1925–1928 Výstavba elektrárny včetně instalace zařízení  1927–1929 Vybudování vysokonapěťové trasy Jekatěrinoslav – Nikopol - Krivoj Rog a elektrifikace železniční trati Alexandrovsk (Záporoží) – Prosjana  1920–1930 Rozvoj přímé přenosové sítě do k průmyslovým zdrojům v oblasti Alexandrovsku  Zahájení prací na navýšení výkonu elektrárny na 330 MW bylo naplánováno již na roční období 1929–1930.  Sovětský svaz se však na začátku 20. let ocitl v politické a zákonitě i technologické izolaci. Předmětem diskuse stále zůstaly rozpory mezi návrhy Genricha Graftia na kaskádu tří menších děl oproti jediné podle projektu Alexandra Vintera. V obou projektech však byl zajištěn požadavek splavnění celého stokilometrového úseku peřejí.  Do původní bezvýhradné podpory projektu všemi špičkami politického vedení časem pronikly návrhy ze strany RSFSR na snížení federálního příspěvku ve prospěch budování kanálu mezi Volhou a Donem.  Proti těmto snahám ostře vystoupil předseda Rady lidových komisařů Ukrajinské sovětské republiky Vlas Jakovlevič Čubar a pohrozil vystoupením Ukrajiny ze svazu sovětských republik. Toto vystoupení sice zůstalo bez represní odezvy ze strany Moskvy, ze Stalinovy paměti se ale nevytratilo. 26. února 1939 byl Čubar zatčen, téhož dne zastřelen a pohřben ve společném hrobě. (V roce 1955 byl rehabilitován, v roce 2010 uznán za organizátora ukrajinského hladomoru.)

Mezinárodní účast.

Nejvýkonnější vodní elektrárna Ruského impéria (Hindúkušská elektrárna) disponovala výkonem 1,3 MW. Od roku 1913 poskytovala americká elektrárna Keokuk na Mississippi 142 MW a od roku 1922 kanadská elektrárna Toronto na Niagáře 498 MW. V roce 1924 byly uvedeny do provozu první agregáty Wilsonovy elektrárny na řece Tennessee s plánovaným celkovým výkonem 663 MW. Právě do Spojených států se v roce 1922 vypravila delegace sovětských odborníků a započala se jednání o odborné spolupráci s vůdčím stavitelem americké hydroenergetiky Hughem L. Cooperem. Pod Cooperovým vedením byly postaveny elektrárny Toronto na Niagáře, elektrárna Keokuk na Mississippi a dokončována Wilsonova elektrárna.  Spolu s americkými odborníky byly osloveni i specialisté z firmy Siemens v Německu. Teoretické i materiálové schopnosti Němců byly ceněny více, u Američanů byly oceňovány zkušenosti s velkými vodními díly. Definitivní rozhodnutí ve výběru hlavního konzultanta učinil sám Stalin, když spolupráci s USA vyhodnotil jako účinnější součást vývozu revoluce. Hugh Lincoln Cooper přesvědčil Stalina o realizovatelnosti projektu a od roku 1926 přichází Cooper do SSSR pravidelně po dobu 6 let s průměrným pobytem asi 2 měsíce v roce.  Americké firmy dodaly turbíny a generátory. Kruppovy továrny dodaly zařízení pro dřevozpracující závod, transformátory pro dočasné stanice, parní turbíny pro systémy dočasného vedení a drtiče kamene.  Mezi tři dodavatele z řad průmyslově nejvyspělejších zemí se zařadilo i Československo.

Československá účast.

V prostoru zatopené oblasti se ocitl most přes Dněpr nad Alexandrovskem. Důležité spojení však muselo být zachováno. Dněpr byl v rámci stavby přehrazen nad tokem pod přehradou. Zpočátku bylo navrženo stavět kovové mosty s masivními žulovými pilíři velké výšky. Později bylo rozhodnuto nahradit žulové obry lehkými a lacinějšími ocelovými oblouky. Nejvhodnějším materiálem pro toto řešení je ocel s vyšším obsahem křemíku. Nedostatek ferosilicia donutil stavitele obrátit se na některou z vyspělých ocelářských zemí. Vybrány byly Vítkovické železárny. Pod českým dohledem proběhlo i nýtování dílů na místě a ukotvení na koncové pozici. Největší z oblouků o rozpětí 224 m byl ve své době největší v Evropě. V srpnu 1941 by most zničen spolu s hrází přehrady před postupujícími Němci.

Výstavba první fáze.

V prosinci 1926 byla slavnostně uvedena do provozu Volchovská elektrárna, první elektrárna podle plánu GOELRO. Autor a realizátor projektu Genrich Osipovič Graftio byl převelen na stavbu Dolnosvirské elektrárny a vedením stavby na Dněpru byl pověřen autor projektu „vysoké přehrady“ Alexandr Vasiljevič Vinter. Projekt elektrárny vyvinul profesor Ivan Gavrilovič Alexandrov, architektem byl určen Viktor Alexandrovič Vesnin. V dubnu 1927 byla zahájena výstavba.  Vzhledem k zahraničnímu dozoru nebyla využita vězeňská práce. Najímáni byli důchodci, lidé na burzách práce i rolníci, kteří se o žních vraceli na pole. Významná byla i ženská pracovní síla. Mzdy na stavbě vysoce převyšovaly celostátní průměr, kvalifikovaní pracovníci získávali zvláštní měsíční příděly ukryté před obyvatelstvem, složené z nepřístupného zboží a zemědělských produktů.  1. května 1932 byla spuštěna první jednotka elektrárny. Projektovaného výkonu 560 MW elektrárna dosáhla v roce 1939.

Destrukce při ústupu sovětských vojsk.

Při ústupu sovětských vojsk na začátku 2. světové války byla snaha o evakuaci strojních zařízení ze všech energetických děl do oblastí Uralu. V plné výši se to podařilo pouze u Volchovské elektrárny. Převoz zařízení z elektrárny Dněproges však nebyl u konstrukcí tak obrovských rozměrů možný. Zisk vodní elektrárny a mostů Dněpru by zajistil nerušený průchod přes řeku a dobytí města. Ochrana elektrárny do posledních chvil a její destrukce těsně před německým záborem byla svěřena 157. pluku NKVD, určenému pro ochranu zvláště důležitých průmyslových podniků. Od 2. do 4. srpna 1941 letecké síly Rudé armády dopravily do Záporoží potřebné množství výbušnin. 18. srpna 1941 německé armády po dělostřelecké přípravě a pod krytem tanků prorazily sovětskou obranu a dosáhly pravého břehu Dněpru. Podle plánu měla být elektrárna uvedena do krizového režimu běhu turbín při výrobě velkého množství energie při velikých proudech, jejímž účelem bylo vyhoření výkonových transformátorů. Po spálení transformátorů bylo plánováno uvedení generátorů turbín do režimu zkratu a s maximálním buzením zvýšit rychlost otáčení hydraulických jednotek, dokud nejsou mimo provoz. Poté bylo plánováno uzavřít přívod maziva k ložiskům turbíny, což by je nakonec vyřadilo z provozu, protože v důsledku přehřátí kluzných ložisek se roztaví všechny třecí plochy. V konečné fázi měly být odpáleny nálože za účelem zničení dvou z devíti turbín a odstřeleny pilíře silniční komunikace na hřebenu hráze v takové míře, aby znemožnily postup německých vojsk a zároveň umožnily dostatečně rychlou opravu po válečném zvratu.  Za tohoto vývoje nebyl čas na důkladné výpočty, zejména pak na jakékoli pokusné nebo laboratorní studie. Praxe řízené destrukce u takovýchto objektů chyběla na celém světě.  Transformovna vyhořela poté, co všechny jednotky 274. pěší divize Rudé armády bezpečně přešly po přehradě na levý břeh. Za situace, kdy k hrázi přijížděly první německé tanky a evakuace obyvatelstva a přechod armád nebyly dokončeny, bylo možné zvolit pouze jednu ze dvou špatných možností.  Nesplnit úkol deaktivaci elektrárny a komunikace přes řeku Dněpr a urychlit postup německých armád nebo splnit úkol za rizika značných obětí ve vlastních řadách. Večer 18. srpna ve 20:00 hodin došlo k výbuchu náloží. Místo dvou turbín byly kompletně zničeny čtyři, průrva na tělese hráze o délce kolem 165 m umožnila průtok vodní masy, srovnatelné s velkou jarní povodní na Volze. Na německé straně byly hlášeny ztráty 1 500 vojáků, na sovětské straně došlo k významným ztrátám na materiálu, civilním obyvatelstvu i v řadách ustupující sovětských vojsk. Během nekoordinovaného ústupu jednotek Rudé armády v podmínkách zničené komunikace bylo v srpnu 1941 prakticky nemožné dostatečně rychle stáhnout jednotky z povodňové zóny.  V konečném důsledku řeka Dněpr skutečně zpomalila další postup německých vojsk na jižním úseku fronty a boje o most pod přehradou trvaly až do poloviny září.

Destrukce při ústupu německých vojsk.

Do léta 1942 se německým stavebním jednotkám podařilo hráz opravit a zprovoznit část výroby elektrické energie.Při zpátečním pohybu Rudé armády na podzim 1943 došlo k řízené destrukci Dněprogesu podruhé. Na rozdíl od situace v roce 1941 cílem nebylo částečné, ale totální zničení vodního díla. V elektrárně i v dutinách přehrady bylo uloženo přes 300 tun (v roce 1941 20 t) výbušnin různého vojenského určeni. Sovětským ženistům a výsadkářům se však podařilo přerušit část odpalovacího vedení. Pomník těmto vojákům se později stal součástí výzdoby hráze.  Od ledna do srpna 1944 bylo z prostor vodního díla odstraněno přes 66 tun leteckých pum a 26 000 min, dělostřeleckých a ručních granátů.

Obnova a výstavba druhé fáze.

Po dobytí území na pravém břehu Dněpru bylo ženijním vojskem zneškodněno 57 tisíc min. Na obnově vodního díla se nejprve podíleli vojáci, později 90% pracovní síly zajišťovaly ženy. Rekonstrukce elektrárny proběhla v letech v letech 1944–1950.  V roce 1946 dodala americká společnost General Electric místo zcela zničených nové generátory o výkonech 90 MW oproti původní hodnotě 77,5 MW. První jednotka byla uvedena do provozu v březnu 1947 a poslední v květnu 1950. Celkový výkon elektrárny vzrostl na 585 MW.  Na konci šedesátých let byla řešena otázka zvýšení kapacity vodní elektrárny, plavební schopnosti zdymadlového systému a vozovky přehrady. Následná rekonstrukce proběhla v letech 1969 až 1980. Během této přestavby byla na levém břehu postavena další strojovna, ve které bylo instalováno 8 bloků o výkonu 103,5 MW. Byla vybudována nová jednokomorová dopravní cesta s třetinovou dobou komorového plnění. Přehrada hráze byla zrekonstruována a významně rozšířena. Nová elektrárna při levém břehu pracovala při maximálním výkonu 828 MW. Celková hltnost obou elektráren převýšila průměrný průtok Dněpru více než tři krát a odkázala tak po většinu roku vodní dílo z režimu průtokového do režimu špičkového s denní až týdenní regulací. Vzhledem ke schopnosti zpracování vysokých jarních průtoků vzrostla průměrná roční výroba z 1,5 na 3,7 miliardy kWh.

DněproGES, Dněperská vodní elektrárna ( zkratka z, zkratka z ) je největší a nejznámější vodní elektrárna na Ukrajině. V době uvedení do provozu byla nejvýkonnější vodní elektrárnou v Evropě a třetí na světě. Byla postavena podle prvního sovětského hospodářského plánu Státní komise pro elektrifikaci Ruska a stala se symbolem industrializace Sovětského svazu. Je součástí kaskády vodních elektráren na řece Dněpru. Nachází se ve městě Záporoží při hrázi Dněperské přehrady, severně od ostrova Chortycja.

The Dnieper Hydroelectric Station ( - DniproHES, - DneproGES, also known as "Dneprostroi Dam") is the largest hydroelectric power station on the Dnieper River, located in Zaporizhia, Ukraine. It is the fifth step of Dnieper hydroelectric stations cascade that provides electric power for Donets–Kryvyi Rih Industrial region.


Jednotky.

Křižáčtí vojáci.

Křižáci se verbují v kasárnách a ke svému zrekrutování potřebují příslušné zbraně, proto může trvat déle než u Arabů, než se postaví evropské vojsko. Jsou celkem nenároční na peníze a je jich celkem více, než arabských žoldnéřů. Některé doplňkové evropské jednotky je mohou verbovat ještě v spolku techniků, sídle razičů nebo katedrále.  Evropský lučištník je lehkou levnou střeleckou jednotkou. Jeho výhodou je především jeho rychlost a cena. Nemá žádné brnění, a proto moc nevydrží. Je ideální obrannou jednotkou v kombinaci se střelci s kuší. Je účinný zejména proti jednotkám, které nemají brnění. Je schopný kopat vodní příkop.  Kopiník je levná pěší jednotka která se dá použít do první linie. Je celkem rychlý a v obranném nebo útočném postoji se může sám od sebe rozběhnout. Jeho sprint hráč nemůže ovládat. Jeho síla spočívá v kvantitě. Nemá brnění, proto skoro nic nevydrží. Je schopný lézt na žebříky a kopat vodní příkop.  Voják s palcátem je ideální jednotka pro frontální útok. Díky své lehké zbroji je odolnější než Kopiník, zejména vůči lukostřelcům. Je výjimečně rychlý a dává velké poškození. Je schopný lézt na žebříky a kopat vodní příkop.  Střelec s kuší je ideální obranná střelecká jednotka. Díky své zbroji je velmi pomalý a jeho kuše se pomalu nabíjí. Za to však jeho střely jsou velmi přesné a účinné i proti obrněným jednotkám. Dost vydrží a dá velkou práci ho z hradeb sestřelit. K útoku se vůbec nehodí, protože nejspíš zemře ještě dříve, než stihne vystřelit. Neleze na žebříky ani nekope vodní příkop.  Halapartník je jednotka určená k obraně hradu, díky svému brnění hodně vydrží, ale halapartna není ideálním útočným nástrojem, kterým by se způsobovalo velké poškození. Je rychlý jako střelec s kuší a může kopat vodní příkop, neleze však na žebříky.  Elitní jednotka každého vojska. Je nejpomalejší jednotka ze hry, jeho útok je však zdrcující a také hodně vydrží. Hodí se k obraně ale i k útoku. Nekope vodní příkop ani není schopný vylézt na žebřík.  Rytíř na koni velmi rychlá a odolná jednotka. Kvůli svému koni není schopný vylézt ani na hradby, natož na žebřík a kopat příkop. Nevyleze proto ani na sídlo lorda a nehodí se proto jako hlavní jednotka pro úplnou likvidaci nepřítele. Hodí se spíše pro záškodnické útoky na nepřátelskou ekonomiku.  Technici jsou jednotky sloužící ke stavbě obléhacích strojů. Nemají brnění, proto nic nevydrží a při napadení se vůbec nebrání. Je schopný kopat vodní příkop a neleze na žebříky.  Tato levná jednotka nese žebřík, po kterém mohou některé jednotky vylézt na nepřátelské hradby. Je velmi rychlý, ale nic nevydrží a není schopný vykopat vodní příkop.  Raziči jsou jednotky určené k obléhání nepřátelského hradu. Vykopou tunel až k nepřátelským hradbám, kde následně svůj tunel strhnou a tak hradby poškozují. Jsou relativně rychlí, ale než zmizí pod zemí jsou při kopání tunelu zranitelní. Díky svému krumpáči se dají použít jako slabá útoční jednotka.  Mnich je pomalá a levná jednotka, moc toho nevydrží a ani nemá velký útok, přesto ve větším množství se s ním dá zaútočit. Hráči ho většinou najímají ve chvílích, kdy je jejich hrad ve smrtelné křeči, kdy nejsou zbraně a na žoldáky nejsou peníze, jako poslední obrannou linii.

Arabští žoldáci.

Na rozdíl od evropských jednotek Arabové nepotřebují ke svému najmutí zbraně. Jediným kritériem pro jejich nájem jsou peníze. Žoldáky používají všichni arabští hrdinové a v omezené míře někteří křižáci. Arabské jednotky nejsou z valné většiny přesným ekvivalentem svých evropských protějšků. Všechny jsou k mání ve stanovišti žoldnéřů.  Jednotka na první pohled stejná jako evropský lučištník. Liší se jen tím, že nekope vodní příkop. Je také o trochu odolnější (vydrží například ránu z balisty na věžích nebo z kuše, zatímco evropský lučištník ani jednu) a střílí rychleji.  Střelec z praku je nejlevnější střelec ve hře. Má malý dostřel a způsobuje malá zranění, přesto ve větším počtu dokáže napáchat velké škody. Podobně jako lučištníci je účinný proti jednotkám, které nemají brnění.  Otrok je nejlevnější pěší jednotka ve hře. Je ozbrojen hořící pochodní a používá se ve větším počtu při útoku na nepřátelské budovy, které zapálí. Když má nepřítel mnoho hořlavých bodů blízko sebe, tak mu stačí zapálit jednu a oheň mu zničí celý hrad. Jsou velmi zranitelní především vůči lučištníkům. Jako jediné arabské jednotky jsou schopny vykopat vodní příkop.  Nájemný vrah je taktickou útočnou jednotkou. V blízkosti nepřátel se dokáže částečně zneviditelnit a uniknout nepřátelské pozornosti. Používá kotevní háky, díky kterým vyšplhá na nepřátelské hradby a otevře brány.  Stěžejní jednotka arabského pěšího útoku. Nemá těžké brnění jako evropský rytíř, proto je i o něco rychlejší, ale je více zranitelný, zejména vůči střelcům z kuše. Výhodný když je málo železa.  Jediný útočný střelec ve hře. Díky svému oři je lučištník na koni velmi rychlý a na rozdíl od všech ostatních střelců dokáže střílet za jízdy. Je také odolnější než ostatní lučištníci. Velmi efektivní při větším množství, když jich máte hodně, dokážou nepřátelský hrad doslova "vystřílet".  Nejdražší jednotka ve hře. Je velmi pomalý a má malý dostřel. Na své nepřátele vrhá láhve s řeckým ohněm, čímž je velmi účinnou zbraní při obraně hradu.

Lord.

Lord je hlavní osobou v hradu. Během bojových misí, nebo momentálního ohrožení je jeho místo na svém sídle. V dobách míru, nebo mapách jen pro stavění se lord potuluje kolem usedlosti po celé mapě. Jde ho označit a nařídit mu, aby se přesunul, kam chce hráč. Rovněž může bojovat a žádná jednotka se mu sama o sobě nemůže rovnat, vůči početní přesile je však zranitelný. V běžných bojových misích jde každému hráči o to, zabít nepřátelského hrdinu a nenechat si zabít svého. Lordova smrt většinou znamená konec hry (pokud tvůrcem mapy není nastaveno jinak).

Hrdinové.

Stronghold crusader původně obsahuje osm počítačových soupeřů, tři Araby a pět křižáků. Někteří z nich byli již v ostatních verzích Strongholdu. Kromě nich se ještě na internetu dají sehnat i bonusoví králové a kteří se musejí do hry instalovat. Každý z hrdinů staví jiný hrad a každý hrdina může stavět svůj hrad v různých modifikacích, verbuje jiné bojovníky a používá odlišnou strategii.

Křižáci.

Zde je přehled a charakteristika křižáckých velitelů. Oproti Arabům jsou křižáci více různorodí, protože evropských jednotek je více než arabských. Někteří křižáci jsou schopni využívat arabské žoldnéře.

Krysa.

Krysa je nejlehčím protivníkem ve hře. Jeho malý hrad neobsahuje téměř žádné věže. Jako jediný soupeř může mít otevřený vstup do hradu pomocí schodů. Vyrábí a útočí jen kopiníky a evropské lučištníky a není schopen používat obléhací stroje ani arabské žoldnéře. Jeho výhodou jsou relativně malé intervaly mezi jednotlivými útoky a pokud je v nepřátelském týmu více Krys, může být hráč pod útokem v jednom kuse. Díky také malé pořizovací ceně svých jednotek je Krysa schopen udržet pohromadě větší množství peněz. Těží jen dřevo a kámen a nestaví žádné stavby, kterými by si zvedal popularitu, či donucovací prostředky, aby jeho lid více pracoval.

Had.

Hadův je středně silný soupeř známý z minulých dílů Stronghold. Jeho hrad velmi připomíná větší verzi hradu Krysy, obklopenou vodním příkopem. Had je spíše než opravdový soupeř především nebezpečný záškodník, který je schopen využívat v omezené míře arabské žoldnéře, a to arabské lučištníky, střelce z praku a především arabské otroky, které Had vysílá na sebevražedné mise, které ochromí ekonomiku soupeře a srazí ho na kolena. Z křižáckých jednotek vyrábí kopiníky a evropské lučištníky, inženýry a muže s žebříky, je také schopen používat obléhací zbraně, a to katapult. Jeho nebezpečnost spočívá především v jeho zákeřných útocích jeho otroků, proto je nejnebezpečnější v týmu, kde má silnější spojence, kteří ho ochraňují. Jeho frontální útoky, byť za podpory obléhacích zbraní, jsou proti mohutným opevněním takřka bezzubé. Další jeho nevýhodou je, že neudrží pohromadě své peníze. Těží dřevo, kámen, příležitostně dehet (ale jen k prodeji, není schopný jej použít k obraně svého hradu). Stejně jako Krysa nestaví stavby ovlivňující popularitu ani pracovní výkonnost obyvatel.

Prase.

Další starý známý z předchozích Strongholdů – Prase. Prase se dá soudit jako středně obtížný soupeř. Vyrábí jen evropské vojáky s palcátem a střelce z kuše, čímž má vyvážené vojsko pro útok i obranu. V jeho hradu se už dá najít několik velkých věží, schopných nést obranné stroje. Prase jich ovšem nevyužívá, proto útočníkovy obléhací stroje jsou před obránci v bezpečí. Hrad chrání nízká zeď bez cimbuří, která je snadná k překonání. Není schopný využívat Araby. Těží dřevo, kámen, železo, ze kterého vyrábí zbraně a dehet na prodej. Stejně jako Krysa a Had tak ani Prase nastaví budovy k ovlivnění popularity ani k ovlivnění pracovního tempa svých poddaných.

Vlk.

Vlk, Lupus, Krásný tesák... nejstrašlivější ze všech lordů ve hře, a taky nejtěžší ze všech ostatních. Obrana jeho hradu využívá vše, co lze použít, tedy pasti s kůly, rozmazaný dehet, připravený spálit útočící vojsko. Staví tři velikosti hradu, které se dají vidět ještě v různých modifikacích, a to lehký, střední a těžký. Lehký hrad má průměrně silné hradby, srovnatelné se Lvím srdcem, či Saladinem. Střední hrad je snad nejtěžší dobýt, má obranu naprosto vyváženou v silnější verzi, než lehký hrad. Achillovou patou těžkého hradu je paradoxně jeho velikost. Hrad je tak velký, že rozmístit jednotky k jeho obraně spolkne spoustu vojáků, peněz, ale hlavně času, proto klíčem k úspěchu zdolat tento hrad je soupeřova rychlost. Vlk verbuje do svého vojska rytíře, halapartníky, evropské lučištníky, střelce s kuší, z Arabů pak arabské lučištníky a lučištníky na koni. Z obléhacích strojů využívá katapulty a obléhací praky, kolem hradu mívá rozmístěny zápalné balisty. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Staví si ve svém městě náboženské stavby a hospody kvůli popularitě a šibenice kvůli výkonnosti svého lidu, je to krutovládce.

Lví srdce.

Richard Lví srdce je novinkou ve Stronghold Crusader. Patří mezi těžké protivníky. Verbuje evropské lučištníky, halapartny a rytíře a nemůže používat arabské žoldnéře. Jeho hrad je obdélníkového tvaru a na svých velkých věžích mívá balisty a praky, také rád používá techniky s vroucím olejem, což je smrtící zbraň, pokud ji útočník podcení, nebo přehlédne. Jeho nevýhodu je, že nevyrábí střelce s kuší a na svých hradbách a věžích moc lučištníků také nemá (obvykle prak), jeho hlavní obranná linie je až sídlo uvnitř hradu. Těží dřevo, kámen, železo a příležitostně dehet (ale jen na prodej, nepoužívá ho k obraně hradu, podobně jako Had). Ve městě staví náboženské stavby a zahrady kvůli popularitě, zahrady však snižují produktivitu práce jeho poddaných.

Král Filip.

Král Filip je středně silný protivník, o něco silnější než Had. Nepoužívá arabské žoldáky. Verbuje do svých řad evropské lučištníky, kopiníky, inženýry a rytíře na koních. Z obléhacích strojů používá katapult. Podobně jako útok Hada nebo Krysy se i Filipův útok jeho kopiníků dá celkem snadno odrazit, avšak jeho rytíři na koních jsou velmi odolní a dokáží napáchat velké škody na ekonomice. Jeho hrad se vzhledem podobá hradu Lvího srdce, na věžích mívá zásadně balisty. Těží dřevo, kámen a železo. V hradu si staví náboženské stavby a zahrady, které mu zvyšují popularitu, ale nemá tak velkou produktivitu práce svých dělníků.

Císař Bedřich.

Fridrich I. Barbarossa je velmi silný soupeř, nejpodobnější Vlkovi ze všech ostatních hrdinů. Jeho hrad je velký s obrannými stroji na vrcholech a vodním příkopem. Verbuje do svého vojska rytíře, halapartníky, evropské lučištníky, střelce s kušemi a rytíře na koních. Na rozdíl o Vlka není schopen najímat arabské žoldnéře. Je celkem slušný hospodář, má vždy k dispozici dost peněz i ostatních zásob. Jeho velkou nevýhodou je malá rychlost v budování armády. Pokud se na něj zaútočí rychle, většinou se neubrání a jeho naditá pokladnice nabízí jeho přemožiteli bohatou kořist. Pokud se mu však dá dost času na vybudování obrany, je jeho dobývání velmi obtížné. Jeho útok se nijak neliší od útoku Vlka či Lvího srdce. Těží dřevo, kámen, dehet a železo. Staví v hradu náboženské stavby a hospody kvůli popularitě, nestaví však zahrady ani šibenice, čímž by nějak ovlivňoval produktivitu práce svých lidí.

Šerif.

Tento lord je středně těžký protivník, je podobný Praseti. Jeho hrad je rozdělen na sídlo a vlastní město, zatímco sídlo je velmi silně opevněno, město je opevněno slabě. Šerif verbuje jak Araby tak i křižáky, vojáky s palcátem, střelce s kuší a inženýry, z Arabů pak arabské otroky, arabské lučištníky, nájemné vrahy a vrhače ohně. Používá obléhací stroje, především katapult. Těží dřevo, kámen, železo a dehet, který rozmazává kolem svého hradu. Ve městě si staví náboženské stavby a hospody kvůli popularitě, a šibenice kvůli produktivitě práce.

Maršál.

Maršál je další středně silný, až těžký protivník. Jeho obrana je podobná Králi Filipovi, kdežto útok se neliší od Vlka, Lvího srdce, či Bedřicha. Verbuje si evropské lučištníky, rytíře a rytíře na koních. Maršálův hrad nemá na svých věžích obranné stroje ale mnoho lučištníků. Těží dřevo, kámen a železo.

Opat.

Opat je zajímavý hrdina, jako jediný v celé hře používá k boji mnichy, a to i jako svou hlavní jednotku. Mniši, kteří se rekrutují k katedrále nejsou nijak silnou, rychlou, ani odolnou jednotkou, zato jsou výjimečně levní a nevyžadují žádné zbraně, díky tomu Opat je schopen šetřit své peníze. Kromě nich Opat staví už jen evropské lučištníky. Jeho město je poměrně veliké, na věžích nechybí balisty a vodní příkop. To však nevyváží nepřítomnost lepších jednotek a to dělá z Opata velmi lehkého soupeře. Ve městě si staví hlavně náboženské stavby, dále hospody a některé verze jeho hradu mají v ulicích šibenice.

Arabové.

Na rozdíl od křižáků Arabové nemohou používat v boji tolik různých taktik, jako jejich evropské protějšky, především proto, že mají téměř jen jedinou jednotku použitelnou pro frontální útok a to arabského bojovníka. Proto jsou útoky arabských vládců skoro všechny stejné, přesto jsou tu některé aspekty, typické pro každého arabského hrdinu.

Sultán.

Sultán patří mezi nejlehčí arabské soupeře. Jeho malý hrad je stavěný do kruhu a mívá jednu, dvě, nebo taky žádnou vysokou věž. Verbuje do svého vojska arabské bojovníky, střelce z praku, v omezené míře arabské lučištníky. Sultán je dobrým hospodářem, i přes velkou pořizovací cenu arabské armády i fakt, že nevyrábí žádné jídlo, ale vše musí kupovat si dokáže udržet své peníze. Nepoužívá obléhací stroje. Těží dřevo a kámen. Ve svém hradu si potrpí na zahrady, které mu udržují popularitu, ale snižují produktivitu práce jeho dělníků. Nikdy není schopen zasypat nebo vykopat vodní příkop.

Kalíf.

Kalíf patří mezi středně silné soupeře, je silnější než Sultán. Kalífová záliba je v ohni, ve svém repertoáru má všechny myslitelné jednotky pracující s ohněm, otroky, vrhače ohně, zápalné balisty, techniky s vroucím olejem, z ostatních jednotek verbuje arabské bojovníky a arabské lučištníky. Jeho hrad je obdélníkového tvaru a mnoha vysokými strážními věžemi, kolem kterého je rozmazán dehet, který Kalífovi dovoluje odrazit zbrklý útok nepřítele. Není dobrým hospodářem, jeho peníze se vždy velmi rychle rozkutálí. Stejně jako Had je i Kalíf nebezpečný díky zákeřným útokům svých otroků. Z obléhacích strojů používá katapult a zápalnou balistu. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Z budov na ovlivnění popularity staví hospody a jinak šibenice.

Saladin.

Saladin už se zařazuje mezi silné soupeře, srovnatelné se Lvím srdcem, Vlkem, či Bedřichem. Staví si veliký hrad s kruhovými věžemi, kde jsou přítomny balisty a praky. Z arabských jednotek rekrutuje arabské bojovníky, nájemné vrahy, arabské lučištníky, lučištníky na koni, vrhače ohně a v omezené míře otroky, které využívá jen na kopání vodního příkopu. Otroky téměř nepoužívá k boji a jeho útoky Kalífova nebo Hadova stylu jsou velmi vzácné. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Jako jeden z mála arabských pánů vyrábí ze železa meče a štíty, podobně jako křižáčtí hrdinové, není však schopen postavit kasárny, aby evropské vojáky rekrutoval, proto zbraně vyrábí jen k prodeji. Ze staveb ovlivňujících popularitu staví hospody, dále pak zahrady, díky tomu nemá ze svých dělníků velkou produktivitu práce.

Emír.

Emír je těžký protivník podobný Saladinovi. Jako jediný Arab staví kasárny a rekrutuje evropské lučištníky, z arabských jednotek verbuje arabské lučištníky, arabské bojovníky, lučištníky na koni a vrhače ohně. Jeho hrad je do tvaru osmiúhelníku, který má v rozích velké kruhové věže s praky. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Ve svém hradu má hospody a zahrady, které mu udržují popularitu, ale také snižují pracovní tempo jeho lidu.

Wazir.

Wazir je těžký soupeř, podobný Saladinovi a svým vzhledem je to Kalífův „bratr“. Má hrad ve tvaru hvězdy s vysokými strážními věžemi a kruhovými věžemi bez obranných nástrojů a okolí hradu je vymazáno dehtem. Verbuje arabské bojovníky, arabské lučištníky, lučištníky na koni, vrhače ohně, inženýry a otroky, které podobně jako Saladin k boji příliš nepoužívá. Ve svém hradu si staví hospody kvůli popularitě, zároveň však má také šibenice, kterými nutí svůj lid, aby více pracoval.

Nizar.

Nejzvláštnější a nejodlišnější z arabských hrdinů. Jako jediný z nich nepoužívá k boji arabské bojovníky, místo nich má jako hlavní jednotku nájemného vraha. Tato skutečnost z něj dělá jen středně silného soupeře a jeho útoky podobně jako u Hada jsou spíše záškodnického charakteru, i když Nizarovy útoky vás dokáží poměrně překvapit díky tomu, že nájemní vrahové jsou velmi nevypočitatelní. Verbuje arabské lučištníky, nájemné vrahy a otroky. Jeho hrad se o všech ostatních hradu ve hře velmi liší, protože téměř nemá hradby, místo nich Nizar kope kolem svého města veliké vodní příkopy, až se z města stane ostrov spojený s ostatní pevninou jen jednou, či více branami, před které dává často dřevěné pasti. Staví po městě několik strážných vysokých věží, ke kterým vedou samostatné schody. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Ve městě staví hospody a zahrady, které mu udržují popularitu a snižují pracovní nasazení jeho lidu.

Kampaně.

Stejně jako většina RTS her obsahuje i Stronghold crusader množství navzájem propojených kampaní. Odehrávají se během první, druhé a třetí křížové výpravy a popisují i konflikty mezi jednotlivými křižáckými státy.

První kampaň – Příjezd do Svaté země (Palestiny).

Kampaň sleduje postup první křížové výpravy. Mise jsou velmi různorodé a jsou určeny pro začátečníky a bojuje se s evropskými bojovníky.

Druhá kampaň – Saladinovo vítězství.

Tato kampaň sleduje vojenský postup sultána Saladina. Všechny mise v této kampani jsou útočné a zaměřené na dobývání. Kampaň je určena především na seznámení se s arabskými jednotkami.

Třetí kampaň – Královská křížová výprava.

Tato kampaň sleduje události po Saladinově dobytí Jeruzaléma a postup evropských králů při třetí křížové výpravě.

Čtvrtá kampaň – Křižácké státy.

Tato kampaň nekopíruje přesně historická tažení na Blízký východ. Odehrává se po třetí křížové výpravě a popisuje konflikty mezi jednotlivými křižáckými pány v Levantě. Zdejší mise se od těch předchozích velmi liší, protože ty už nejsou obranné ani zaměřené na ekonomiku, ale skutečné boje mezi hráčem a jeho počítačovými protivníky. Hráč musí vybudovat od základu svůj hrad, začít těžit, rozběhnout ekonomiku a vyrábět vojsko. Na mapě je přítomen hrad soupeře, který začal také od nuly a kterého je nutno zničit. V misích jsou poprvé odblokovány všechny stavby a hráč může bojovat jak s evropskými, tak arabskými jednotkami.

Stronghold Crusader je samostatný datadisk, rozšiřující hru od Firefly Studios z roku 2001 "Stronghold" a sám nevyžaduje instalaci původní Stronghold. Od svého předchůdce se liší tím, že se neodehrává v Evropě, ale na Blízkém východě během křížových výprav. Také přibylo několik arabských jednotek, budov a počítačových soupeřů. Hra obsahuje čtyři historické kampaně o celkem dvaceti scénářích, křížovou výpravu o padesáti provázaných bojových misích a mnoho map pro samostatný scénář. Dále také editor pro výrobu vlastních map a multiplayer. Pohled na mapu je z ptačí perspektivy a dá přiblížit, či upravit pohled ze čtyř směrů.

Stronghold: Crusader is the successor to Firefly Studios's 2001 real-time strategy video game "Stronghold". "Crusader" has much in common with the original "Stronghold", but differs from its predecessor in the fact that the game is no longer set in England, instead being set in the Middle East during the Crusades. The game features a multitude of new Arabian units that can be purchased in a new building, the mercenary post. Though the Arabian troops do not require any weapons to produce, they are rather expensive. The game was also released as "Stronghold Warchest". This version was a compendium of "Stronghold" and an enhanced version of "Stronghold: Crusader", containing additional characters and an additional Crusader Trail.


Vzdělání a zájmy.

Od Karla XIII. dostal Oskar titul vévody ze Södermanlandu. Tento titul měl původně podle tradice náležet Karlovu staršímu bratru, ten však v té době pobýval ve francouzském Pau a ke švédské následnické rodině se nepřipojil. Oskar se rychle naučil švédsky. Jeho značný vrozený talent byl dále rozvíjen kvalitním vzděláním. Brzy se stal autoritou v politicko-společenských otázkách. V roce 1839 napsal sérii článků na téma lidového vzdělání a roku 1841 se v anonymní práci "„Om Straff och straffanstalter“" zasadil za reformu věznic. Během vlády svého otce byl dvakrát vicekrálem v Norsku.  Působil také jako hudební skladatel. V letech 1832–1834 dokončil romantickou operu "Ryno, bludný rytíř", kterou započal předčasně zesnulý skladatel Eduard Brendler.

Manželství a potomci.

19. července 1823 se oženil s princeznou Josefinou von Leuchtenberg, dcerou vévody Eugèna de Beauharnais (a tedy vnučkou francouzské císařovny Joséphine de Beauharnais) a jeho manželky, bavorské princezny Augusty. Z jejich manželství vzešlo pět potomků.  Prvním dítětem narozeným z manželství následnického páru byl 3. května 1826 syn. Korunní princ Karel Ludvík Evžen (1826 – 1872) usedl po otci na švédský trůn jako Karel XV. a na trůn norský jako Karel IV. Josephine chtěla pro své děti nejlepší vzdělání, proto zajistila, aby se Karlovým učitelem stal filozof a profesor univerzity v Uppsale Christopher Jacob či z Norska pocházející Otto Aubert. Především Aubert seznámil Karla s mnoha vědními disciplínami, např. s filozofií Schlegela.  Dále se narodil "zpívající princ" Gustav (1827 – 1852), pozdější vévoda upplandský. Gustav zdědil hudební talent svého otce a stal se z něj výborný zpěvák a pianista. Pod pseudonymem G°°°° psal hudební skladby.  Třetí syn a budoucí král švédský a norský Oskar II. (1829 – 1907) vystudoval universitu v Uppsale, stal se z něj velmi oblíbený a osvícený panovník. Jediná dcera Evženie (1830 – 1889) byla rovněž velmi muzikální, skládala hudební díla a zpívala. Zajímala se také o umění, především sochařství a malbu. Posledním potomkem byl Karel August Mikuláš (1831 – 1873), který se stal vévodou z Dalarny a armádním generálem.

Politika.

V roce 1824 a 1833 byl korunní princ dvakrát vicekrálem v Norsku.  Formálně postavil obě království do rovné pozice, když zavedl nové vlajky se společným znakem unie a nový unijní erb. Většina zákonů za jeho vlády byla směřována k zlepšení švédské ekonomické situace. Stavovský Riksdag ho roku 1857 ocenil jako panovníka, který se zasloužil o růst blahobytu země jako žádný z jeho předchůdců. V zahraniční politice prosazoval nacionální principy. Roku 1848 podporoval Dánsko v první šlesvické válce proti Prusku, poskytl švédsko-norské jednotky do Fynu a severního Šlesvicka (1849–1850), a zprostředkovával příměří z Malmö z 26. srpna 1848. Byl také jedním z ručitelů poctivosti Dánska (Londýnský protokol z 8. května 1852).

Konec života.

V roce 1857 se Oskar I. stáhl z veřejného života z důvodu špatného zdravotního stavu (trpěl rakovinou mozku). Neabdikoval však, ale ustanovil regentem svého nejstaršího syna Karla, vévodu ze Skåne.  Oskar I. ve Stockholmu zemřel o dva roky později, 8. července roku 1859. Na švédský trůn po něm nastoupil jeho nejstarší syn jako Karel XV.

Oskar I., narozen jako "Joseph François Oscar Bernadotte", (4. červenec 1799 v Paříži – 8. červenec 1859 ve Stockholmu) byl švédský a norský král od roku 1844 až do své smrti v roce 1859. Byl jediným synem Karla XIV. Jana a jeho ženy Desiderie. Když byl v říjnu 1810 Bernadotte zvolen švédským korunním princem, Oskar a jeho matka se přestěhovali z Paříže do Stockholmu (v červenci 1811).

Oscar I (4 July 1799 – 8 July 1859) was King of Sweden and Norway from 8 March 1844 until his death. He was the second monarch of the House of Bernadotte.


Život.

Po brzké smrti otce, který byl vysokým důstojníkem, se Janovy výchovy ujala jeho zbožná matka Anthusia. Studoval filosofii a rétoriku u řeckého spisovatele Libania (314—(asi)393) v Antiochii a byl jeho nejlepší žák. Po studiích působil jako právní zástupce. Současně se tři roky připravoval na křest, který přijal asi v roce 369. Pod vedením přísně asketického učitele Diodóra († 391), význačného představitele tzv. antiochijské teologické školy, se věnoval studiu Bible.  Roku 373 se stal poustevníkem v nedalekých horách. Drsná strohost tohoto způsobu života mu poškodila zdraví, takže se po šesti letech vrátil do Antiochie. Roku 386 byl biskupem Flavianem vysvěcen na kněze a pověřen kázat v katedrále. Proslavil se jako vynikající kazatel. Jeho kázání, z nichž některá se zachovala, mu vynesla v 6. století přízvisko Chrýsostomos (Zlatoústý).  V roce 398 přijal s váháním jmenování patriarchou v Konstantinopoli, kde rozvinul charitativní činnost, s neúprosnou mravní přísností usiloval o reformu kněžského života a bojoval proti zlořádům ve společnosti i na císařském dvoře. Tím si znepřátelil císařský dvůr, ale také značnou část církevní hierarchie včetně ambiciózního alexandrijského patriarchy Theofila, který se pokoušel ne zcela korektními prostředky dosadit na konstantinopolský stolec svého kandidáta. Dostal se i do sporů s Theofilovým svárlivým synovcem, pozdějším svatým Cyrilem Alexandrijským. Janovou úhlavní protivnicí se stala zejména císařovna Eudokia. Na její popud byl v roce 403 sesazen a poslán do exilu, lid si však vynutil jeho návrat. Příměří s císařovnou netrvalo dlouho po surovém vojenském zásahu během velikonočních obřadů v roce 404 byl poslán do vyhnanství v Malé Arménii. Nepřestal však řídit svoji diecézi a vedl rozsáhlou korespondenci. Na nátlak svých nepřátel byl z císařova rozkazu eskortován na místo ještě odlehlejší na východní pobřeží Černého moře. Tříměsíční namáhavé putování pustinami, připomínající pochod smrti, však starý biskup s podlomeným zdravím nepřežil. Jeho pohřbu se zúčastnilo velké množství věřících a stal se doslova manifestací.  Římský papež Inocenc I. (papežem 401–417) jej krátce po jeho smrti zařadil do seznamu svatých. Pravoslavná církev a východní katolické církve ho řadí ho mezi tři svaté hierarchy (společně s Basileiem Velikým a Řehořem z Nazianzu). Římskokatolická církev ho počítá mezi učitele církve. Jeho ostatky byly v roce 1204 uloupeny křižáky, ale v roce 2004 byly navráceny do Istanbulu.  Podle svého rodiště bývá někdy nazýván též Jan z Antiochie, tím však může dojít k záměně s antiošským biskupem téhož jména, který žil v první polovině 5. století.

Spisy.

Ve své kazatelské a literární činnosti využíval Jan Zlatoústý antickou vzdělanost a spojoval myšlenkovou hloubku s ušlechtilou formou. Nezaměřoval se již na obhajobu křesťanství proti pohanům ani na dogmatické spory uvnitř křesťanství, ale usiloval především o nápravu společnosti.  Jsou dochovány stovky jeho homilií (promluv) na texty téměř všech knih Starého a Nového zákona a úvahy na rozmanitá témata. Nejznámější z nich jsou o kněžství, o mnišském životě, o křtu. Zachovalo se též přes 200 jeho listů. Byť není pravděpodobně jejím autorem, nese jeho jméno byzantská liturgie, užívána téměř ve všech pravoslavných (ortodoxních) církvích a latinizované podobě také uniaty – řeckými katolíky.  Mezi jeho další díla patří "Knihy o napravení padlého" (do češtiny přeložil a předmluvu napsal Viktorin Kornel ze Všehrd) a několik pojednání – "O kněžství", "Proti těm, kdo zavrhují klášterní život" a "Proti judaizujícím křesťanům".

Svatý Jan Zlatoústý (347 nebo 349 Antiochie, Antakya, Turecko – 14. září 407, Komana v Pontu, Turecko; řecky " Ιωάννης ο Χρυσόστομος, Ioannés Chrýsostomos") byl konstantinopolský arcibiskup známý pro svou řečnickou a kazatelskou zdatnost (právě díky ní byl k jeho jménu posmrtně přidán přídomek "Zlatoústý"). Rozhodně odsuzoval zneužívání pravomocí světskými i církevními činiteli. To vedlo např. k jeho sporu s císařovnou Eudokií. V roce 1568 jej papež Pius V. jmenoval učitelem církve.

John Chrysostom (; ; – 14 September 407), Archbishop of Constantinople, was an important Early Church Father. He is known for his preaching and public speaking, his denunciation of abuse of authority by both ecclesiastical and political leaders, the "Divine Liturgy of Saint John Chrysostom", and his ascetic sensibilities. The epithet ("Chrysostomos", anglicized as Chrysostom) means "golden-mouthed" in Greek and denotes his celebrated eloquence. Chrysostom was among the most prolific authors in the early Christian Church, exceeded only by Augustine of Hippo in the quantity of his surviving writings.


Textová kritika.

Vznik a historie.

Bible je sbírka několika desítek starověkých knih, které se zachovaly v tisících opisů i zlomků různého stáří, ve starých překladech a v citátech starověkých autorů. Textová kritika je shrnuje pod pojem „svědci“. Nesrovnalosti v textu, vzniklé chybami opisovačů, doplňky a vysvětlivkami, které se dostaly do textu, snahou přizpůsobovat („harmonizovat“) výpovědi různých knih a podobně, se snažili opravovat už starověcí křesťanští učenci. Órigenés porovnal šest různých znění Bible v hebrejštině a v řečtině, která sepsal ve sloupcích vedle sebe.  Po vynálezu knihtisku, když se připravovala tištěná vydání, pracovalo mnoho učenců na srovnávání různých rukopisů a překladů, aby tištěný text byl co nejspolehlivější (viz článek Textus receptus). V letech 1513-1517 vznikla na španělské univerzitě v Alcalá de Henares Komplutenská polyglota, paralelní vydání hebrejského, řeckého a latinského textu s komentářem. Rozvoj paleografie a jazykovědy v 19. století pak vyvolal soustavné zkoumání stovek rukopisů, překladů a nově nalezených papyrových zlomků, které vyústilo v kritická vydání. Ta vedle nejpravděpodobnějšího znění podávají v poznámkách i množství odchylek významných starých svědků, tzv. kritický aparát (pro řecký Nový Zákon viz ).

Metody a postupy.

Textová kritika Bible používá běžné metody a zásady textové kritiky. Počítá například s nejběžnějšími opisovačskými chybami, jako je záměna podobných písmen (např. hebrejské הוא „on“ místo היא „ona“ vzniklo nepatrným prodloužením prostředního písmene), vynechání úseku mezi dvěma stejnými slovy ("haplografie"), s harmonizací čili přizpůsobováním k jiným paralelním textů (např. mezi čtyřmi evangelii) a podobně.  Od jiných starých textů se ale textová kritika Bible liší mimořádným množstvím starých svědků (zejména pro Nový zákon), vzniklých navíc na různých místech a ve velmi různých prostředích. Ty je třeba uspořádat podle stáří a spolehlivosti (četnost zřejmých písařských chyb) a navzájem porovnat. Tak se dají určit výrazné skupiny či rodiny svědků a často i závislost rukopisů na sobě navzájem (opisovač obvykle opíše i chyby svého vzoru). Pro řecký text Nového zákona se rozlišuje několik výrazných rodin, například tzv. alexandrijský (nejstarší), byzantský a západní text, podobně pro latinské překlady (Vetus Latina, Vulgata a jejich různé verze).  Při hledání nejpravděpodobnějšího původního znění se uplatňují i vnitřní kritéria. Pravidlo „Lectio difficilior potior“ říká, že text náročnější na pochopení je spíš původní (například ). Sotva by nějaký písař z lehkého textu udělal nesnadný. Podobně pravidlo „Lectio brevior potior“ říká, že kratší verze textu je pravděpodobnější (například J 7,39; 1K 8,6): písař mohl doplnit text, aby byl srozumitelnější. Během delšího předávání se často zmírňují a odstraňují nepříjemné podrobnosti. Tak a násl. podrobně líčí hanebné jednání krále Davida. Markovo evangelium se připisuje Petrovu žáku Markovi, přesto podává řadu Petrových poklesků a chyb, o nichž pozdější texty často mlčí. Také originalita a svěžest některých vyprávění (například Ježíšových podobenství) svědčí pro původnost textu.  V 1. století se v Palestině mluvilo aramejsky, kdežto celá další křesťanské tradice byla téměř výlučně řecká a latinská. Mnohé Ježíšově výroky obsahují semitské obraty a rčení a některé se po překladu do aramejštiny rýmují. Například v : „cedíte komára (aramejsky "galma") a spolknete velblouda“ (aramejsky "gamla"). Biblický text na řadě míst svědčí o dobré znalosti místních poměrů, které pozdější doby neměly a často je objevují až současní vědci. To se týká například poměrů na egyptském dvoře, detailů o Jeruzalémském chrámě nebo titulu "politarcha", který uvádí Lukáš a byl objeven na nápisech až ve 20. století.

Historická kritika.

Staří křesťanští (například Theofilus z Alexandrie, +181) i židovší učenci se snažili vypočítat stáří světa (tzv. "Anno mundi") z biblických rodokmenů a údajů o stáří jednotlivých osob. Dospěli buď k číslu 5530 př. n. l. (podle Septuaginty), anebo 3760 př. n. l. (podle hebrejského textu a Maimonida), jímž se řídí židovský letopočet. Ještě Isaac Newton se snažil tento údaj zpřesňovat. Z geologických i archeologických nálezů se ale v 19. století ukázalo, že stáří světa je o několik řádů větší a stopy světové potopy se nedařilo nalézt. Křesťanští teologové dlouho hájili doslovný výklad prvních kapitol Bible a dostali se tak do velkého sporu s různými vědami. Teprve rozlišování literárních žánrů dovolilo pochopit, že Gn 1 a 2 nejsou popisy událostí, nýbrž vyjadřují podstatné poselství o člověku, o jeho vztahu k Bohu a světu. Přesto řada evangelikálních skupin, zejména v USA, stále trvá na doslovném výkladu.  Datování biblických událostí a postav se začalo srovnávat s egyptskými a dalšími historickými prameny. Tam se sice našlo potvrzení existence starého Izraele od 12. století př. n. l., datování je ale velmi obtížné. Podle souhrnné zprávy o důkladném archeologickém průzkumu celé země Izrael se dají ve vykopávkách najít zřetelné stopy Davidova panování (10. století př. n. l.), starší události se ale potvrdit nepodařilo.  Kritické zkoumání Nového zákona zahájil německý osvícenský filozof Hermann Samuel Reimarus (+1768), který na jednotlivé spisy aplikoval metody, používané při studiu řeckých a latinských spisů. O Ježíšově životě a dalších událostech Nového zákona je sice řada starých písemných svědectví i mimo biblické spisy, přesné datování však není možné. Rok Ježíšova narození, podle něhož raně středověký mnich Dionysius Exiguus stanovil začátek křesťanského letopočtu, nesouhlasí s jinými údaji v Novém zákoně, protože jejich pisatelé neměli k dispozici přesné údaje a pro křesťanské kázání nemělo datování velký význam.

Literární kritika.

Jiný úkol má kritické zkoumání obsahu samého textu. Bible jako sbírka desítek knih vykazuje různé nesrovnalosti. Tak například autorství Tóry připisovala tradice Mojžíšovi, ale v knize Dt 34 je popsána Mojžíšova smrt. Rok podle n. začínal na jaře, podle na podzim. V si Kain stěžuje, že ho každý může zabít, ale podle předchozího by na zemi měli žít jen jeho rodiče. Židovští i křesťanští vykladači je často vysvětlovali jako alegorie, mnozí autoři však trvali na tom, že základem musí být výklad slov, "jak text sám mluví". Výsledky literární kritiky křesťanské církve dlouho odmítaly, v průběhu 20. století je však mnohé z nich přijaly a při výkladu Bible používají. Papež Pius XII. podpořil rozlišování literárních druhů v encyklice "Divino afflante" z roku 1943.

Hledání pramenů.

V 17. století, v době racionalismu se na Bibli začalo pohlížet jako na „obyčejnou“ knihu, začala se zkoumat stejnými prostředky jako jiná literární díla. Baruch Spinoza (1670) a Richard Simon (1678) poukázali na nesrovnalosti v Pentateuchu – prvých pěti knihách Bible. Spinoza byl přesvědčen, že nejen Pentateuch, ale všechny historické knihy Starého zákona napsal teprve Ezdráš po návratu z babylonského zajetí, ve 4. století př. n. l., ačkoli je tradice připisovala Mojžíšovi. V 18. století si francouzský lékař Jean Astruc všiml, že v Pentateuchu se užívají dvě Boží jména – Jahve a Elohim - a podle toho rozlišil dva původní zdroje Tóry. Ty podle něho napsal Mojžíš a pozdější písaři je spojili do jednoho celku a tak vznikly nesrovnalosti. Na Astruca navázali například Eichhorn a de Wette a hledání pramenů vyvrcholilo v díle J. Wellhausena (1844 – 1918), který rozlišil čtyři prameny a nazval je Jahvista, Elohista, Deuteronomista a Kněžský kodex (viz Teorie vzniku Tóry).  Také v Novém zákoně lze najít místa, která si odporují, zejména v evangeliích. Tak v Matoušově evangeliu posílá vzkříšený Ježíš své učedníky do Galileje, kdežto podle Jana se všechna setkání odehrála v Jeruzalémě. Velké části synoptických evangelií jsou naopak téměř totožné, takže patrně pocházejí ze společného pramene. Podle nejběžnější Holtzmannovy hypotézy čerpali Matouš a Lukáš z Marka a z pramene Ježíšových výroků, který se obvykle označuje Q (viz Synoptická otázka). S těmito nálezy současná exegeze běžně pracuje, rozdíly mezi verzemi však zároveň dokládají nezávislost různých tradic a tím nepřímo i spolehlivost celého poselství.

Kritika obsahu.

Kritický rozbor jazyka, slohu a myšlenek novozákonních spisů se je snaží zařadit do souvislostí soudobé náboženské i filosofické literatury a duchovních proudů. V 19. a 20. století vznikla řada škol, které se lišily svým přístupem a přispěly k lepšímu chápání Bible. Kritikové ovšem namítají, že jejich výsledky jsou často ve vzájemném rozporu a jejich závěry do velké míry závisí na úhlu pohledu jednotlivých badatelů.  Na základě rozboru textů a jejich obsahu se Ferdinand Christian Baur a jím založená Tübinská škola v polovině 19. století domnívali, že texty Nového zákona mají silně spekulativní ráz a prošly dlouhým myšlenkovým vývojem. Že jen List Římanům, 1. a 2. Korintským a List Galatským napsal apoštol Pavel a že Pavel ze Skutků apoštolů je jiný Pavel, než autor těchto listů. Tyto domněnky, pro něž nebyly žádné historické doklady, ztratily na přesvědčivosti, když Adolf von Harnack a nové nálezy papyrů doložily dřívější data vzniku novozákonních spisů.  Metoda kritiky tradic a škola dějin forem ("Formgeschichte") vychází z toho, že biblické texty se zprvu dlouho tradovaly ústně, ve formě jednotlivých příběhů, vyprávění a výroků (Hermann Gunkel). Snaží se tedy text rozdělit na takové úseky a zkoumá jejich povahu, zaměření a „zasazení do života“ ("Sitz im Leben"). Rozlišuje texty liturgické, kazatelské, vyprávěcí, básnické, prorocké, povzbuzující ("parenese"), normativní a další. Využívá výsledků folkloristiky a studia lidového písemnictví. Na ni navázala škola dějin redakce ("Redaktionsgeschichte"), která naopak zkoumá práci redaktorů, kteří tyto tradiční texty vybírali, uspořádali, případně pozměnili podle určitého záměru a k nějakému cíli.  Protestantský teolog Rudolf Bultmann (1884-1976) patřil ke škole dějin forem, pod vlivem existenciální filosofie Martina Heideggera zahájil exegetický (výkladový) program demytologizace a existenciálního výkladu biblických textů. Ty podle něho často obsahují obrazná, mytologická vyjádření důležitých existenciálních zkušeností a náhledů, které je dnes třeba zbavit obrazné slupky a vyjádřit přímo. Nakonec dospěl až k názoru, že historická osoba Ježíšova není pro křesťanskou víru tak důležitá, jako obsah a záměr kázání čili zvěstování víry. Snažil se najít klíč Ježíšova odkazu a jeho souvislosti s židovstvím a odpovědět na otázku, jaký význam má dnes.

Biblická kritika je vědecké zkoumání Bible jako textu historicko-kritickou metodou s využitím mnoha dalších věd od archeologie, paleografie nebo jazykovědy až po historii, literární vědu a filosofii. Děli se na kritiku textovou, která se snaží najít co nejpůvodnější podobu textu, zkoumá jeho prameny a vývoj, kritiku historickou, která zkoumá historickou spolehlivost textů, jejich stáří a autorství, a kritiku literární, která zkoumá literární žánr a záměr textu, případně jeho historické, kulturní prostředí a poměr k jeho okolí. Podle toho, na jakou stránku kladou autoři hlavní důraz, vznikají různé školy biblické kritiky. Z toho pak vychází biblická hermeneutika a exegeze, nauka o výkladu biblických textů.

Biblical criticism is an umbrella term for those methods of studying the Bible that embrace two distinctive perspectives: the concern to avoid dogma and bias by applying a non-sectarian, reason-based judgment, and the reconstruction of history according to contemporary understanding. Biblical criticism uses the grammar, structure, development, and relationship of language to identify such characteristics as the Bible's literary structure, its genre, its context, meaning, authorship, and origins.


Základy.

Reinkarnační terapie se zakládá na práci s podvědomím. Pacient a terapeut při tom prozkoumají příčiny krizí, problémů a omezení a pokoušejí se tímto způsobem přivodit osvobození od starých a překážejících problémů.  Reinkarnační terapie vychází z toho, že problémy spočívají v zkušenostech jak v stávajícím, tak v minulých tělesných životech. Základním bodem je, že se člověk skládá jak z hmotného těla, tak z nehmotné části, které se říkává „duše“. Dalším východiskem reinkarnační terapie je, že ta nehmotná složka, neboli duše, přežije tělesnou smrt a přechází do jiných hmotných těl (viz reinkarnace), aby se touto cestou vyvíjela dále. Veškeré zkušenosti se ukládají do pamětí a promítají se do pozdějších tělesných existencí, což podle zkušeností reinkarnačních terapeutů vysvětluje, proč nás například pronásledují určité obavy či zábrany, aniž bychom viděli nějaký důvod, anebo proč se v určitých situacích cítíme ohrožení, i když nám fakticky žádné nebezpečí nehrozí.

Trauma a karma.

Podle názoru reinkarnační terapie je člověk ve velké míře ovlivněn traumatickými, tj. duši ranícími, zkušenostmi, k němž došlo v minulosti (buďto ve stávajícím anebo dřívějších životech). Projevují se ve stávající tělesné existenci neurózami a psychózami, kteréžto pojmy zahrnují v podstatě všechno, co nám život ztěžuje a omezuje, a velice často ani netušíme, kde to má svoje kořeny, např. strachy, nutkavé návyky apod.  Prvním sloupem reinkarnační terapie je "vyhledat" dané případy, tj. zpřístupnit vzpomínky na ony traumatické události, a objasnit, za jakých okolností a z jakého důvodu k traumatu došlo.  Zde se uplatní druhá složka této terapie, tj. karma. Podle toho se trauma rozumí jako následek nějakého našeho činu, který byl někomu jinému na škodu a má tím zároveň dopad na nás samé.  Třetím sloupem reinkarnační terapie je přivést pacienta k tomu, aby si uvědomil, že nese sám část zodpovědnosti za to, co se mu kdysi přihodilo a způsobilo mu danou potíž. Podle zkušeností reinkarnační terapie trauma a jeho následky přestanou působit, jakmile pacient dojde poznání o spojitosti mezi událostí, neboli traumatem, a jeho vlastním přičiněním.

Regrese.

Regresí (z latiny "regredi" ‚vrátit se‘) se rozumí vyhledání starých vzpomínek a odkrytí událostí přivodivších dané trauma. Tento terapeutický postup je používán i v klasické psychoterapii, např. psychoanalýze. Aby se ty vzpomínky zpřístupnily, nabízejí se různé postupy, např.:  Mnoho terapeutů zahájí regresi tím, že nejprve procházejí mládí pacienta, aby se zjistilo, jestli se nenachází tam příčina daného problému, a vstoupí až potom do minulých inkarnací. Jedno sezení trvává několik hodin.

Známí provozovatelé.

Carol Bowmanová - Zabývala se i spontánními vzpomínkami u dětí. Podle jejích slov ji k tomu dostal její vlastní syn, který začal po traumatu z ohňostroje vyprávět o tom, jak zahynul v Americké Občanské válce (a poskytl i historicky přesné detaily).  Michael Newton - Kromě minulých životů jeho pacienti popisovali (velmi konzistentně) i posmrtný život, byť ho označovali spíš jako "domov". Zakladatel Newtonova institutu pro hypnoterapii života mezi životy, který mimo jiné školí další hypnoterapeuty podle Newtonových metod. Jeho verze je neobvyklá především absencí karmy, kterou nahrazuje dobrovolná volba inkarnací na základě předchozích zkušeností a činů, což má vést k duševnímu rozvoji.  Helen Wambachová - Prováděla výzkum spočívající v ověřování přesnosti detailních informací, které její subjekty sdělovaly a jejich porovnávání s historickými statistikami (například rozložení pohlaví, společenské postavení apod.). Podle jejích zjištění byly informace prakticky vždy přesné a na úrovni znalců historie daného období (nad rámec běžných populárně naučných knih či televizních pořadů).  Brian L. Weiss - Známý svou knihou "Mnoho Životů, Mnoho Mistrů", ve které pojednává o terapii ženy jménem Catherine. Údajně ho přesvědčila o tom, že její vzpomínky jsou skutečné, když mu v hypnóze správně sdělila několik soukromých detailů z jeho vlastního života, například že jeho dcera je pojmenovaná po jeho otci, nebo že jeho syn zemřel na vrozenou srdeční vadu.

Kontroverze.

Pro mnohé je tato forma terapie kontroverzní, jelikož obsahuje ideologii či východní náboženské představy a její tvrzení a hypotézy nelze dokázat. Jediné důkazy o existenci reinkarnace pochází z výzkumů spontánních "vzpomínek" od malých dětí, prováděné například Ianem Stevensonem či Jimem B. Tuckerem a většina vědecké komunity je příliš neuznává, především kvůli tomu, že jich velká část (především od Stevensona) pochází ze zemí, kde je rozšířená víra v reinkarnaci, a mohou být tedy produktem konfabulace, kryptoamnézie či podvodnou snahou rodičů dostat z "předchozí" rodiny peníze (alternativním vysvětlením může být větší ochota brát tyto "vzpomínky" vážně, neboť většina monoteistů či ateistů, kteří jsou dominantní na západě, by je pravděpodobně zavrhla jako dětskou představivost. Byť existují i případy ze západního světa, které jsou velmi dobře zdokumentované a přesné, například James Leininger (James Hudson jr.) či Ryan (Marty Martyn), tyto případy se dostaly i do mainstreamových médií. Podle Jima Tuckera se situace na západě zlepšila a rodiče jej nyní sami kontaktují, pokud jejich dítě začne dávat najevo nezvyklé vzpomínky. Rovněž většinou nelze dokázat, zdali vzpomínky, které se při terapii vynoří, jsou autentické, anebo nikoliv. Též se často stává, že lidé tvrdí, že byli stejnou osobou, obvykle důležitou, či byli přítomni nějaké významné události (často se uvádí potopení Titanicu). Samotní terapisté tento jev vysvětlují tak, že lidé si mají sklony propojit vzpomínky s existujícími znalostmi, a tak si myslí, že jsou na Titanicu, přestože "ve skutečnosti" byli na jiné lodi, stejně tak si mohou myslet, že byli někým důležitým, jen proto, že se vidí v konkrétní době a místě. Dalším problémem je obvykle dlouhá prodleva mezi smrtí předchozí osoby a narozením, která nezřídka trvá celá staletí, zatímco u spontánních vzpomínek je medián pouhých 16 měsíců a průměr 4 roky.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o zcela zdiskreditovanou metodu léčby.  Ian Stevenson, otec výzkumu reinkarnace, považoval tento druh regresní terapie za velmi nepřesný, náchylný k sugesci či autosugesci (projev podvědomých tendencí) a potenciálně nebezpečný a zkoumal pouze fenomén spontánních vzpomínek dětí, jeho nástupce Jim Tucker se s jeho názorem ztotožňuje a regresní terapii k výzkumu na Division of Perceptual Studies nevyužívá.

Reinkarnační terapie je formou regresní terapie, tj. vyhledává staré zasuté vzpomínky s cílem objevit příčiny stávajících duševních poruch, tj. neuróz a psychóz, někdy i tělesných potíží. Pacient si má uvědomit spojitost mezi aktuálními poruchami a minulými traumatickými událostmi a tím poruchy zneutralizovat. Na rozdíl od běžné psychoanalýzy předpokládá reinkarnační terapie, že člověk prožívá více tělesných existencí (vtělení, inkarnací). Ty se podle ní promítají do stávající inkarnace.

Past life regression is a technique that uses hypnosis to recover what practitioners believe are memories of past lives or incarnations. The practice is widely considered discredited and unscientific by medical practitioners, and experts generally regard claims of recovered memories of past lives as fantasies or delusions or a type of confabulation. Past-life regression is typically undertaken either in pursuit of a spiritual experience, or in a psychotherapeutic setting. Most advocates loosely adhere to beliefs about reincarnation, though religious traditions that incorporate reincarnation generally do not include the idea of repressed memories of past lives.


Sederový stůl.

Pro seder musí být prostřeno již před setměním, přičemž se uprostřed stolu ocitá jeden vínem naplněný pohár, který je symbolicky určen proroku Elijášovi.  Na stole připraveném pro sederovou večeři nesmí chybět:

Sederový talíř.

Sederový talíř, označovaný také jako zdobná mísa, (, "ke'ara") je používaný při domácím obřadu na Pesach. Středověké opisy aškenázské Hagady představují tuto mísu, poprvé zmíněnou v období Mišny, jako jakýsi kulatý talíř. Existují dochované ukázky z období renesance ze dřeva, keramiky, cínu, etc. opatřené příslušnými nápisy a rytinami. Moderní sederové talíře bývají zpravidla měděné či mosazné nebo skleněné a mají zvláštní prohlubně na pokrmy, které předepisuje rituál, či malé misky, do nichž se tyto pokrmy vkládají.  Sederový talíř by měl obsahovat:

Průběh sederu.

Seder probíhá v následujícím pořadí:

Kadeš.

Doslova „posvěť“. Samotný seder se zahajuje zapálením svátečních svíček nebo světel, po kterém následuje kiduš (požehnání nad pohárem vína). Kiduš pro seder je mírně odlišný, neboť se týká přímo témat svátku Pesach.

První pohár.

Po kiduš se vypije první pohár vína.

Urchac.

Nyní si pán domu, ve kterém se seder odehrává, a který pronesl kiduš, odchází umýt ruce. V některých tradicích si ruce myjí všichni přítomní, v jiných je toto vyžadováno pouze od představeného domácnosti. Neříká se žádné poženání, které je za normálních okolností obvyklé.

Karpas.

Každý z účastníků namočí kus zeleniny do slané vody a sní jej. Slaná voda připomíná slzy Izraelitů, které prolili v egyptském otroctví. Sefardští židé namáčejí někdy karpas do vína nebo do charosetu.

Jachac.

Prostřední ze tří macesů je rozlomen a větší polovina je dána stranou jako afikoman (zákusek). Děti se snaží jej ukrást a po sederu za něj dostat výkupné v podobě sladkostí. Tento rituál byl jako řada dalších ustanoven k udržení pozornosti dětí po celou dobu sederu. Menší polovina macesu se vrátí zpět mezi ostatní dva.

Magid.

Vyprávění, čtení z Pesachové hagady, které popisuje vysvobození z egyptského otroctví, i události mnohem pozdější s tematikou vykoupení nebo které se vztahují jiným způsobem ke svátku Pesach. Mezi nejznámější pasáže patří následující:

Čtyři otázky.

Toto vyprávění začíná dvěma odstavci - "Ha lachma anja" (:, „toto je chudý chléb“ - vztahuje se k macesům) a čtyřmi otázkami, které pokládá nejmladší účastník sederu. tyto otázky se nazývají podle úvodních slov "Ma ništana" (, „čím se liší“, „co odlišuje“) a zní:  Pátá otázka, která měla být původně mezi druhou a třetí, zní:

Rány.

Deset ran egyptských je připomenuto symbolicky tak, že každý účastník namočí do svého poháru s vínem prst nebo příbor a ukápně kapku vína na talíř při každé ráně. Tyto jsou:

Druhý pohár.

Po vyjmenování deseti ran se zpívá píseň "Dajenu" (dosl. „Nám by to stačilo“) jako připomínka toho, že cílem vysvobození z Egypta nebylo způsobit Egypťanům utrpení a že i kdyby Bůh provedl pouze jeden z těchto zázraků, Izraeli by to stačilo.

Rachac.

Rituální umytí rukou, tentokrát všech přítomných a za pronesení požehnání.

Moci maca.

Tradiční poženání nad chlebem, tentokrát ovšem nad chlebem nekvašeným.

Maror.

Maror se namočí do charosetu jako připomínka hořkosti otroctví a otrocké práce, kterou Izraelité v Egyptě vykonávali.

Korech.

Maror se jí společně s kouskem macesu na způsob sendviče jako připomínka Hilela, který měl takto ve zvyku jíst maror na sederovou večeři.

Šulchan orech.

Doslova prostřený stůl, samotná slavnostní hostina. Tradiční jídla jsou různá, od drůbeže až po gefilte fiš. Jedním z tradičních jídel mezi aškenázskými židy je polévka s macesovými knedlíčky.

Cafun.

Afikoman je „vykoupen“ od dětí a sněden jako poslední jídlo sederové noci.

Barech.

Po skončení hostiny se říká požehnání po jídle.

Třetí pohár.

Po pronesení požehnání po jídle se jako pohár požehnání vypije třetí pohár vína.

Pohár pro Elijáše.

V této chvíli se naplní pátý pohár pro proroka Elijáše, který symbolizuje příchod Mesiáše a vykoupení a otevřou se pro něj symbolicky dveře.

Halel.

Recituje se tzv. velký Halel (Žalmy 113 - 118).

Čtvrtý pohár.

Po skončení recitace Halelu se vypije čtvrtý pohár, říká se příslušné požehnání.

Nirca.

Zakončení sederu tradičními písněmi jako např. "Chad gadja" nebo "Echad mi jode'a". V některých obcích se během noci čte Píseň písní.

Sederová večeře (:, noc řádu) neboli zkráceně Seder (:, pořádek, řád) je židovský svátek, rituální večeře sloužící jako připomínka vyvedení Izraele z egyptského otroctví. Sederová večeře má přesně stanovený průběh a pořadí úkonů (odtud její název). Kromě pojídání symbolických pokrmů se předčítají texty z Pesachové Hagady. Seder se koná o prvním večeru (v diaspoře o prvních dvou večerech) svátku Pesach. Základem sederu je biblické nařízení učit děti o významu vysvobození židovského národa z egyptského otroctví.

The Passover Seder ( 'order, arrangement'; ) is a ritual feast that marks the beginning of the Jewish holiday of Passover. It is conducted throughout the world on the eve of the 15th day of Nisan in the Hebrew calendar (i.e., at the start of the 15th; a Hebrew day begins at sunset). The day falls in late March or in April of the Gregorian calendar and the Passover lasts for seven days in Israel and eight days outside Israel. Jews generally observe one or two seders: in Israel, one seder is observed on the first night of Passover; many Diaspora communities hold a seder also on the second night. The Seder is a ritual performed by a community or by multiple generations of a family, involving a retelling of the story of the liberation of the Israelites from slavery in ancient Egypt. This story is in the Book of Exodus ("Shemot") in the Hebrew Bible. The Seder itself is based on the Biblical verse commanding Jews to retell the story of the Exodus from Egypt: "You shall tell your child on that day, saying, 'It is because of what the LORD did for me when I came out of Egypt.'" (Exodus 13:8) Traditionally, families and friends gather in the evening to read the text of the Haggadah, an ancient work derived from the Mishnah ("Pesahim" 10). The Haggadah contains the narrative of the Israelite exodus from Egypt, special blessings and rituals, commentaries from the Talmud, and special Passover songs.


Výpočet.

Níže je vzorec pro výpočet dostřelu pro případ, kdy místo výstřelu i místo dopadu leží v jedné horizontální rovině (ve fyzikální teorii také označován jako šikmý vrh), při zanedbání odporu vzduchu a případného protivětru: kde formula_2 označuje dostřel, formula_3 "počáteční", neboli "úsťovou rychlost" střely, tj. rychlost střely poté, co na ni přestaly působit „pohonné“ síly uvolněné výstřelem (u palných zbraní se měří u ústí, proto rychlost úsťová), formula_4 úhel mezi směrem výstřelu a podložkou (horizontální rovinou) a formula_5 tíhové zrychlení (v našich zeměpisných šířkách přibližně 9,81 m.s).  Pro výstřel z nějaké výšky nad zemí (viz obrázek) platí:  kde y je výška nad zemí, ze které se vystřelilo.

Reálnost.

Tyto vzorce jsou pouze ilustrativní, protože v reálných podmínkách působí na projektil výrazné odporové síly. Tyto síly redukují tabulkový dostřel o 40–60 % v závislosti zejména na rychlosti střely (větší rychlost znamená větší odpor) a aerodynamice projektilu.

Druhy dostřelů.

Ve střelecké praxi se definuje více druhů dostřelů. Toto rozlišení je předmětem testových otázek při zkošce odborné způsobilosti pro získání zbojního průkazu.  Je tedy logické, že účinný dostřel je vždy menší než dostřel maximální.  V lovecké praxi se dále rozlišuje účinný dostřel podle dalších kritérií, kterými jsou rozptyl střelby a ranivý účinek. Rozptylový účinný dostřel je dán jednak technickými omezeními, ale i osobními dovednostmi střelce. Podle toho se rozlišuje:  Tyto pohledy potom vymezují dálku střelby pro mysliveckou praxi.

Příklad hodnot účinných dostřelů v lovecké praxi.

Pro lov vysoké zvěře kulovnicí a s vynecháním osobního vlivu konkrétního střelce lze jsou určeny tyto směrné hodnoty dostřelů: (předpokládá se jakostní zbraň a střelivo a dobrý střelec)

Dostřel je fyzikální veličina charakterizující (horizontální) vzdálenost, na kterou je určitá zbraň schopna dopravit daný náboj. Udává se v délkových jednotkách, nejčastěji v metrech (základní jednotka SI) a jeho násobcích, případně v anglosaských délkových jednotkách (yardy, míle).

In physics, assuming a flat Earth with a uniform gravity field, and no air resistance, a projectile launched with specific initial conditions will have a predictable range.