Informace o písni.

"Dark Side" (temná strana) je píseň americké zpěvačky Kelly Clarkson, napsal ho busbee a Alexander Geringase a produkoval Greg Kurstin. Píseň byla puštěna přes RCA Records 5. 6. 2012 jako třetí singl z pátého studiového alba Stronger. Text písně obsahuje téma přijetí obnovy a vnitřní krásy.  "Dark Side" získala obecně pozitivní recenze od kritiků, kteří píseň považovali jako dobrý nástupce písně What Doesn't Kill You (Stronger). Kritici také pochválili vokální výkon Kelly Clarkson míšením s melodií písně jako oblíbený a dech beroucí. Singl se stal jejím druhým po sobě jdoucím číslem 1 v americkém chart Hot Dance Club Songs.

Videoklip.

Hudební video pro "Dark Side" režíroval Shane Drake, který také režíroval hudební video pro What Doesn't Kill You (Stronger). To bylo natočeno 28. dubna 2012 v Downtown Los Angeles. Scény, které se odehrávají v centru města, byly natočeny v 1st Street Bridge podél Losangeleské řeky. Videoklip měl premiéru 24. května 2012 na YouTube.  Hudební video hlavně zkoumá přijetí motivů, s dílčími tématy šikany, drogy a závislost na alkoholu. Video začíná Kellyiným zpěvem v tmavém pozadí. V průběhu videa zobrazují scény lidi s jejich bojem v životě (např. muž přišel o práci, dospívající dívka zápasí s váhou, dospívající chlapec pronásledováni a šikanováni, dívku, která nevyhrála královnu krásy bojující s tlaky a drogové závislosti, podnikatel se závislostí na alkoholu, opuštěný válečný veterán, a manželka se rozvádí s manželem).  Video bylo nominována na MTV Video Music Award v kategorii Best Video with a Message (nejlepší video s poslestvím)

Živé vystoupení.

Kelly singl poprvé předvedla na Tour The Troubador v Los Angeles 19. října 2011. Poté na Billboard Music Awards 2012, 20. května 2012.

Dark Side(temná strana) je třetí a poslední singl americké zpěvačky Kelly Clarkson z páté desky Stronger. Produkoval ho Greg Kurstin.

"Dark Side" is a song by American singer Kelly Clarkson, written by busbee and Alexander Geringas, and produced by Greg Kurstin. The song was released by RCA Records on June 5, 2012 as the third and final single from Clarkson's fifth studio album, "Stronger" (2011). "Dark Side" is a mid-tempo synth-pop ballad that incorporates a vigorous music box melody with up-tempo beats in choruses, with its lyrics containing the theme of acceptance, recovery, and inner-beauty.


EPPO kód.

GALEVI

Vědecké názvy.

Podle EPPO je pro brouka s označením Bázlivec kalinový ("Pyrrhalta viburni") používáno více rozdílných názvů, například "Galeruca viburni", "Galerucella viburni" nebo "Trirhabda viburni".

Zeměpisné rozšíření.

Bázlivec kalinový je rozšířený v teplých oblastech Severní polokoule a v tropických oblastech Jižní Ameriky, Afriky a severovýchodní Asie. Do Severní Ameriky byl dovezen v roce 1947. V Evropě je původním druhem, a v Česku druhem běžným.

Popis.

Dospělí brouci jsou podlouhlí, 4-6,5 mm velcí. Krovky jsou pastelově světle okrově žluté. Hřbetní strana je pokryta hustým zlatošedým obrvením (Weston a Hoebeke 2003a). Larvy jsou až 1-6,5(10) mm velké, šedavě bělavé s mnoha pravidelně symetricky umístěnými černými skvrnami a bradavkami, obvykle se nacházejí pod listy.

Biologie.

Přezimují vajíčka. V květnu se líhnou larvy, které prochází třemi instary. Mladé larvy se zdržují na spodní straně listů. Larvy se ale často zdržují společně, ve skupinách. Vyžírají hromadně plošky ve spodní pokožce listů. Později se rozlézají po listech, které skeletují nebo děrují. Dorostlé larvy se kuklí v půdě od začátku do poloviny června a dospělci se líhnou v červenci. Fáze kukly trvá asi 10 dnů (Murray 2005). Dospělci kladou vajíčka od konce června až do října nebo až do prvních mrazů (Weston a Cramer 2006). Během svého života dospělá samice klade až 500 vajec do větviček kaliny a otvor maskuje. Po ukončení rozmnožování dospělci hynou.  Vyskytuje se v parcích, v lesích a v zahradách a všude tam, kde se nacházejí hostitelské rostliny. Těmi jsou dřeviny rodu kalina. Bázlivec kalinový napadá asi 150 druhů kalin.

Rostlinolékařský význam.

Požer larev vede ke zcela skeletovaným listům kaliny. Na listech se nacházejí larvy brouka. Ty mohou některými znaky (barva, tvar těla) připomínat mandelinku dvacetitečnou nebo a brouci mandelinku druhu Pyrrhalta luteola. Napadení způsobuje opakovaně holožíry a někdy následné odumření napadených dřevin.  K ochraně rostlin se izolují napadené keře, v úvahu připadá také chemická ochrana insekticidy, například Calypso 480SC

Bázlivec kalinový ("Pyrrhalta viburni") je brouk, jehož housenky poškozují listy žírem. Škodí především na kalinách a při přemnožení způsobuje holožír.

Pyrrhalta viburni is a species of leaf beetle native to Europe and Asia, commonly known as the viburnum leaf beetle. It was first detected in North America in 1947 in Ontario, Canada. However, specimens had been collected in Annapolis Royal, Nova Scotia in 1924. In 1996 it was discovered in a park in New York, where native plantings of arrowwood ("Viburnum dentatum" complex) were found to be heavily damaged by larval feeding. The UK-based Royal Horticultural Society stated that its members reported "Pyrrhalta viburni" as the "number one pest species" in 2010. Female beetles burrow into viburnum terminal twigs and create'spaces' in pith tissue. Then they lay eggs in clusters and cover them with frass. Eggs overwinter in these cavities where they are protected from water loss and predation.


Finále.

Vítězem se stala pátá nasazená dvojice Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká z České republiky, která ve finále zdolala australské turnajové osmičky Ashleigh Bartyovou hrající po boku Casey Dellacquové.

Průběh.

První breakové možnosti získaly v sedmém gamu úvodní sady Australanky, kterým se podařilo vzít podání Hradecké. Náskok 5–3 však nepotvrdily a v další hře následoval re-break českého páru. První set si připsaly osmé nasazené až v tiebreaku poměrem míčů 7:4.  V úvodu druhé sady přišla Hlaváčková o podání. Soupeřky však nevyužily šanci na vedení, když v následujícím gamu ztratily vlastní servis čistou hrou. Následovala šňůra pěti her českého páru, jenž po hladkém průběhu vyrovnal stav utkání na 1–1.  O vítězkách US Open tak rozhodlo třetí dějství, v němž za stavu 3–3 na gamy neudržely Australanky servis. V další hře se však do utkání vrátily, když také Hradecká prohrála podání. Následné třetí prolomené podání v řadě se stalo klíčovým. Český pár využil během deváté hry jednu z výhod a ujal se vedení 5–4. Hlaváčková poté utkání i soutěž ženské čtyřhry ukončila vítězným gamem.

Přehled.

Hradecká s Hlaváčkovou získaly na US Open premiérový titul v ženské čtyřhře, a po výhře na French Open 2011, druhý grandslam v této soutěži. Hlaváčková navíc triumfovala také ve smíšené čtyřhře spolu s Bělorusem Maxem Mirným. Při slavnostním ceremoniálu na dvorci Arthura Ashe, kde šampiónky obdržely pohár z rukou Chandy Rubinové, Hlaváčková uvedla: „"Je to úžasné. Nedokážu uvěřit tomu, že jsem tenhle týden vyhrála dva grandslamy"“.  Vítězky se tak staly historicky první výhradně českou dvojicí, včetně československých hráček, která triumfovala v ženské čtyřhře US Open od jejího prvního ročníku konaného v roce 1889.  Sedmnáctiletá Bartyová a její spoluhráčka Dellacquová prohrály i třetí finále ženského grandslamového debla v sezóně 2013, když poraženy odešly již z bojů o titul na Australian Open a ve Wimbledonu.

Obhájcem titulu v soutěži ženské čtyřhry na US Open 2013 byl italský pár Sara Erraniová a Roberta Vinciová, který ve čtvrtfinále nestačil na sestry Serenu a Venus Williamsovy.

Sara Errani and Roberta Vinci were the defending champions, but lost to Serena and Venus Williams in the quarterfinals.<br> Andrea Hlaváčková and Lucie Hradecká won the title, defeating Ashleigh Barty and Casey Dellacqua in the final, 6–7, 6–1, 6–4.


Sportovní kariéra.

Na Mistrovství Evropy v atletice 1986 zvítězila vrhem dlouhým 21,10 m. S atletikou skončila v roce 1990.

Efekty dopingu.

Kriegerové byly systematicky podávány steroidy od jejích 16 let po celou sportovní kariéru. Podle knihy Wernera Frankeho dostávala téměř 2600 miligramů steroidů v roce 1986, což je o 1000 miligramů více, než bral Ben Johnson během LOH v Soulu.  První odlišnosti charakteristické pro muže se začaly vyvíjet v jejích osmnácti letech, nakonec na ní léta dopingu zanechala řadu mužských rysů. V roce 1997 podstoupila změnu pohlaví a změnila jméno na Andreas.  Kriegerová „cítila se být mimo a neurčitým způsobem toužila být chlapcem“ ještě před tím, než podstoupila hormonální léčbu a v roce 2004 řekla v interview pro New York Times, že „je ráda, že se stala mužem“. Ale současně zdůraznila, že dávky hormonů ji zbavily práva „sama najít pohlaví, kterým chci být“. Operativní změna pohlaví dominovala v německém tisku, přitáhla pozornost široké veřejnosti k dopingu ve Východním Německu a přiměla řadu bývalých sportovců poprvé o dopingu veřejně promluvit.  Krieger v roce 2000 dodal důkazy v procesu s Manfredem Ewaldem vedoucím východoněmeckého sportovního programu a předsedou východoněmeckého Olympijského výboru a Manfredem Hoeppnerem. Dosvědčil, že podávané drogy přispěly k transsexualitě. Oba byli usvědčeni z úmyslného poškození zdraví sportovců. Ewald byl odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce 22 měsíců.  Krieger musel zanechat sportu, neboť trpěl silnými bolestmi protože v dobách, kdy užíval steroidy, navzpíral obrovské tréninkové dávky. Ještě dnes pociťuje silné bolesti boků a stehen a snáší jen mírnou námahu.

Soukromí.

Krieger se v roce 2002 oženil s bývalou plavkyní Ute Krauseovou, která je také obětí státem organizovaného podávání dopingu východoněmeckýmm sportovcům.

Andreas Krieger (narozen jako Heidi Kriegerová 20. července 1966) je bývalá východoněmecká atletka soutěžící ve vrhu koulí. Stejně jako mnoho špičkových východoněmeckých atletů byla Kriegerová systematicky a nevědomě dopována anabolickými steroidy.

Andreas Krieger (born 20 July 1966 in East Berlin) is a German former shot putter who competed on the women's East German athletics team at SC Dynamo Berlin as Heidi Krieger.


Život a dílo.

Narodil se a vyrůstal na rodinné farmě v Hallingdalu. Jeho otcem byl Knut Knutsen Bry (1901– 1986), farmář, řezbář a učitel, jeho matkou Sophie, rozená Anfinsetová (1911– 1996). Po ukončení střední školy nastoupil jako učeň v hotelové kuchyni ve městě Al, poblíž svého rodiště. Později pracoval jako šéfkuchař bez diplomu v hotelu Norum v Oslu.  V roce 1970 vyhrál fotografickou soutěž v časopise a začal se věnovat své další velké zálibě, módnímu návrhářství. V letech 1970 – 1975 byl zaměstnán u Franka Varnera, norského módního a textilního magnáta, odkud odešel do Paříže, kde jeho fotografie vlastní módy přitahovaly větší pozornost než samotné módní návrhy.  Všechny tři jeho záliby, gastronomie, móda a fotografie se spojily v jeho dalším povolání módního a reklamního fotografa, kterým se stal, bez formálního fotografického vzdělání, v roce 1975, ve svých 29 letech. Za svoji práci byl oceněn jako „módní fotograf roku 1986“ v USA a „fotograf roku 1989“ v Norsku. Od roku 1980 vystavuje pravidelně v galeriích a muzeích ve své vlasti (kulturní centrum Henie Onstad v Oslu, Preus Fotomuseum v Hortenu, Nord Norske Kunstsamlinger aj.) i v zahraničí (Espace Canon v Paříži, Norilsk v Rusku a další).  Spolupracoval s populární norskou hudební skupinou "A-ha" (1982 – 2010) v začátcích její kariéry. Je autorem přebalu alba "Scoundrel Days", které skupina nahrála v roce 1986 a také režíroval video s živou nahrávkou skladby "I've Been Losing You" během pobytu skupiny na Havaji v červnu roku 1986.  Přispívá do časopisů "Condé Nast Traveller", "Elle", "Vogue", "Esquire", "Vanity" a mezi jeho klienty patří i světoznámé firemní značky Nike, Christian Dior, Pierre Cardin, Yves Saint Laurent, Piz Buin, Statoil, Citroen, Mercedes, Saab nebo Volvo.  Kromě reklamních fotografií se věnuje i volné tvorbě, která byla též předmětem jeho výstavy "That & This" v roce 2009 v New Yorku.  Knut Bry vystupuje jako aktivní ochránce životního prostředí. V této oblasti spolupracuje s nadací Bellona (Bellona Foundation), která byla založena v Oslu v roce 1986 a bojuje proti negativním aspektům života konsumní společnosti.

Odkazy.

Externí odkazy.

"V tomto článku byly použity některé informace z odpovídajícího článku na anglické wikipedii."

Knut Bry celým jménem Knut Johannes Bry (* 3. října 1946, Hallingdal, Norsko) je norský reklamní fotograf. Spolupracuje se světovými časopisy orientovanými na reklamu a podílí se svými fotografiemi na publikacích a knihách o umění, módě, životním stylu a gastronomii.

Knut Johannes Bry (born 3 October 1946) is a Norwegian fine-art photographer and film director. Bry chose photography as a profession in 1975, when he was 29 years old. He has won a number of photographic awards, among them Photographer of the Year in the United States in 1986 and in Norway in 1989. He has permanent exhibits at the Henie-Onstad Art Centre, the Preus Museum, and Nord Norske Kunstsamlinger. His work has also been exhibited at Espace Canon in Paris, in Norilsk, and various museums in Norway. He has published and contributed to several books within photography, fashion, and food.


Popis.

Kasie jsou stromy nebo mohutné keře se střídavými sudozpeřenými listy. Listy jsou uspořádány spirálně nebo dvouřadě. Lístky složených listů jsou vstřícné. Na listech a řapících nejsou přítomna nektária. Květy jsou uspořádány v jednoduchých hroznech, které vyrůstají na konci mladých větévek nebo na starších zkrácených postranních větévkách. Květy jsou nejčastěji žluté nebo růžové, řidčeji červené, bílé nebo i různobarevné. Kalich je pravidelný, pětičetný, koruna je dvoustranně souměrná, složená z 5 lístků, které jsou shodného tvaru nebo je jeden z nich s přívěskem. Tyčinek je 10, z toho 3 jsou dlouhé a s prohnutými nitkami, 3 jsou kratší a přímé a zbývající jsou ještě kratší a sterilní. Tyčinky se liší i způsobem otevírání prašníků: prašníky nejdelších tyčinek se otevírají štěrbinou, zatímco prašníky kratších tyčinek zpravidla bazálními póry. Semeník obsahuje mnoho vajíček. Plody jsou úzce válcovité nebo zploštělé či čtyřhranné nepukavé lusky s četnými semeny uspořádanými v jedné nebo ve dvou řadách. Semena jsou v luscích zcela nebo téměř oddělená přehrádkami a často obklopena měkkou dužninou.

Rozšíření.

Rod "Cassia" zahrnuje asi 30 druhů a je rozšířen v tropech celého světa.

Ekologické interakce.

Americké druhy kasií jsou podobně jako rostliny rodu sena ("Senna") hostitelskými rostlinami žluťásků z rodu "Phoebis".

Taxonomie.

V současné taxonomii čeledi bobovité je rod kasie řazen společně s blízce příbuznými rody sena ("Senna") a "Chamaecrista" do podčeledi "Caesalpinioideae". V minulosti byl rod "Cassia" řazen v rámci této podčeledi do subtribu "Cassiinae" a tribu "Cassieae", v roce 2017 však byla podčeleď "Caesalpinioideae" komplexně reorganizována a nové rozčlenění na jednotlivé triby nebylo dosud publikováno. Rod "Cassia" byl v minulosti pojat široce a zahrnoval asi 500 až 600 druhů. Při pozdějších revizích byla většina druhů přeřazena do blízce příbuzných rodů "Senna" a "Chamaecrista".

Obsahové látky.

V dužnině plodů "Cassia fistula" byl zjištěn obsah antrachinonových glykosidů, dále sennosidy A a B, rhein a glukosid rheinu, barbaloin, aloin, kyselina mravenčí, máselná a šťavelová a jejich estery. V semenech jsou přítomny volné galaktomannosové cukry a volné aminokyseliny, v listech rhein a sennosidy A a B.

Význam.

Kasie jsou v tropech často vysazovány jako pouliční a stínící stromy. Mezi nejčastěji pěstované druhy náleží "Cassia fistula" a "C. moschata" se žlutými květy a "C. javanica" s květy růžovými. Mezi další okrasné druhy pěstované v tropech náleží africká "C. afrofistula" a indická "C. roxburghii". Pěstuje se také kříženec "Cassia fistula" a "Cassia javanica" pod názvem "Cassia x nealiae", vyznačující se broskvově růžovými květy.  Kůra "Cassia fistula" obsahuje třísloviny a je využívána jako zdroj červeného barviva. Semena a dužnina plodů tohoto druhu jsou využívány v medicíně jako laxativum. V tradiční medicíně mají využití i jiné druhy, např. "C. javanica".

Kasie ("Cassia") je rod tropických dřevin z čeledi bobovité. Vyskytují se v počtu asi 30 druhů v tropech celého světa. Kasie mají často nápadné hrozny žlutých nebo růžových květů a jsou v tropech pěstovány jako okrasné a stínící stromy. Využití mají také v medicíně.

Cassia is a genus of flowering plants in the legume family, Fabaceae, and the subfamily Caesalpinioideae. Species are known commonly as cassias. Cassia is also the English common name of some species in the genus "Cinnamomum" of the family Lauraceae. Species of the genera "Senna" and "Chamaecrista" were previously included in "Cassia". "Cassia" now generally includes the largest species of the legume subtribe Cassiinae, usually mid-sized trees.


Historie a vlastníci.

Vývoj vyhledávače započal v říjnu 2011, zakladatelem je Oliver Dlouhý. Další rok v dubnu byla založena společnost SkyPicker.com s.r.o. Na podzim roku 2013 došlo k navýšení základního kapitálu, společnost Touzimsky Airlines za 20 % podíl zaplatila 5 milionů korun. Následně došlo k odkupu konkurenta WhichAirline.com (V ČR Aletenky.cz) V polovině května 2016 došlo k přejmenování portálu na Kiwi.com, přejmenovala se též společnost provozující portál. V roce 2017 získal podíl ve společnosti Jaroslav Kokolus ve výši 8,5%. V roce 2019 převzal většinový podíl společnosti americký fond General Atlantic.  Většinovým vlastníkem společnosti je General Atlantic (53,5%). Následuje zakladatel společnosti Oliver Dlouhý (22,4 %), společnost Touzimsky Airlines (10 %), další ze spoluzakladatelů je Jozef Képesi (12,5 %) a vlastníkem je také Luboš Charčenko (1,4 %).  Na podzim 2017 firma získala dotaci 87,6 milionů korun od ministerstva průmyslu a obchodu. Peníze byly investovány do dalšího rozvoje společnosti společnosti.

Produkt.

Služba je zaměřena na propojování letů vzájemně nespolupracujících leteckých společností. Interaktivní mapa na hlavní straně umožňuje vybrat místo odletu a příletu na základě města, regionu nebo státu. Uživatelé nemusí zadávat přesný čas jejich letu. Systém vždy nabízí nejlevnější variantu z různých aerolinek. V roce 2015 měla společnost tržby ve výši 2,1 mld. Kč, v roce 2016 již 8,4 mld. Kč. Obrat společnosti v roce 2017 činil 17,7 mld. Kč. V roce 2018 to bylo 30,9 mld. Kč.

Média.

Světová média.

V červenci 2012 se web objevil ve francouzském deníku "Le Figaro". O dva měsíce později byl Skypicker zařazen mezi "10 webů stojících za přidání do záložek", článku Setha Kugela z "New York Times". Busines Insider se v květnu 2015 zmínil o unikátní algoritmu Skypickeru. Condé Nast Traveler napsal o nové aplikaci Skypickeru v prosinci 2015. V únoru 2016 poskytl Oliver Dlouhý rozhovor The HuffingtonPost (od 2017 HuffPost). V listopadu 2016 se o společnosti zmínil i Tech.eu. Oliver Dlouhý se v lednu 2018 stal tváří evropského žebříčku Forbes 30under30 Technology and Malware. Nový Chief Information Officer David Pavlík dal v září 2018 rozhovor britskému webu Travolution.com, který se zaměřuje na online cestovní průmysl. Lonely Planet psal v listopadu 2018. V prosinci 2018 psal o partnerství s čínskou společností Tongcheng-Elong také web traveldailymedia.com.

Česká média.

V dubnu 2013 Hospodářské noviny psaly, že Brněnský Skypicker míří za velkým byznysem. Český Forbes v únoru 2015 zmiňuje investici Ondřeje Tomka ve výši 25 milionů korun do Skypickeru. Levné cestování prostřednictvím českého vyhledávače Skypicker zmiňuje i Technet. Oliver Dlouhý byl hostem pořadu Show Jana Krause v březnu 2016. Česká média také psala o přejmenování společnosti. Týdeník Euro označil Olivera Dlouhého jako českého Zuckerberga v dubnu 2017. Český web Tyinternety.cz v červenci 2017 popsal spolupráci se společností Amadeus. V létě 2018 se k firmě přidal David Pavlík. V roce 2019 česká média především zajímala změna vlastnických struktur společnosti a informovala také o navázání nové spolupráce s leteckou společností AirAsia.

Ocenění.

V únoru 2017 získala společnost ocenění za inovativní řešení globálních platebních transakcí pro rok 2017 v oblasti Treasury Management od TMI Awards. V listopadu 2017 byla oceněna jako Best Metasearch Website na Travolution Awards. Žebříček Deloitte Technology Fast 50 v říjnu 2017 ocenil firmu jako Rising Star. Oliver Dlouhý byl lednu 2018 vybrán jako hlavní tvář technologické kategorie pro Europe ́s 30 under 30 časopisu Forbes. Ocenění Finanční ředitel roku předávané Klubem finančních ředitelů získal v dubnu 2017 Juraj Strieženec, CFO. Časopis Forbes Česko ocenil v červnu 2018 společnosti jako nejlepší startup roku, čímž obhájila své prvenství z roku 2017. V říjnu 2018 se společnost umístila na 2. místě v Deloitte Technology Fast 50 2018. V listopadu 2019 společnost oznámila vizi stát se prvním virtuálním globálním super-přepravcem a vyhrála Cenu publika na konferenci Phocuswright v Miami.

Kiwi.com (dříve SkyPicker) je český internetový vyhledávač letenek po celém světě umožňující jejich rezervaci a koupi. Vyhledávač se zaměřuje na propojování letů leteckých společností, které spolu normálně nespolupracují. Díky unikátnímu algoritmu umožňuje společnost kombinaci přepravy více než 750 dopravců. Dále nabízí a propojuje nejen lety, ale i vlaky nebo autobusy. Dnes na Kiwi.com probíhá více než 100 milionů vyhledávání denně a v průměru se přes vyhledávač prodá 33 tisíc letenek denně. Ústředí má v Brně, v roce 2015 společnost zaměstnávala 153 zaměstnanců, v roce 2020 pro ni pracuje přes 2600 lidí po celém světě. Obrat společnosti činil v roce 2016 330 milionů eur. V roce 2017 vzrostl obrat na 700 milionů eur a rok 2018 již překonal hranici 1 miliardy eur.

Kiwi.com (previously known as skypicker.com) is a Czech online travel tech company founded by Oliver Dlouhý and Jozef Képesi in 2012. Through its online portal Kiwi.com provides a fare aggregator, metasearch engine and booking for airline tickets and ground transportation. Its ticket search features Kiwi.com’s "virtual interlining" concept – itineraries combined from over 750 carriers, including many that do not usually cooperate in online bookings. The booking service also features the industry-leading Kiwi.com Guarantee, which protects customers from missed connections caused by delay, schedule change, or cancellation. Today, the company handles more than 100 million searches every day and sells an average of 33,000 seats per day. Kiwi.com currently employs over 2,600 people. In November 2019, the company announced its vision to become the world’s first Virtual Global Supercarrier (VGS).


Volby do zastupitelstev krajů v Česku 2016

Boj proti hladu.

Jako vojenský felčar se zúčastnil sedmileté války a upadl do pruského zajetí, kde poznal výživnou hodnotu brambor. Ve Francii se tehdy bramborami opovrhovalo, byly pokládány za příčinu malomocenství a používaly se nanejvýš jako krmivo pro prasata. V roce 1772 vypsala besançonská Akademie věd a umění soutěž o nejlepší nápad, jak čelit hladomorům, k nimž ve Francii 18. století pravidelně docházelo. Parmentier získal první cenu právě za návrh na využívání brambor jako plodiny, která není náročná na pěstování a dává velké výnosy. Vymyslel řadu receptů na úpravu brambor, které uspokojily i nejnáročnější labužníky (hostem jeho bramborových večeří býval i Benjamin Franklin) a přesvědčil krále Ludvíka XVI., aby mu poskytl pozemek nedaleko Paříže na experimentální bramborové pole. Zároveň uplatnil psychologickou fintu: nechal pole hlídat armádou, vojáci však dostali instrukce, aby v případě krádeže předstírali, že si ničeho nevšimli. Sedláci v okolí si řekli, že na přísně střeženém poli bude jistě něco cenného, v noci brambory vyhrabávali a sadili je na své pozemky. Tak se brambory rozšířily do celé Francie. V roce 1785 zachránily brambory tisíce životů po velké neúrodě na severu Francie. Ve Versailles se konala velká slavnost na Parmentierovu počest a sám oslavenec předal královskému páru velkou kytici bramborových květů.

Další aktivity.

Parmentier měl mnoho zájmů: zaváděl očkování proti neštovicím, patřil k významným zastáncům fyziokratismu. Založil školu pečení chleba, věnoval se vinařství, sýrařství a pěstování hub, zkoumal různé metody uchovávání potravin. Napoleon Bonaparte ho roku 1805 jmenoval generálním inspektorem zdravotní péče. V této funkci reagoval Parmentier na kontinentální blokádu výrobou cukru z cukrovky.

Odkaz.

Po A. A. Parmentierovi je pojmenována "Avenue Parmentier" v Paříži a stanice metra, která se nachází na této ulici. Před lékařskou fakultou Descartesovy univerzity stojí jeho socha. Jeho jméno také nese řada bramborových pokrmů, např. "hachis Parmentier", bramborová kaše zapečená s mletým hovězím.

Antoine-Augustin Parmentier (12. srpna 1737, Montdidier, Francie – 13. prosince 1813, Paříž, Francie) byl francouzský lékař a dietolog, propagátor konzumace brambor.

Antoine-Augustin Parmentier (,, ; Montdidier 12 August 1737 – 13 December 1813) was a French pharmacist and agronomist, best remembered as a vocal promoter of the potato as a food source for humans in France and throughout Europe. His many other contributions to nutrition and health included establishing the first mandatory smallpox vaccination campaign (under Napoleon beginning in 1805, when he was Inspector-General of the Health Service) and pioneering the extraction of sugar from sugar beets. Parmentier also founded a school of breadmaking, and studied methods of conserving food, including refrigeration.


Historie.

Zdaleka nejvýznamnější postavení zde od začátku 16. století měla a stále má římskokatolická církev. V koloniálním období možnost zvolit si jiné náboženské vyznání ani neexistovala. Na území Brazílie se však katolická víra, šířená jezuity a vyznávaná portugalskými osadníky, setkávala a mísila s náboženskými tradicemi původních obyvatel i otroků z Afriky.  První brazilská ústava z roku 1824 sice zavedla náboženskou svobodu, oficiálním náboženstvím ale zůstal římský katolicismus. V roce 1891 došlo k odluce státu od církve. Katolická církev si nicméně zachovala politický vliv a naprosto dominantní postavení až do 70. let 20. století. Kvůli jejímu odporu např. nebyl až do roku 1977 povolen rozvod.  V posledních desetiletích však došlo k výraznému vzestupu pentekostalismu a afrobrazilských náboženských směrů, poměrně málo vzrostl počet lidí, kteří se nehlásí k žádné církvi. Tyto tendence snížily podíl římských katolíků v brazilské společnosti: zatímco v roce 1970 se za ně považovalo 90 % populace, v roce 2010 to bylo již méně než 65 %.

Církevní příslušnost.

Spektrum církví, ke kterým se dnes Brazilci hlásí, je velice široké. Všechny níže uvedené počty jejich členů pocházejí z roku 2010, není-li uvedeno jinak.

Katolická církev.

Přes značný pokles členů zůstává římskokatolická církev v Brazílii se 123 miliony věřících nejmohutnějším náboženským proudem. Ke katolicismu se ještě hlásí Brazilská katolická apoštolská církev se zhruba půl milionem členů, která se od ní v roce 1945 odštěpila a funguje jako na Římu nezávislá.

Protestantismus.

Protestantismus se v Brazílii šířil zejména s působením amerických misionářů ve 2. pol. 19. století. Od konce 20. století zažívá nebývalý vzestup a k nejrůznějším protestantským církvím a hnutím se v roce 2010 hlásilo již přes 22 % společnosti (v roce 2000 to bylo asi 15 %). Dominantní v jeho rámci jsou pentekostální směry: mohutný růst zaznamenalo především Shromáždění Boží (12,3 mil. v roce 2010 vs. 8,4 mil. v roce 2000), silnější postavení mezi nimi dále mají Brazilská křesťanská kongregace (2,3 mil.) nebo Všeobecná církev království Božího (1,9 mil.). Mezi tradičními protestantskými církvemi mají nejvíce členů baptisté (asi 3,7 mil.).  K protestantismu se však celkem hlásí více než 15 významnějších církví či hnutí, z početnějších dále např. pentekostální Igreja do Evangelho Quadrangular (1,8 mil.) či tradiční Adventisté sedmého dne (1,6 mil.) a luteráni (1 mil.).

Ostatní náboženství.

Mezi ostatními náboženstvími převažuje spiritismus (3,8 mil. v roce 2010 vs. 2,3 mil. v roce 2000), Svědkové Jehovovi (1,4 mil.) a dále afrobrazilské synkretické kulty umbanda (400 tisíc) a candomblé (170 tisíc). Asi 240 tisíc lidí vyznává buddhismus.

Religiozita v Brazílii je v porovnání s dalšími státy Latinské Ameriky vysoká. K některé z církví či náboženských hnutí se v této dvěstěmilionové zemi hlásí asi 92 % populace. V roce 2010 zhruba 65 % obyvatel, tehdy asi 123 milionů lidí, patřilo k římskokatolické církvi, což z Brazílie činí zemi s nejvyšším počtem katolíků na světě. Asi 22 % lidí (asi 42 mil.) deklarovalo svou příslušnost k protestantismu, přes pět procent (9,3 mil.) pak k jiným náboženstvím.

Christianity is the largest religion in Brazil, with Catholics having the most adherents. Brazil possesses a richly spiritual society formed from the meeting of the Catholic Church with the religious traditions of African slaves and indigenous people. This confluence of faiths during the Portuguese colonization of Brazil led to the development of a diverse array of syncretistic practices within the overarching umbrella of Brazilian Catholicism, characterized by traditional Portuguese festivities. Until recently Catholicism was overwhelmingly dominant. Rapid change in the 21st century has led to a growth in secularism (no religious affiliation), and Evangelical Protestantism to over 22% of the population. The 2010 census indicates that under 65% of Brazilians consider themselves Catholic, down from 90% in 1970, leading Cardinal Cláudio Hummes to comment, "We wonder with anxiety: how long will Brazil remain a Catholic country?." despite falling in most of the country, Catholicism remains strong in most of the Northeast.


O hře.

Po rozhodnutí, za který národ budete hrát, musíte získat podporu různých politických frakcí (včetně náboženských, patriotů, kapitalistů, socialistů, liberálů, konzervatistů a dalších) a vyhrát nadcházející volby. Hráč představuje politiku a používá posuvníky k nastavení výše státních dotací, daní, zákonů a předpisů v dané oblasti.  Chce-li hráč změnit politiku, musí utratit kapitál, který je generován loajálními ministry.  Je potřeba mít vyrovnaný rozpočet a splácet vládní dluh bez ztráty hlasů, kterou by způsobily vysoké daně.  Hra obsahuje velkou spoustu akcí, dilemat a situací, kterou musí hráč řešit. Příkladem je volba vrchního soudce nebo vysoká úroveň znečištění.

Pokračování.

Druhý díl byl vydán v prosinci roku 2007, který se od prvního dílu liší se v tom, že používá smyšlené národy a má mnoho nových funkcí (např. členství ve straně, terorismus). Další díl byl vydán v říjnu roku 2013 a k tomuto dílu hry byly vydány později i datadisky Clones and Drones, Extremism a Social Engineering. Ve vývoji je momentálně datadisk Africa. Democracy 3 poskytuje hráči mnohem více možností, používá reálné národy a poměrně přesná statistická data o daných státech.

Ocenění.

"Democracy" je neobyčejně úspěšná Indie hra. V roce 2005 získala hra ocenění Simulace roku. Server Game Tunel ji ohodnotil 8/10, about.com 3,5/5. V roce 2008 získala Democracy 2, stejně jako první díl, ocenění Simulace roku.

Vzdělávání.

"Democracy 2" je stejně jako první díl, používán řadou škol k výuce ekonomiky a k pochopení politických systémů. Positech Game tyto hry prodává školám za sníženou cenu, aby ji podpořil. Positech vyjádřil touhu po tom, aby se hra používala na co nejvíce školách.

Democracy je politická tahová strategie, která byla vydána společností Positech Games v roce 2005. Dvě pokračování přišla v roce 2007 a v roce 2013. Hráč se ocitne v pozici prezidenta či předsedy demokratické vlády. Nejprve musí zavést a měnit politiku v sedmi oblastech (daně, ekonomika, sociální péče, zahraniční politika, doprava, veřejný pořádek - zákony a veřejné služby). Každá politika má vliv na štěstí různých skupin voličů, stejně jako různé faktory (trestná činnost, znečištění ovzduší atd.). Hráč se musí vypořádat s typickými problémy, jako jsou například protesty či bezdomovci.

Democracy is a government simulation game that was first developed by Positech Games in 2005, with a sequel released in December 2007 and a third game in 2013. The player plays as if they are the president or prime minister of a democratic government. The player must introduce and alter policies in seven areas – tax, economy, welfare, foreign policy, transport, law and order and public services. Each policy has an effect on the happiness of various voter groups, as well as affecting factors such as crime and air quality. The player has to deal with "situations", which are typically problems such as petrol protests or homelessness, and also has to make decisions on dilemmas that arise each turn.


Rozšíření.

Původní areál výskytu máty vodní je v Evropě, západní a jihozápadní Asii a na severu Afriky. Introdukována byla do Severní i Jižní Ameriky a do Austrálie. V České republice osídlila převážně teplé oblasti ve středních, východních a severozápadních Čechách a na jižní a střední Moravě, nejčastěji vyrůstá okolo Labe, Moravy a Dyje. Svá stanoviště mívá v půdách bohatých na živiny a dobře zásobených minerály (mohou být i mírně zasolené) na vlhkých místech okolo řek a vodních kanálů, rybníků a jezer, v rákosinách, zamokřených křovinách i na mokrých loukách. Překvapivě však v některých případech úspěšně roste i v poměrně suchých půdách vedle polí a cest.

Popis.

Vytrvalá rostlina s oddenkem ze kterého vyrůstají jak světlé podzemní výběžky, tak i až 45 cm dlouhé plazivé přízemní výběžky které se ochlupením i zbarvením podobají lodyze, ta bývá přímá či vystoupavá nebo chabá a poléhavá. Většinou bohatě rozvětvená lodyha dlouhá 45 až 130 cm je řídce porostlá krátkými, dolu ohnutými, jednoduchými chlupy, v horní části má ochlupení hustší. Vstřícné křižmostojné lodyžní listy s 1,5 až 2,5 cm dlouhými řapíky mají vejčité až široce vejčité čepele na bázi uťaté nebo prudce zúžené a na vrcholu špičaté nebo tupé. Čepele, dlouhé 4 až 6 a široké 2,5 až 4 cm, mají pilovitý okraj a jsou řídce porostlé kratičkými jednoduchými chlupy (na líci dlouhými asi 0,2 mm a na rubu 2 až 3krát delšími); na rubové straně čepele je zjevná mírně vystouplá žilnatina s 5 až 7 postranními žilkami. Chlupy kterými je rostlina porostlá obsahují buňky naplněné silicemi, ty po porušení stěny buňky unikají a vytvářejí typické aroma.  Drobné, narůžovělé až nafialovělé oboupohlavné květy s asi 2 mm dlouhými stopkami porostlými nazpět odstálými chlupy vyrůstají z úžlabí drobných, čárkovitých listenů. Květy jsou v lichopřeslenech nahloučeny na konci lodyhy a vytvářejí kulovitá či vejčitá květenství velmi zkrácených lichoklasů, někdy ještě vyrůstají pod nejvyšším květenství v paždí níže položených listů další lichopřesleny květů.  Úzce trubkovitý, asi 3,5 mm dlouhý trvalý kalich je do své pětiny až čtvrtiny délky rozčleněn do pěti dlouhých, zašpičatělých, úzce trojúhelníkovitých cípů. V ústí třináctižilné kališní trubky vyrůstá řídký prstenec chlupů, obdobnými je trubka porostlá vně. Čtyřlaločná, mírně nepravidelná, světle růžová až světle červenofialová koruna je okolo 4 mm velká, má podlouhlé tupé laloky z nichž horní je širší. Čtyři téměř stejně dlouhé tyčinky ční svými 0,5 mm velkými prašníky ven z koruny, z dvojplodolistového semeníku vyrůstá čnělka s rozeklanou bliznou. Počet oktoploidních chromozomů je 2n = 96.  Rostlina obvykle kvete od června do srpna, květy bohaté na nektar jsou opylovány létajícím hmyzem. Plodem jsou světle hnědé čtyřdílné tvrdky téměř 1 mm dlouhé které mají na povrchu naznačenou síťnatou skulpturu.  Máta vodní je druh v morfologických znacích velmi proměnlivý, hlavně co se týče výšky, rozvětvení lodyhy, tvaru a velikosti listů, hustoty odění i složení silice. Jsou to všechno jen individuální odchylky vnitropopulační nebo mezipopulační variability, jednotlivé populace jsou často tvořené polykormony.

Křížení.

Tento druh máty se, shodně jako ostatní, často kříží s jinými druhy. V ČR se obvykle vyskytují tyto kříženci máty vodní:

Význam.

V silici máty vodní je větší obsah mentolu než v klasické mátě peprné, ale její celková vůně má zřetelné aroma po bahně, průmyslově se proto téměř nevyužívá. Je tradičně doporučována jako droga jejíž odvar stimuluje produkci žluče, zlepšuje zažívání, zmírňuje křeče a staví průjem.

Externí odkazy.

Máta vodní ("Mentha aquatica") je silně aromatická bylina, druh rodu máta, která vyrůstá, jak napovídá druhové jméno, hlavně na vlhkých místech.

Mentha aquatica (water mint; syn. "Mentha hirsuta" Huds.) is a perennial flowering plant in the mint family Lamiaceae. It grows in moist places and is native to much of Europe, northwest Africa and southwest Asia.


Funkce.

Mezi hlavní funkce nRTKs patří jejich zapojení do signálních drah v aktivovaných T a B lymfocytech. Signalizace mnoha receptorů imunitních buněk je závislá na nRTKs, včetně T-buněčných receptorů (TCR), B-buněčných receptorů (BCR), IL-2 receptorů (IL-2R), erytropoetinových (EpoR) a prolaktinových receptorů. T-buněčné koreceptory CD4 a CD8 využívají při své signalizaci také nRTKs, konkrétně enzym Lck z rodiny Src kináz. Po navázání antigenu na TCR dochází k autofosforylaci Lck, který následně fosforyluje i zeta řetězec T-buněčného receptoru. Vazba nereceptorové tyrozinkinázy Zap70 na TCR umožní pokračování signalizace až do jádra, kde dochází k transkripční aktivaci cytokinových genů. Další člen této proteinové rodiny, tyrozinkinázy Lyn, se účastní signalizace zprostředkované B-buněčným receptorem. Stimulace BCR a následná aktivace Lyn vede k fosforylaci dalších kináz, například Syk, Zap 70 a Btk. Mutace některých enzymů účastnících se buněčné signalizace jsou spojené s lidskými onemocněními, například mutace genu pro Btk vedoucí k expresi nefunkčního proteinu jsou odpovědně za X-vázanou agamaglobulinémii, onemocnění charakterizované nedostatkem zralých B lymfocytů.

Struktura.

Na rozdíl od receptorových tyrozinkináz, nRTKs neobsahují domény typické pro receptorové proteiny, jako je extracelulární ligand-vazebná doména a transmembránová doména. Většina nRTKs se nachází v cytoplazmě, některé jsou však také ukotveny v plazmatické membráně, nikoli však pomocí transmembránové domény, ale pomocí modifikací na N-konci proteinu. Takto ukotvené kinázy mají obvykle modulární strukturu, kde jednotlivé moduly jsou navzájem propojeny pomocí tzv. linker sequencí. Doména vykonávající funkci nRTKs se nazývá tyrozinkinázová katalytická doména. Je složena z 275 aminokyselinových zbytků a lze na ni rozlišit malý a velký lalok. Malý lalok katalytické domény váže ATP, či jiný nukleosidtrifosfát, a velký lalok váže substrát. Po navázání ATP a substrátu na enzym dochází ve štěrbině mezi laloky ke katalýze přenosu fosfátu. Bylo zjištěno, že nRTKs mají určité sekvenční preference v okolí cílového tyrozinu. Například preferenční sekvence pro kinázu Src je Glu-Glu/Asp-Ile-Tyr-Gly/Glu-Glu-Phe a pro kinázu Abl Ile/Val-Tyr-Gly-Leu-Val/Val. Rozdíl v sekvenčních preferencích těchto dvou kináz naznačuje, že fosforylují odlišné cíle.  Nereceptorové tyrozinkinázy neobsahují pouze tyrozinkinázovou katalytickou doménu, dále jsou v jejich struktuře přítomny domény, které zprostředkovávají protein-protein, protein-lipid a protein-DNA interakce. Nejdůležitějšími doménami zajišťujícími protein-protein interakce jsou SH2 (Src Homology 2) a SH3 (Src Homology 3) domény. Delší SH2 doména, obsahující přibližně 100 aminokyselinových zbytků, vytváří hlubokou štěrbinu, která váže fosfotyrosinové zbytky (P-Tyr) jiných proteinů. SH3 doména o délce ~60 aminokyselinových zbytků váže proteinové sekvence bohaté na prolin, které jsou schopné tvořit polyprolinové smyčky II. typu. Některé nRTKs, které ve své struktuře neobsahují SH2 a SH3 domény, mají jiné protein-protein interagující domény specifické pro jednotlivé podrodiny. Příkladem jsou tyrozinkinázy rodiny Jak, které obsahují doménu vázající se na intracelulární části cytokinových receptorů, nebo tyrozinkinázy rodiny Fak, které obsahují doménu vázající fokální adheze. U nRTK Abl najdeme jak SH2 a SH3 doménu, tak další interakční domény: DNA vazebnou a F-aktin vazebnou doménu. Rodiny Btk a Tec kináz obsahují také SH2 a SH3 domény a navíc ještě PH doménu, jež se váže na fosfatidylinositol lipidy. Prostřednictvím této domény se mohou kinázy vázat na aktivované signální komplexy proteinů.

Regulace.

Nereceptorové tyrozinkinázy jsou nejčastěji regulovány prostřednictvím fosforylace tyrozinu v aktivační smyčce. Až na několik málo výjimek, vede tato modifikace ke zvýšení enzymatické aktivity. Fosforylace aktivační smyčky může být zajištěna trans-autofosforylací nebo fosforylací jinými nRTKs. Negativně může být aktivita těchto enzymů regulována například fosforylací tyrozinových zbytků mimo aktivační smyčku. Protein tyrozinfosfatázy (PTPs) katalyzují defosforylaci tyrozinu a tak se také podílejí na regulaci aktivity nRTKs. Většinou aktivitu nRTKs snižují, mohou však mít i pozitivní vliv na jejich činnost.  Src a Abl rodina  Tyrozinkinázy rodiny Src obsahují ve své struktuře několik typických oblastí: myristylovaný konec, oblast kladně nabitých aminokyselinových zbytků, SH2 a SH3 domény, tyrozinkinázovou katalytickou doménu a krátkou C-terminální oblast. V jejich struktuře najdeme dva hlavní tyrosinové zbytky hrající roli v regulaci enzymové aktivity prostřednictvím fosforylace. K potlačení aktivity kinázy dochází fosforylací Tyr-527 u C konce proteinu. Tato reakce je katalyzována tyrozinkinázou Csk. Experimenty s v-Src, onkogenní variantou Src kinázy, potvrdily význam tohoto tyrosinového zbytku v regulaci aktivity enzymu. Protein v-Src je oproti Src zkrácen a nepřítomnost regulačního Tyr-527 v jeho sekvenci způsobuje konstitutivní aktivitu této kinázy, a tudíž i nekontrolovatelný růst buňky. Dalším regulačním místem v molekule Src je Tyr-416, jehož mutace vedou také ke zvýšení aktivity kinázy. Pro negativní regulaci Src kináz jsou také důležité domény SH2 a SH3. Mutace, které naruší vazební funkčnost těchto domén, vedou k aktivaci příslušné kinázy. Nereceptorová tyrozinkináza Abl také obsahuje SH2 a SH3 domény, jejich role v regulaci aktivity enzymu se však liší. Mutace SH2 domény narušující její funkčnost nevedou k aktivaci Abl kinázy, z čehož vyplývá, že se tato doména nepodílí na její negativní regulaci. Abl se od Src liší také tím, že na svém C-konci nemá fosforylační místo určené k negativní regulaci. K té slouží u Abl tedy jen SH3 doména, jejíž mutací dochází ke konstitutivní aktivaci enzymu.  Syk a Jak rodina  Zap70, enzym z rodiny Syk kináz, je regulována pomocí dvou regulačních míst. Fosforylací Tyr-493 v aktivační smyčce enzymu dochází ke zvýšení jeho aktivity. Tato fosforylace je katalyzována enzymem Lck, patřící také mezi nRTKs. Naopak fosforylace Tyr-492 inhibuje aktivitu kinázy Zap70, jeho mutace způsobuje hyperaktivitu enzymu. Kináza Syk je regulována SH2 doménami. Vážou se na ITAM motiv (Immunoreceptor Tyrosine-based Activation Motif) T-buněčného receptoru, což vede ke stimulaci katalytické aktivity kinázy. Členové proteinové rodiny Jak obsahují speciální pseudo-kinázovou doménu, sekvenčně velmi podobnou katalytické doméně. Tato pseudo-kinázová doména je enzymaticky nefunkční. Pokud v ní nahradíme několik klíčových aminokyselinových zbytků, dochází k inaktivaci kinázy. Tato skutečnost naznačuje, že právě tato doména může hrát roli v regulaci aktivity kináz rodiny Jak. Byly provedeny experimenty s mutantními kinázami Tyk2, u kterých byla pseudo-kinázová doména odstraněna, což vedlo k inhibici jejich katalytické aktivity a narušení signalizace in vitro, na které se podílejí. V kontrastu s tímto pozorováním jsou výsledky experimentu provedeného s dalším členem Jak rodiny, Jak2 kinázou. Autoři zde také použili enzym, který postrádal pseudo-kinázovou doménu, byl však plně schopen zprostředkovat signalizaci růstového hormonu. Bylo zjištěno, že v aktivační smyčce této domény jsou dvě místa možné fosforylace tyrozinu. Autofosforylace prvního tyrozinu je důležitá pro stimulaci tyrozin-kinázové aktivity, role druhého tyrozinu však zatím nebyla zjištěna. Úloha pseudo-kinázové domény v regulaci kináz Jak rodiny není tedy zcela objasněna. Regulaci kináz Jak rodiny zajišťují dále i SOCS proteiny (Supressor of Cytokine Signaling). Tyto proteiny obsahují pseudo-substrátovou sekvenci, jež se váže do aktivního místa kináz. Některé SOCS proteiny mají SH2 doménu, prostřednictvím které se vážou na fosfotyrozin v aktivační smyčce kinázy, a usnadňují tak interakci mezi pseudo-substrátovou doménou inhibičního proteinu a kinázovou doménou enzymu. Vazba SH2 domény do aktivační smyčky může také blokovat přístup substrátu nebo potlačit katalytickou aktivitu kinázy změnou konformace aktivní smyčky.

Inhibitory.

Mutace genů pro tyrozinkinázy mohou způsobit abnormální aktivitu těchto enzymů. Patologické zvýšení aktivity může být zodpovědné za růst a progresi nádorových buněk, indukci rezistence vůči lékům, vznik metastáz, či neovaskularizaci nádorů. Inhibice tyrozinkináz by tak mohla pomoci při léčbě nádorových onemocnění. Některé inhibitory jsou již testovány jako protinádorová léčba. Takováto cílená léčba blokuje intracelelární procesy zapojené v nádorové transformaci buněk a/nebo v údržbě maligního fenotypu nádorových buněk. Receptorové tyrozinkinázy jsou obvykle blokovány monoklonálními protilátkami, které blokují extracelulární doménu receptoru a brání tak navázání ligandu. Ke specifické inhibici nereceptorových tyrozinkináz se však používání nízkomolekulární látky označované TKI (Tyrosine-kinase inhibitors), které blokují buď přímo kinázu nebo jiný protein podílející se na stejné signalizační dráze.

Nereceptorové tyrozinkinázy (nRTKs) jsou cytoplazmatické enzymy, které katalyzují přenos fosfátové skupiny (fosforylace) z nukleosidtrifosfátu, zejména z ATP, na tyrosinové zbytky v proteinech. Tyto enzymy z rodiny proteinkináz zajišťují regulaci mnoha buněčných funkcí prostřednictvím fosforylace proteinů účastnících se signálních drah. V lidském genomu je kódováno více než 2000 proteinkináz a více než 90 z nich patří do rodiny tyrozinkináz. Tyrozinkinázy můžeme rozdělit do dvou hlavních rodin: receptorové tyrozinkinázy (Receptor Tyrosine Kinases; RTKs) a nereceptorové tyrozinkinázy (Non-Receptor Tyrosine Kinases; nRTKs). Zatím bylo v lidském genomu objeveno 32 genů kódujících enzymy patřící do rodiny nereceptorových tyrozinkináz.

Non-receptor tyrosine kinases (nRTKs) are cytosolic enzymes that are responsible for catalysing the transfer of a phosphate group from a nucleoside triphosphate donor, such as ATP, to tyrosine residues in proteins. Non-receptor tyrosine kinases are a subgroup of protein family tyrosine kinases, enzymes that can transfer the phosphate group from ATP to a tyrosine residue of a protein (phosphorylation). These enzymes regulate many cellular functions by switching on or switching off other enzymes in a cell.


Životopis.

Po střední škole studoval Kappler po sedm semestrů elektrotechniku, občas pracoval jako elektrikář. Dne 1. srpna 1931, ve věku 23 let, Kappler vstoupil do NSDAP. Ve stejné době se stal příslušníkem útočných oddílů SA, v nichž sloužil od srpna 1931 do prosince 1932.  Poté se stal kandidátem na přijetí do SS, členství získal 8. května 1933. V září 1934 se oženil s Leonore Janns. Následujícího roku byl povolán do služby ve wehrmachtu, z níž byl uvolněn v září 1936. Později se na něj coby aktivního člena SS již další povinnost vojenské služby nevztahovala.  V polovině roku 1935 podal přihlášku do SiPo, v lednu 1936 byl povýšen do hodnosti SS "Scharführer" a nastoupil do hlavní kanceláře gestapa ve Stuttgartu. Čekalo jej představení Reinhardu Heydrichovi, stal se důstojníkem gestapa.

Druhá světová válka.

Když vypukla druhá světová válka, byl již Kappler v hodnosti "Hauptsturmführer". V letech 1939 až 1940 byl krátce nasazen v Polsku, poté v okupované Belgii, kde se podílel na potlačování odporu. V polovině roku 1941, již jako "Sturmbannführer" SS, byl Kappler vybrán jako styčný důstojník pro komunikaci s vládou Benita Mussoliniho a bezpečnostní poradce fašistické policie.  Po uzavření příměří mezi Itálií a spojenci 8. září 1943 německá vojska okupovala Řím a Kappler tam byl poslán coby ředitel bezpečnostních složek SS i policejních jednotek (SiPo, SD a Orpo). V září 1943 byl povýšen do hodnosti "Obersturmbannführer".

Velitelem v Římě.

Poté, co se Kappler stal velitelem německých bezpečnostních sil v Římě, jeho prvním úkolem bylo naplánovat záchranu Mussoliniho pomocí speciálních sil SS, jimž poté velel Otto Skorzeny. Kappler byl dále pověřen shromažďováním Židů k transportům do Osvětimi; poprvé šlo o 1 023 italských Židů, z nichž přežilo jen 16, později o dalších 993 Židů z Říma, z nichž téměř všichni zemřeli v plynových komorách.  Po vylodění spojenců v Itálii Kappler pronásledoval osoby podezřelé ze špionáže ve prospěch spojenců a válečné zajatce, kterým se podařilo uprchnout z italských zajateckých táborů po kapitulaci italské armády v září 1943. V těchto záležitostech se dostal do konfliktu s Vatikánem, který byl přes deklarovanou neutralitu podezírán z ukrývání spojeneckých uprchlíků. Největším protivníkem Kapplera se v tomto ohledu stal Msgre. Hugh O'Flaherty. Kvůli jeho aktivitám na pomoc židovským uprchlíkům a zajatcům z řad spojenců Kappler usiloval o jeho smrt.  Počátkem roku 1944 byl Kappler nejvyšším představitelem "Hlavního říšského bezpečnostního úřadu" v Římě. Zabýval se zejména potlačováním skupin odporu, zatýkáním „nepřátel státu", vynucováním antižidovských opatření, přepadáváním židovských ghett a deportacemi do vyhlazovacích táborů.  Jedním z nejznámějších případů, za které Kappler nesl zodpovědnost, byla organizace Ardeatinského masakru, při němž bylo 24. března 1944 zavražděno více než 300 italských civilistů. Stalo se tak v odvetě za partyzánský útok vůči jednotce SS v Římě na ulici via Rasella.

Odsouzení a závěr života.

Když se do Říma dostali spojenci, Kappler se neúspěšně snažil najít útočiště ve Vatikánu. V roce 1945 byl zajat Brity a o dva roky později předán italské vládě. V roce 1947 tak byl Kappler postaven před italský vojenský soud a odsouzen na doživotí. Trest si měl odpykat ve vojenském vězení ve městě Gaeta. Ve výkonu trestu se Kappler rozvedl se svou první ženou, v roce 1972 se však ve vězení oženil se zdravotní sestrou Anneliese. V této době Kappler také konvertoval ke katolictví. Částečně se tak stalo vlivem jeho oponenta z válečných časů, vatikánského diplomata Hugha O'Flahertyho, který Kapplera ve vězení často navštěvoval a diskutoval s ním o literatuře a náboženství.  V roce 1975, když bylo Kapplerovi 68 let, mu byla diagnostikována rakovina v terminálním stadiu. Následujícího roku byl převezen do vojenské nemocnice v Římě. Žádosti jeho ženy i vlády Západního Německa o jeho propuštění italské úřady zamítly.  Kapplerovo zdraví se zhoršovalo a vzhledem k tomu, že jeho žena byla zdravotnice, získala k němu do nemocnice téměř neomezený přístup. Při vězeňské návštěvě v srpnu 1977 jej vynesla z nemocnice ve velkém kufru. Páru se podařilo uniknout do Západního Německa.  Itálie pak neúspěšně žádala o Kapplerovo vydání, ale západoněmecké úřady to odmítly a Kapplera ani dál nestíhaly s poukazem na jeho špatný zdravotní stav. Zemřel šest měsíců po útěku; bylo mu 70 let.

Filmové zpracování.

V roce 1973 byl natočen film "Masakr v Římě", jehož námětem je krveprolití v Ardeatinských jeskyních v roce 1944. Kapplera v něm hraje herec Richard Burton.  O deset let později jej představoval Christopher Plummer ve filmu "Šarlatový a černý", který mj. zachycuje první setkání Kapplera s Msgre. O'Flahertym.  Z Kapplerova života čerpá také rozhlasová hra "Vatikánský bedrník" Robina Glendinninga z roku 2006. Jejím námětem je Kapplerova snaha získat po válce azyl ve Vatikánu a přátelství, které pak vzniklo mezi ním a jeho někdejším nepřítelem Msgre. O'Flahertym.

Rozhlasové zpracování.

V roce 1987 vznikla v plzeňském rozhlasovém studiu inscenace hry Evy Zaoralové Ardejské jeskyně, která v podobě "dokudramatu" vyprávěla příběh krveprolití roku 1944. Hru nastudoval režisér Miroslav Buriánek. Hra získala t"vůrčí prémii na mezinárodní přehlídce Prix Bohemia Radio."

Herbert Kappler (23. září 1907, Stuttgart, Německé císařství – 9. února 1978, Soltau, Západní Německo) byl německý válečný zločinec. V období druhé světové války byl velitelem německých bezpečnostních služeb a policejních jednotek v Římě. Patřil mezi hlavní viníky Ardeatinského masakru, za což byl v roce 1947 odsouzen na doživotí. O třicet let později, když již Kappler byl v terminálnímu stadiu rakoviny hospitalizován ve vězeňské nemocnici a vážil méně než 50 kg, vynesla ho z ní jeho žena při jedné z návštěv ve velkém kufru. Společně se jim podařilo dostat do Západního Německa, které pak odmítlo žádosti Itálie o jeho vydání. Kappler zemřel šest měsíců po útěku v dolnosaském Soltau.

Herbert Kappler (23 September 1907 – 9 February 1978) was a key German SS functionary and war criminal during the Nazi era. He served as head of German police and security services ("Sicherheitspolizei" and SD) in Rome during the Second World War and was responsible for the Ardeatine massacre. Following the end of the war, Kappler stood trial in Italy and was sentenced to life imprisonment. He escaped from prison shortly before his death in West Germany in 1978.


Rally.

Ford do rally postavil mnoho aut dnes má mnoho vozů Fiesta a vyvíjí další. Jsou tu: Fiesta S2000, Fiesta RS WRC, Fiesta R2, Fiesta RRC a nejnovější Fiesta R5. Série Fiest nahradila předchozí sérii Focusů které nahradily předtím Escorty a ty Sierry. Poslední titul v poháru konstruktérů Ford vyhrál s Focusem WRC v roce 2007 s jezdci Marcusem Grönholmem a Mikkem Hirvonenem. Dnes V Rally provozuje tým Qatar M-Sport World Rally Team s jezdci Madsem Ostbergem, Jevgenijem Novikovem, Nasserem Al Attiyahem a lídrem týmu Thierry Neuvillem. Šéfem týmu je Malcolm Wilson.

Historie.

Již před tím ale tým připravoval vozy Ford Lotus Cortina a Ford Escort a Ford Capri první generace. Velice úspěšným vozem se stal Escort RS 1800 postavený na základu druhé generace. V éře skupiny B se tým od sezony mistrovství světa v rallye 1986 účastnil s vozem Ford RS200. Po zrušení skupiny B se chvíli objevovaly vozy Escort RS2000, ale výraznějších úspěchů získal tým s upraveným vozy Ford Sierra Cosworth, Sierra RS Cosworth a Sierra XR4i. Po diskvalifikaci týmu Toyota Motorsport se hlavní hvězdou týmu stal Carlos Sainz. V sezoně 1996 získal s vozem Ford Escort RS Cosworth titul vicemistra.  Od následující sezony vstoupily v platnost předpisy o kategorii WRC a tým Ford byl jeden z prvních dvou, které se do této kategorie zapojily. Od sezony 1999 začal tým nasazovat Ford Focus WRC a stal se tak prvním týmem mistrovství světa, který představil druhý vůz specifikace WRC. Týmovým jezdcem se stal Colin McRae, který v týmu vydržel až do sezony mistrovství světa v rallye 2003. Toho od roku 2000 doplnil navrátivší Sainz a Francois Delecour. V nižší kategorii tým pravidelně nasazoval vozy Ford Puma Kit Car a Puma S1600. Když Puma zestárla, nahradil jí nový typ Ford Fiesta S1600.  Od roku 2002 se v týmu objevil ještě Markko Märtin. Focus byl kompletně přepracován v roce 2003, kdy do týmu přišel Mikko Hirvonen. Od roku 2006 byl představen speciál na základě druhé generace Focusu. Členem týmu se stal Marcus Grönholm. Od roku 2010 se tým začal angažovat i v šampionátech IRC a SWRC s novým vozem Ford Fiesta S2000. Prvním startem tohoto vozu byla Rallye Monte Carlo 2010, kde Hirvonen zvítězil. Od sezony Mistrovství světa v rallye 2011 tým startuje s vozy Ford Fiesta RS WRC.

Ford Racing je závodní odvětví automobilky Ford. V současnosti se zaměřuje na Rally, NASCAR, Mistrovství světa cestovních vozů, V8 SuperCars, Grand-Am, FIA GT, Formule Drift, Formule Ford a ADAC GT Masters. Tým má za sebou mnoho titulů v rally a známý jeho rallyový model je Ford RS200. V současnosti je jejich voze Ford Fiesta RS WRC.

The Ford World Rally Team, also known as the "Ford Motor Co. Team" prior to 2005, is Ford Motor Company's full factory World Rally Championship team. In its current form, it has been a competitor since the 1997 season, when Ford Motor Company's motorsport arm selected the Malcolm Wilson Motorsport company to run its factory team, entering the Ford Escort World Rally Car. The new team took their first victory in the 1997 Acropolis Rally.


Děj.

Chvíli po tom, co opustil bar, opouští Walter White (nyní známý pod přezdívkou Pan Lambert) New Hampshire v ukradeném autě. Při návratu do Albuquerque sleduje Gretchen a Elliota Shwartzovi k jejich novému domu v Santa Fe. Přikáže jim, aby dali jeho zbývajících 9,72 milionů dolarů Waltovi Jr., který je zdědí po jeho osmnáctých narozeninách. Poté dodá, že je to jejich šance napravit situaci (orig. "make things right"). Pod hrozbou objevivších odstřelovačů, čekajících venku, Schwartzovi souhlasí. Po tom, co Walter odejde, zaplatí Badgerovi a Skinny Petemu za míření červeným laserovým ukazovátkem, kterým napodobili odstřelovače. Také od nich zjistí, že Jackův gang stále vaří a distribuuje modrý metamfetamin, z čehož si vydedukuje že Jesse Pinkman (Aaron Paul) žije.  Walt přistihne Todda (Jesse Plemons) a Lydii (Laura Fraser) při jejich setkání v kavárně a udělá jim obchodní návrh. Později Merie (Betsy Brandt) volá Skyler (Anna Gunn) a informuje jí o tom, že je Walt zpět ve městě a něco plánuje. Walt už ale je u Skyler. Přizná se, že to co udělal je hrozné, a že tím zmařil nespočet životů. Walt předá Skyler loterijní lístek se souřadnicemi hrobu Hanka Schradera a Steva Gomeze a řekne ji, aby ho použila k vyjednávání dohody s DEA. Připouští, že výrobce drog dělal pro sebe, spíše než pro rodinu, s tím, že to dělal, protože si to užíval, byl v tom dobrý a cítil se kvůli tomu naživu. Jde se podívat na Holly a potom se z dálky dívá na Walta Jr. jak přijíždí domů školním autobusem.  Walt se setkává s Jackem (Michael Bowen) a jeho gangem v jejich úkrytu. Jack odmítne Waltovu nabídku, ale před tím, než Walta zabije, nechá si přivést Jesseho, aby Waltovi ukázal, že nejsou partneři a Jesse je Jackův vězeň. Poté, co je Jesse přiveden, ho Walt strhne na zem a ovladačem garážových vrat na jeho klíčích, dálkově odpálí kulomet v kufru jeho auta. Zatímco Jack je zraněn a Todd vyvázl bez zranění, zbytek Jackova gangu je zabit. Walt byl zasažen odraženou kulkou do boku a krvácí. Jesse začne škrtit Todda jeho pouty a zlomí mu vaz. Walt vezme Jackovi jeho zbraň a namíří ji na něj. Jack se mu snaží říct, že pokud ho zabije, tak nikdy nenajde ukradené peníze. Walt ho přesto rychle střelí do hlavy. Poté Walt položí pistoli na zem a pošle jí Jessemu, s tím, že ho má zabít (orig. "Do it."). Jesse ale chce, aby sám Walt řekl, že chce zemřít. Walt řekne, že chce zemřít, načež mu Jesse řekne, ať se tedy zabije sám. Když Walt odchází, zvedne příchozí hovor od Lydie na Toddův telefon a informuje jí, že jí před onou schůzkou v kavárně, vyměnil sáček se stévií za ricin. Jesse a Walt se rozloučí kývnutím hlavy a Jesse mu dá svým pohledem najevo vděčnost. Potom Jesse nasedne do Jackova Chevroletu El Camino, vyrazí bránu a odjíždí.  Walt jde do Jackovy laboratoře a obdivuje jeho vybavení. Po chvíli podlehne jeho zranění a upadá na zem. Okamžik na to přijíždí na místo policie a začne prohledávat laboratoř.

Felina je poslední díl amerického seriálu Perníkový táta. Je to šestnáctý díl páté série a šedesátý druhý díl celého seriálu. Tento díl režíroval a napsal k němu scénář zakladatel seriálu Vince Gilligan.

"Felina" is the series finale of the American drama television series "Breaking Bad". It is the sixteenth episode of season five and the 62nd overall episode of the series. Written and directed by series creator Vince Gilligan, it aired on AMC in the United States and Canada on September 29, 2013. It was followed by a sequel film, "", which was made available on Netflix on October 11, 2019.


Rozšíření.

Rostlina je ostrůvkovitě rozšířena po části areálu Evropy, převážně v horách a v přilehlých podhůřích Alp, Karpat a pohoří na Balkáně. Poblíž francouzských Přímořských Alp se výjimečně vyskytuje i na pobřeží Středozemního moře. V České republice vyrůstá pouze na východní Moravě v Bílých Karpatech v okolí města Brumov-Bylnice.  Jejím hlavním biotopem jsou lesní paseky a údolí lesních potoků ve vlhčích a stinných listnatých nebo smíšených lesích, vyžaduje hluboké a vápnem bohaté půdy s dostatkem humusu.

Popis.

Vytrvalá, do 20 cm vysoká rostlina s vřetenovitým kořenem z něhož v růžici vyrůstají listy s krátkým křídlatým řapíkem. Listy bývají dlouhé 12 až 20 cm a v obrysu jsou tvaru vejčitého až široce obkopinatého. Jejich čepele jsou hluboce peřenosečné a mají postranní úkrojky nepravidelně trojúhelníkovité nebo obdélníkovité, koncový je kosníkovitý. Jsou lysé, pouze na žilkách z obou stran roztroušeně drsně chlupaté. Rostlina obsahuje (zejména kořeny a starší listy) bílou mléčnou šťávu. Po rozemnutí nať páchne po nahnilých bramborách.  Z listové růžice vyrůstá holý, bezlistý a nevětvený stvol 10 až 20 cm vysoký s jediným úborem zářivě žlutých květů. Úbor je chudokvětý a mívá jen okolo 2 cm v průměru. Jazykovité kvítky jsou uspořádány radiálně v několika řadách a délka liguly se zmenšuje od vnějšku do středu. Zvonkovitý zákrov má ve dvou řadách lysé, tupé listeny čárkovitě vejčité nebo podlouhlé, vnitřní jsou podstatně delší než vnější.  Protandrické květy jsou opylovány létajícím hmyzem, fakultativně může dojít i k samoopylení. Kvetou od května do července. Rostlina je hemikryptofyt, je diploidní 2n = 16. Plodem je asi 4,5 mm dlouhá žlutavě hnědá nažka bez chmýru. Rozmnožuje se úlomky kořenů nebo semeny.

Ohrožení.

Razilka smrdutá je, s ohledem na velmi nízký počet lokalit na kterých se v ČR vyskytuje, Vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. i v Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2012 zařazena mezi druhy kriticky ohrožené (C1r).

Razilka smrdutá ("Aposeris foetida") je nízká, stínomilná, nevábně páchnoucí bylina se žlutými květy. Je to jediný druh monotypického rodu razilka který je v čeledi hvězdnicovitých řazen do podčeledě "Cichorieae".

Aposeris is a genus of flowering plants in the daisy family. There is only one known species, "Aposeris foetida", widespread across much of Europe.


Život.

Narodil se v čistě slovenské oblasti Liptova v zemanské rodině. V roce 1653 vstoupil k jezuitům, řád ho vyslal na vysokoškolská studia do Vídně, kde studoval filozofii a teologii. Ve studiích pokračoval v jezuitském hornouherském centru v Trnavě. Na tamější univerzitě poté i vyučoval. V roce 1665 byl vysvěcen na kněze a řád jej vyslal na řadu míst v celé monarchii (Košice, Štýrský Hradec, Vídeň) i v zahraničí (bavorský Mnichov). Přednášel hebrejštinu, matematiku, logiku. Ve filozofické práci vycházel především z Aristotela, Francise Bacona, Reného Descarta a Nicolase Melabranche. V roce 1674 se stal správcem významné trnavské tiskárny.

Činnost v oblasti knihtisku a vydavatelství.

Trnavská jezuitská knihtiskárna byla proslavená v celých Uhrách. Sentiváni ji vedl dlouhých 22 let, vylepšil její technické vybavení a vůbec se zasloužil o rozvoj tiskařství i knižní kultury v Horních Uhrách. Taktéž sestavil katalog univerzitní knihovny v Trnavě. Ve vydavatelské činnosti se snažil jazykově zaměřovat na všechny národy v Uherském království. Vydával vědeckou ročenku „Ephemerides“, připravil nové vydání uherského práva Corpus iuris hungarici, pro Rusíny a Srby vydal katechismus v hlaholském písmu. V roce 1699 vydal také „Bukvar jazyka slavenska“ od J. Kornického.

Dílo.

Sentiváni se ve své tvorbě věnoval odborným i populárním tématům. Psal texty do lidových kalendářů i odborné teologické statě. Byl též významným encyklopedistou, když sepsal první všeobecnou encyklopedii v Uhersku „Curiosiora et selectiora variarum scientiarum miscellanea I-III“. Tato encyklopedie v barokním smyslu shrnuje dobové poznatky z různých oborů od historie (obhajoval postavení Slovanů v Uhrách a jejich právo na autonomii), přes přírodní vědy, medicíny, techniky až po astronomii. Speciální pozornost věnoval i zemědělství a především hmyzu, který způsoboval škody rolníkům. V této encyklopedii shrnul nejdůležitější poznatky z oblasti biologie a přírodovědy a ve své době šlo o nejvýznamnější přírodovědné dílo vydané na území Uherska. Důležité bylo, že encyklopedie měla formu dialogickou, což ji zpřístupňovalo i méně vzdělaným vrstvám. Většinu děl vydal v latině a k hlavním pracím, kromě výše zmiňovaných, patří:

Martin Sentiváni (také Martin Svätojánsky, maďarsky Szentivány(i) nebo Szent-Ivány, latinsky Szentivanius, 20. října 1633, Liptovský Ján – 29. března 1705, Trnava) byl slovenský učenec, filozof, polyhistor, profesor na trnavské akademii.

Martin Szentiványi (born at Szentiván, present-day Liptovský Ján, 20 October 1633 and died at Nagyszombat, present-day Trnava, 5 March 1708) was a polymathic Hungarian or Slovak Jesuit writer.


Biografie.

Narodil se v rodině broumovského soukenického mistra Vincense Lipperta (1810–??) a jeho manželky Josefy, rozené Schönové (1809–??).  Absolvoval gymnázium v Broumově a Malostranské gymnázium v Praze, pak studoval filozofii, právo a historii na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze. Od roku 1863 působil jako gymnáziální učitel v Litoměřicích. V roce 1869 působil při reformě německé obecné a měšťanské školy v Českých Budějovicích. V roce 1872 se stal ředitelem vyšší reálné školy. Pro své liberální názory nebyl při zestátnění tohoto ústavu ponechán ve své funkci. Přestěhoval se pak do Německa, kde nějaký čas působil jako učitel na různých školách. Založil Společnost pro rozšíření vzdělávání v Německé říši. Od roku 1885 opět působil v Čechách, kde založil podobně orientovaný spolek "Deutscher Verein zur Verbreitung gemeinnützlichen Kenntnisse". Zpočátku žil v Kundraticích u Litoměřic, po třech letech přesídlil do Prahy. V Praze byl policejně hlášen v letech 1887–1897, poté se přestěhoval do Ústí nad Labem.  Intenzivně se věnoval studiu historie. Počátkem 60. let ještě jako student spoluzakládal "Verein für Geschichte der Deutschen in Böhmen" (Spolek pro dějiny Němců v Čechách). V roce 1894 se stal druhým prezidentem Společnosti pro podporu německé vědy, umění a literatury v Čechách. Už během učitelského působení v Litoměřicích vydal roku 1870 knihu "Geschichte der königlichen Stadt Leitmeritz". Pro spolek Deutscher Verein zur Verbreitung gemeinnützlichen Kenntnisse napsal četná historická a politická pojednání.  V 80. letech se zapojil do politiky. Zasedal v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor). Nastoupil sem 4. prosince 1888 místo Karla Pickerta jako poslanec za kurii venkovských obcí, obvod Děčín, Rumburk atd. V parlamentu usedl do obnoveného klubu německých liberálů, oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice, do kterého se spojilo několik ústavověrných politických proudů.  Od 70. let 19. století se začal angažovat i v zemské politice. Již v doplňovacích volbách v září 1871 byl zvolen v kurii městské (volební obvod Loket, Slavkov, Schönfeld, Bečov, Sangerberg) do Českého zemského sněmu. Na sněm se po této krátké epizodě vrátil až v zemských volbách v roce 1889, nyní za kurii venkovských obcí, volební obvod Šluknov, Haňšpach. Uvádí se jako německý liberál (takzvaná Ústavní strana, liberálně a centralisticky orientovaná, odmítající federalistické aspirace neněmeckých etnik, později Německá pokroková strana). Mandát zde obhájil ve volbách v roce 1895. Od roku 1895 zastával funkci náměstka Nejvyššího maršálka Království českého. V roce 1898 se stáhl z politiky. Rezignoval na poslaneckou funkci. V době vyostřeného česko-německého etnického pnutí totiž ztratil coby stoupenec umírněnější linie své pozice.

Rodinný život.

Byl ženat, s manželkou Malvínou, rozenou Friedrichovou (1842–??) měl tři děti. Dcera Marie se roku 1894 provdala za obchodníka, amatérského ornitologa a mecenáše Heinricha Lumpeho.

Julius Lippert (12. dubna 1839 Broumov – 12. listopadu 1909 Praha) byl rakouský a český historik a politik německé národnosti, v závěru 19. století poslanec Říšské rady a Českého zemského sněmu.

Julius Lippert (April 12, 1839 – December 12, 1909) was an Austrian cultural historian and politician in Bohemia. Lippert was born in Braunau (Broumov) and died in Prague.


Klubová kariéra.

Wilson hrál v mládežnických týmech anglického klubu Liverpool FC. V červenci 2015 byl zařazen do 30-členného kádru pro předsezónní tour Liverpoolu v Thajsku, Austrálii a Malajsii.  V srpnu 2015 odešel na hostování do klubu Crewe Alexandra FC. Tam se mu však moc nevedlo, což bylo způsobeno i dlouhodobým zraněním. Od začátku sezóny 2016/17 je zpět v Liverpoolu. Je kapitánem juniorského týmu U23.

Reprezentační kariéra.

V září 2013 odehrál 3 zápasy za velšský mládežnický tým U17. 23. září se jedním gólem podílel na remíze 5:5 s Maďarskem, 25. září nastoupil do utkání se Skotskem (remíza 0:0) a 28. září dvěma góly výrazně přispěl k vítězství 3:0 nad Slovinskem.

A-mužstvo.

Díky svým výkonům ve velšském výběru U17 obdržel v říjnu 2013 poprvé pozvánku od reprezentačního trenéra Chrise Colemana do seniorského národního týmu Walesu. Zápas s Makedonií 11. října strávil ještě na lavičce náhradníků, za A-mužstvo Walesu nastoupil poprvé 15. října 2013 v kvalifikačním zápase proti Belgii (remíza 1:1), kdy se dostal na hrací plochu v 87. minutě. Tímto se stal nejmladším velšským reprezentantem (ve věku 16 let a 207 dní, čímž překonal o 108 dní dřívějšího držitele rekordu Garetha Balea). Jeho premiéře ve velšském dresu napomohlo rovněž to, že o hráče měla zájem i Anglie (Wales tedy nechtěl ztratit talentovaného mladíka). K jeho debutu ve velšském národním týmu se také váže nevšední zajímavost. Jeho dědeček Peter Edwards si u sázkové kanceláře William Hill v roce 2000 (kdy měl Harry pouhé dva roky) vsadil padesát liber na to, že se Harry jednou stane velšským reprezentantem. Při kursu 1:2 500 bral výhru 125 000 liber.

Harry Wilson (* 22. března 1997, Wrexham, Wales, Spojené království) je velšský fotbalový záložník a reprezentant. Momentálně hraje za anglický klub Liverpool FC.

Harry Wilson (born 22 March 1997) is a Welsh professional footballer who plays as a winger for club Bournemouth, on loan from Liverpool, and the Wales national team.


Popis.

Zástupci rodu pachyrhizus jsou povětšině jednoleté popínavé byliny s kořenovými hlízami, výjimečně téměř vzpřímeně rostoucí vytrvalé byliny. Listy jsou střídavé, trojčetné, dosti velké, s čárkovitými palisty. Čepel lístků je celistvá, laločnatá až hluboce členěná. Květenství jsou úžlabní hrozny, případně laty. Květy jsou modré, fialové nebo bílé. Kalich je trubkovitě zvonkovitý, dvoupyský s 1 lalokem nahoře a 3 menšími dole. Pavéza je okrouhlá, se 2 zahnutými oušky a zelenou skvrnou na bázi. Křídla a člunek jsou přibližně stejně dlouhé. Tyčinek je 10 a jsou dvoubratré. Semeník je téměř přisedlý, na bázi obklopený zvlněným terčem, se zahnutou čnělkou a mnoha vajíčky. Lusky jsou protáhlé, s přehrádkami mezi semeny a zaškrcované.

Rozšíření.

Rod pachyrhizus zahrnuje 5 druhů, rozšířených v tropické Americe. "Pachyrhizus erosus" vlivem pěstování zdomácněl i v jiných oblastech tropů.

Taxonomie.

Rod "Pachyrhizus" je v současné taxonomii čeledi bobovitých řazen do tribu "Phaseoleae". Druhy "Pachyrhizus erosus" a "P. tuberosus" jsou velmi blízce příbuzné a jejich jména jsou často zaměňována.

Obsahové látky a jedovatost.

Zralá semena "Pachyrhizus erosus" obsahují 0,1 až 1% rotenonu a jsou jedovatá podobně jako semena "P. tuberosus".

Význam.

Druh "Pachyrhizus erosus" je pěstován v tropech celého světa pro jedlé kořenové hlízy. Pochází z Mexika a Střední Ameriky, kde byl kultivován již v předkolumbovských časech. Jedlé jsou i nezralé lusky, zatímco zralá semena jsou jedovatá. Podobně jsou využívány i druhy "Pachyrhizus tuberosus" z Amazonie a "P. ahipa" z Peru, Argentiny a Bolívie. Ze semen jsou vyráběny lékařské přípravky používané na různá kožní onemocnění, svrab a prašivinu. Nálev ze semen "P. tuberosus" je drastické projímadlo.

Pachyrhizus ("Pachyrhizus") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Zahrnuje 5 druhů převážně popínavých bylin s dužnatými kořeny a trojčetnými listy, pocházejících z tropické Ameriky. Druh "Pachyrhizus erosus" je pěstován pro jedlé kořenové hlízy v tropech celého světa, jedlé hlízy mají i druhy "P. tuberosus" a "P. ahipa".

Pachyrhizus is a small genus of five or six species of tropical and subtropical plants growing from large, often edible taproots.


O písni.

Původně singl vyšel pouze jako promo singl k albu, ale kvůli jeho obrovskému úspěchu se Gaga rozhodla z něj udělat druhý oficiální singl místo původně plánované skladby Venus. Do What U Want je o tom, že Gagu všichni kritizují za její postavu, kouření marihuany a spory s Madonnou a vymýšlí si, že je hermafrodit a přesto je jí to jedno a lidé si můžou o ní říkat, co chtějí. Singl začal vznikat v době, kdy Gaga vystupovala na Evropské části jejího turné Born This Way Ball Tour. DJ White Shadow navrhl zpěvačce, aby do písně pozvala R&B zpěváka R. Kelly, Gaga mu zavolala a on souhlasil. Singl měl velký úspěch jak u fanoušků, tak u kritiků. Někteří i psali, že její vokály v písni zní jako vokály Tiny Turner a Christiny Aguilery. Obsahuje prvky 80. let s moderními beaty. Píseň byla použita do reklamy na sluchátka Dr. Dre.

Videoklip.

Videoklip byl natáčen Terry Richardsonem na začátku listopadu. Kvůli pedofilní minulosti zpěváka bylo vydání klipu zrušeno.

Živá vystoupení.

Poprvé singl předvedla 27. října 2013 v britském X-Factoru spolu s propagačním singlem alba Venus. 8. listopadu 2013 se vysílala epizoda britského pořadu The Graham Norton Show, kde Gaga opět vystoupila s Do What U Want a Venus. Singl Gaga poprvé v USA představila na ArtRave, tedy jejím vystoupení na oslavu alba. Společně s R. Kelly ho předvedli i 16. listopadu 2013 v pořadu Saturday Night Life a poté 24. listopadu na předávání cen American Music Awards. Singl předvedla i v Londýně na vánočním koncertě Jingle Bell Ball. Spolu s Christinou Aguilerou tento singl předvedly v americké hudební soutěži The Voice.

Do What U Want je druhý oficiální singl americké zpěvačky Lady Gaga z jejího třetího studiového alba "ARTPOP". Vyšel 21. října 2013, původně jako promo singl. V písni hostuje známý R&B zpěvák R. Kelly. Na písni se autorsky i producentsky podílela Gaga ve spolupráci s DJ White Shadow. Autorsky se dále podílel i host v písni R. Kelly, Martin Bresso a William Grigahcine. Po pár hodinách od vydání se singl dostal na první místa na iTunes v 83 zemích světa. Po úspěšnosti vystoupení v The Voice s Christinou Aguilerou vytvořil DJ White Shadow verzi písně s Gagou a Christinou.

"Do What U Want" is a song by American singer Lady Gaga, featuring guest vocals from R. Kelly. The song was released on October 21, 2013 as the second single from Gaga's third studio album "Artpop" (2013). The singers wrote the song with DJ White Shadow, Martin Bresso, and William Grigahcine. DJ White Shadow first presented Gaga with the song's initial concept two years prior to its release. The song's production was completed in 2013, with Kelly's vocals added soon after. Warm reception from fans and music critics led to its release as the album's second single.


Adaptační studia v angloamerickém prostředí.

Teoretik George Bluestone, který bývá označován za „otce“ adaptačních studií, vydal v roce 1957 knihu nazvanou "Novels into Film". Rozvíjel myšlenky, jež téměř dvě století před ním nastínil ve svém díle "Laokoon" (1766) Gotthold Ephraim Lessing, o specifičnosti jednotlivých umění. Lessing se zabýval rozdíly mezi poezií a malířstvím. Podle něj není možné tyto umělecké disciplíny srovnávat, neboť se vyjadřují jinými způsoby – každá z nich má své přednosti, ale i svá omezení. Bluestone tento model aplikoval na vzájemný vztah literatury a filmu. Zatímco literatura vládne jazykem, hlavní silou filmu je jeho vizualita a ačkoli to tak na první pohled nevypadá, vztahy mezi oběma médii jsou v praxi neslučitelné. Filmař tedy nevytváří adaptaci, ale spíše nové dílo, jehož vazba na jakoukoli literární předlohu je jen velmi slabá. Navzdory vyzdvižení rozdílů mezi literaturou a filmem, byl Bluestone přesvědčen o nadřazenosti psaného slova.  K Bluestonovi odkazoval titulem "Novel to Film" (1996) Brian McFarlane, který se rozhodl zkoumat adaptaci pomocí strukturalistického přístupu zaměřeného na narativ. Něco mezi literaturou a filmem přechází prakticky nezměněno a něco dalšího je upravováno a adaptováno. Jako jeden z nástrojů analýzy McFarlane uplatnil termín francouzského vědce Rolanda Barthese základní funkce neboli jádro – u nich platí, že akce, k nimž odkazují, otevírají nebo zavírají nějakou nejistotu či alternativu děje. Tyto základní body příběhu lze snadno převést z knihy do filmu. McFarlane odsuzoval do té doby převládající studie s hlavním důrazem na „věrnost“ vůči knize s odůvodněním, že adaptace nabízí mnoho zajímavějších témat, než jen lamentace, jak filmové zpracování „ničí“ či „przní“ veliká literární díla. Například proč je pro diváky adaptace stále natolik přitažlivá, že navzdory častým námitkám a stížnostem stále chtějí vědět i vidět, jak bude jejich oblíbená kniha ve vizuální podobě vypadat.  O sedm let později přispěla k diskuzi o novém směřování adaptačních studií Kamilla Elliottová knihou "Rethinking the Novel/Film Debate" (2003). Poukázala na skutečnost, že adaptace byla opomíjena a zavrhována, neboť má na svědomí dvě hereze vůči estetickým a sémiotickým teoriím 20. století – tvrdí, že slova a obrazy lze převádět z jednoho média do druhého a že forma se dá oddělit od obsahu. Elliottová představuje šest neoficiálních modelů adaptace, které různým způsobem pracují s rozkládáním formy a obsahu, a dokládá je příklady z mnohých adaptací románu Emily Brontëové "Na Větrné hůrce". Text uzavírá prohlášením, že budeme-li studovat adaptační „hereze“, dozvíme se toho mnohem více, než když se stále budeme držet logocentrismu, jenž vždy vyzdvihuje psané slovo a odsuzuje jeho audiovizuální podobu. Rozhovor s Kamillou Elliottovou byl uveřejněn v tematickém čísle časopisu Česká literatura (2/2013).  Robert Stam vydal v roce 2005 studii nazvanou "The Theory and Practice of Adaptation", v níž dokazoval, že mezi navrhovanými teoretickými postupy interpretace a široce rozvinutou praxí psaní o adaptacích zeje mnohdy hluboká propast. Kritiky často obsahují slova jako „nevěrnost, zrada, znetvoření, zneuctění, bastardizace, vulgarizace či znesvěcení“. Pozornost se stále upírá spíše na to, co se při převodu knihy do filmu ztrácí, než aby se zvažovalo, co příběh v nové podobě získává. Stam poté uvádí několik možných zdrojů nevraživosti vůči adaptaci. Řadí mezi ně mimo jiné předsudek, že literatura, jakožto starší umění, je nadřazena mladšímu filmu, kulturně zakořeněnou ikonofóbii (tj. strach z obrazů) a předpoklad, že adaptace na literatuře „parazituje“. Adaptace se chytila do pasti kritiků. Je-li své předloze věrná, odsoudí ji jako málo kreativní, a pokud se odchýlí, zatratí ji jako ostudnou zradu knihy. Neexistuje jediné správné čtení textu – jestliže adaptace nemůže říct o předloze něco nového, proč by vůbec měla být natočena?  Linda Hutcheonová přinesla v díle "A Theory of Adaptation" (2006) významný poznatek, že adaptaci bychom neměli vnímat pouze jako hotové dílo, ale i jako proces jeho vytváření a pozdější divácké recepce. Adaptaci samotnou přirovnává k palimpsestu, neboť kromě okamžitého audiovizuálního zážitku skrze ni „prosvítají“ další texty – předloha i jiná díla, jež máme uložena v paměti; opakování a variace témat spojené do nového intertextuálního celku. Tato „rozpoznávací hra“ nemůže fungovat u diváků neznalých původního díla, kteří sice mohou ocenit film jako autonomní umělecký počin, ale specifické potěšení z vědomého sledování adaptace jim uniká. Žádná adaptace, ať už produkt či proces, se nevznáší ve vzduchoprázdnu, ale vždy existuje v nějakém kontextu – v místě a času, ve společnosti a kultuře a to je třeba brát při interpretaci v úvahu.  Thomas Leitch se hned v úvodu knihy "Film Adaptation and its Discontents" (2007) vyrovnává s problematikou věrnostního hodnocení, které odmítá jako neoprávněné a vůči adaptaci nespravedlivé. V dalších jedenácti kapitolách nezkoumá autor ani tak jednotlivé adaptace a jejich předlohy, jako spíše větší tematické celky s nimi spojené. Například jak vypadaly adaptace v době krátkometrážních filmů nebo rozmanitá zpracování Dickensovy "Vánoční koledy". V páté kapitole rozvíjí Leitch možné kategorizace adaptací, ale pasáž ukončuje tvrzením, že pro adaptaci je prospěšnější zkoumat ji v širším intertextuálním kontextu, nežli se ji za každou cenu pokoušet zařadit podle nejistých norem. Šestá kapitola se věnuje na příkladu filmů Jih proti Severu a trilogie Pán prstenů otázce, čím je motivována důkladná snaha některých adaptací o věrnost, která by neměla být považována za normu, ale spíše za výjimečný úkaz sledující specifický a pravděpodobně komerční cíl.

Adaptační studia v českém kontextu.

Literární a filmová historička Marie Mravcová začala již v osmdesátých letech publikovat srovnávací studie o filmových adaptacích a jejich předlohách. Část z nich je zahrnuta v knihách "Literatura ve filmu" (1990) a "Od krále Oidipa k Francouzově milence" (2001). Kromě těchto textů vydala autorka časopisecky několik podrobných komentářů k filmovým přepisům Jaroslava Havlíčka. Adaptace však byly, snad až s výjimkou Petrolejových lamp, zobrazeny v nepříliš příznivém světle.  Jazykovědec, filmový a literární historik Petr Mareš vydal společně s Alenou Macurovou v roce 1992 knihu "Text a komunikace. Jazyk v literárním díle a ve filmu". V ní mimo jiné zdůrazňuje, že film – podobně jako divadlo – nepracuje pouze s jazykem, ale také s hudbou, zvuky a rozpohybovaným obrazem. To vše je nutné při dešifrování filmové komunikace brát v potaz. Petr Mareš rovněž připravil s Petrem Szczepanikem antologii "Tvořivé zrady" (2005), v níž shromáždili nejvýznamnější příspěvky polských autorů k debatě o filmu a audiovizuální kultuře. Sám pak zpracoval podrobné kapitoly o literatuře ve filmu v "Dějinách české literatury 1945–1989".  Petr Málek na začátku devadesátých let uveřejnil ve filmovém časopise Iluminace články "Konkretizace v literatuře a ve filmu" (1991) a "Teorie intertextu a literární kontexty filmu I-II" (1993). V prvním jmenovaném nejdříve představuje pojem konkretizace, jak ho používal Roman Ingarden a Felix Vodička. V rámci tohoto kontextu se poté obrací k otázce věrnosti: jestliže vnímáme literární dílo jako něco, co neustále nabízí nové konkretizace (dobové i osobní čtenářské), dá se vůbec uvažovat v souvislosti s adaptací o věrnosti či adekvátnosti filmu? V textech z roku 1993 označil „adaptační úhel pohledu, postavený na chápání vztahu mezi oběma uměleckými druhy v rovině závislosti na literární předloze“ za „nutně jednosměrný a jednostranný, a tedy omezený a anachronický“. Místo toho navrhuje přístup intertextuální – film má samozřejmě i nějaké vazby na předlohu, ale zároveň se stává součástí nového univerza textů, z nichž čerpá, nechává se jimi ovlivňovat a sám k němu jako nové dílo přispívá.  Literární historik Petr Bubeníček připravil během posledních tří let tematická čísla časopisů Iluminace (1/2010), kulturně-literární revue Pandora (20/2010) a Česká literatura (2/2013) věnovaná adaptačním studiím a jejich vývoji. V nich se poprvé objevují překlady některých studií Thomase Leitche, Lindy Hutcheonové nebo Kamilly Elliottové, ale i články českých autorů jako jsou Petr Mareš a Petr Málek. Sám Bubeníček k nim přispěl textem věnovaným novému myšlení o adaptacích, případovou studií o Hlídači č. 47 a článkem o přístupech k interpretaci adaptací doplněným ilustračními rozbory.  V dubnu 2013 se v německém Greifswaldu uskutečnila mezinárodní konference "Film Adaptation: Dialogue among Approaches" (Filmová adaptace: dialog mezi přístupy), kterou pořádalo Centrum literárních a interkulturních studií Filozofické fakulty Masarykovy univerzity ve spolupráci s greifswaldským institutem Alfried Krupp Wissenschaftskolleg. Cílem bylo otevřít prostor pro diskuzi o současném stavu adaptačních studií, jíž by se mohli zúčastnit vědečtí pracovníci z různých pracovišť. Během dvou dní zaznělo celkem šestnáct příspěvků od mluvčích pocházejících z České republiky, Spojeného království, Německa, Švédska a ze Spojených států amerických. Byly předneseny referáty teoretické, žánrové, poznatky z oborů translatologie a intermediality i mnoho případových studií. Pojednávalo se například o adaptaci filozofického myšlení Martina Heideggera ve filmu "The Ister", o používání koster známých příběhů v pornografickém průmyslu, nebo o možnosti vnímat Alenku v Říši divů jako samostatný kulturní druh, jenž se podle Darwinových zásad přizpůsobuje novému prostředí, aby přežil. Pestrost příspěvků ukázala, jak rozmanité přístupy se mohou při studiu adaptací uplatnit a že se jedná o otázky živé a velmi aktuální.  Po konferenci v Německu přijel Thomas Leitch do Brna, kde v Domě umění pod patronátem katedry České literatury a knihovnictví a Centra literárních a interkulturních studií FF MU vedl třídenní blok přednášek o minulosti, současnosti a možné budoucnosti adaptačních studií (Adaptation Studies 1.0, 2.0, and 3.0). Jako jednu z možností vývoje uvedl, že v dnešní době anonymních autorů blogů, fanfiction a videí na youtube by se adaptace mohla proměnit v jakýsi „divoký druh“, jehož přežití bude záviset na míře pozornosti, kterou se mu podaří získat na úkor ostatních děl.

Filmová adaptace je převod jiného původního díla, jevu či objektu do filmové podoby. Za nejobvyklejší případ můžeme označit audiovizuální zpracování prozaického literárního textu (román, novela, povídka apod.), avšak jak píše v úvodu své knihy "A Theory of Adaptation" Linda Hutcheonová, při studiu adaptací si pouze s tímto vztahem nevystačíme. Předlohou filmu se může stát i drama, videohra, muzikál, balet, historická událost, rozhlasová hra, komiks, starší film (adaptace je pak označována za remake), nebo jako v případě slavné série Piráti z Karibiku – zábavní park.

A film adaptation is the transfer of a work or story, in whole or in part, to a feature film. Although often considered a type of derivative work, film adaptation has been conceptualized recently by academic scholars such as Robert Stam as a dialogic process.


Historie.

Jako první historický mezník v parenterálním podávání léčiv bylo objevení krevního oběhu v roce 1628 Williamem Harveyem. V roce 1656 podal sir Christopher Wren, slavný architekt londýnské katedrály sv. Pavla, zprávu o svých pokusech, ve kterých podával do žíly psům opium, pivo a víno. Od té doby rozvoj parenterální výživy (PV) a infuzní terapie sleduje obecný vývoj technických a vědeckých oborů – především farmacie, chemie, biochemie a fyziologie. Zde jsou shrnuty některé další významné události vztahující se k parenterální výživě:

Indikace.

Parenterální výživa je aplikována tehdy, pokud nastane jeden z dále uvedených scénářů. Za prvé, pacient nemůže být živen jiným než parenterálním způsobem (enterální výživa je kontraindikována):  Za druhé, pacient může být živen enterálně, ale enterální příjem nestačí pokrýt nutriční potřeby:

Možnosti aplikace.

Periferní přístup.

Tato cesta je určena ke krátkodobé nutriční podpoře. Do periferní žíly je nutno aplikovat roztoky s osmolaritou do 900 mosmol/l, u dětí 600 mosmol/l. Vyhoví kterákoliv periferní žíla na horních nebo dolních končetinách, nejčastěji se pak výživa aplikuje žílou na předloktí.

Centrální přístup.

Parenterální výživa je aplikována centrální žílou a slouží k dlouhodobé komplexní výživě, přičemž do centrálního žilního katétru aplikujeme roztoky s osmolaritou nad 900 mosmol/l. Nejčastěji se provádí kanylace podklíčkové, hrdelní nebo levé bezejmenné žíly, konec centrálního žilního katétru sahá do horní duté žíly. Při kanylaci i ošetřování je nutno dodržovat sterilní podmínky, hrozí totiž vyšší riziko kanylových sepsí. Pro dlouhodobou parenterální výživu je také možné zavést permanentní katétry vedené podkožním tunelem, nebo implantovat venózní port. Tyto způsoby snižují riziko kanylových sepsí.

Systémy aplikace.

Systém jednotlivých láhví ("multiple bottle").

Jedná se o dříve hojně používaný způsob podávání parenterální výživy. Podávání výživy z několika samostatných lahví vede k vyššímu riziku infekce a vyšší spotřebě setů, k dávkování je potřeba dvou infuzních pump. Podávání jednotlivých substrátů vede ke zhoršené utilizaci a častějšímu vzniku nekompatibility při nedodržení koncentračních poměrů infuzních příměsí. Naopak příznivými faktory jsou především nízká cena a možnost rychle měnit složení příměsí.

Systém "all – in - one".

Tento systém aplikace parenterální výživy zajišťuje v jednom vaku smíchání tuků, cukrů, aminokyselin, vitamínů, stopových prvků a minerálů. Výhodou je menší spotřeba materiálu, menší náročnost na potřebu technického zajištění a snížené riziko bakteriálních komplikací. Podmínkou užití tohoto systému je průkaz stability směsi daný výrobcem. Indikací jsou zejména chronická onemocnění – syndrom krátkého střeva. Existují komerčně připravované vaky, v nemocniční lékárně je možné při schváleném provozu individuálně připravovat vaky pro konkrétního pacienta.

Složení parenterální výživy.

Složení parenterální výživy má mj. zajistit stabilitu hemostázy, funkční resuscitaci, hojení a růst. Níže jsou uvedeny základní složky parenterální výživy se stručnou charakteristikou.

Voda a elektrolyty.

Potřeba vody a elektrolytů poskytuje základní výchozí bod pro plánování parenterální výživy. V praxi musíme bezpodmínečně zohlednit:  Denní bazální potřebu tekutin kalkulujeme dle Holiday-Segarova vzorce:

Cukry.

Z monosacharidů uplatňovaných v parenterální výživě je glukóza. Glukóza je preferovaným substrátem pro mozek a nervovou tkáň, stejně tak je energetickým substrátem pro erytrocyty, leukocyty a dřeň ledvin. Za normálních okolností je hlavním zdrojem energie.

Tuky.

Tuky jsou druhou složkou neproteinové energie. Tuky v parenterální výživě jsou zdrojem nejen energie, ale i esenciálních mastných kyselin (jedná se zejména o kyseliny Omega-3 a Omega–6, jež jsou ve vyšších koncentracích obsaženy v rybím tuku). V zátěžové situaci by měly zajišťovat cca 15–20 % potřeby energie, za normální situace 30–50% energetické potřeby. Aby nedošlo k deficienci (nedostatku) esenciálních mastných kyselin, je třeba, aby cca 5 % energetické potřeby bylo pokryto tukovými emulzemi. Pro parenterální výživu se užívají emulze sojového oleje (LCT - long chain triglycerides), směsi sojového oleje s MCT (middle chain triglycerides) olejem a částice LCT / MCT.  Tuky nepodáváme při hypercholesterolemii, hypertriacylglycerolemii, při akutním selhání jater, relativní kontraindikací je pancreatitis acuta a nestabilní diabetes.

Aminokyseliny.

Primárním cílem terapeutické intervence do výživy je zabránit katabolismu a podporovat anabolismus. Včasným přívodem aminoroztoků bychom měli předejít vzniku některých deficiencí v zátěžových stavech tak, aby byly trvale vytvořeny příznivé podmínky pro proteosyntézu. S parenterálním přívodem aminokyselin začínáme co nejdříve, a to i ve fázi oběhové nestability a orgánového postižení. Iniciální dávka aminokyselin při katabolismu a snížené toleranci glukosy je 1,0–1,5 g/kg/den a v této situaci volíme zvýšený podíl větvených aminokyselin 40–60 % "bez ohledu" na množství dodané energie. V zátěžové situaci může podíl aminokyselin na celkové energetické potřebě činit i více než 30 %. Používané druhy roztoků aminokyselin:

Vitamíny.

Podávání vitamínů je nutné, protože jejich nedostatek vede k poruchám intermediárního metabolismu. Vitaminy totiž vystupují jako koenzymy mnohých metabolických řetězců, což může závažně ovlivnit léčbu pacienta, hojení ran, narušit kalciový metabolismus apod. Vitaminy je třeba v průběhu parenterální výživy doplňovat v celém profilu kromě"vitaminu D".

Stopové prvky.

Stopovými prvky rutinně hradíme: železo, zinek, měď, chrom, selen, mangan a jód. Podáváme je nejpozději od 4. týdne parenterální výživy, zinek již od 2. týdne. V případě zvýšené ztráty těchto elementů, nebo v případě, že je pacient v katabolismu, hradíme zinek ihned. Stopové prvky jsou dostupné v komerčních směsích.

Parenterální výživou označujeme umělou, náhradní výživu, jež organismu zajišťuje podávání energetických substrátů a živin přímo do krevního řečiště, tedy mimo zažívací trakt, s cílem udržet dlouhodobě uspokojivý nutriční stav a stav vnitřního prostředí pacienta.

Parenteral nutrition (PN) is the feeding of specialist nutritional products to a person intravenously, bypassing the usual process of eating and digestion. The products are made by specialist pharmaceutical compounding companies and are considered to be the highest risk pharmaceutical preparations available as the products cannot undergo any form of terminal sterilization. The person receives highly complex nutritional formulae that contain nutrients such as glucose, salts, amino acids, lipids and added vitamins and dietary minerals. It is called total parenteral nutrition (TPN) or total nutrient admixture (TNA) when no significant nutrition is obtained by other routes, and partial parenteral nutrition (PPN) when nutrition is also partially enteric. It may be called peripheral parenteral nutrition (PPN) when administered through vein access in a limb rather than through a central vein as central venous nutrition (CVN).


Výskyt.

Tato rostlina se vyskytuje téměř v celé Evropě kde je centrum jejího rozšíření, dále je zaznamenána v oblastí Kavkazu, v Malé, Střední a jihozápadní Asii, v Číně i na indickém subkontinentu. Roste také v Severní a Střední Americe. V Česku vyrůstá roztroušeně, lze ji spatřit hlavně na jihu severních Čech a ve střední a jižní Moravě, je vázána na planární a kolinní polohy.  Pro svůj zdárný růst potřebuje tento helofyt až hygrofyt podmáčená nebo přímo bahnitá stanoviště s humózním nebo písčitým podkladem, je ale tolerantní k vysychání a zasolení, snáší eutrofní vody. Nejčastěji roste ve vodách stojících nebo jen málo proudících, například u břehů rybníků a pomalu tekoucích odvodňovací kanálů, někdy bývá i dominantním druhem pobřežních porostů v dolních úsecích malých vodních toků.

Popis.

Vytrvalá rostlina s článkovaným výběžkatým oddenkem, kterým je ukotvena v bahně, z kterého vyrůstá až přes 0,5 m vysoká lodyha jenž bývá přímá nebo vystoupavá, rozvětvená, dutá, na průřezu oblá a po povrchu jemně rýhovaná. Lodyha je porostlá lichozpeřenými listy rozdílnými dle toho, zda jsou převážně submerzní nebo emerzní. Nečetné pod hladinou ponořené listy jsou trojitě až čtyřnásobně zpeřené a mají lístky úzce čárkované. Listy rostoucí nad hladinou jsou jednoduše zpeřené, mívají obvykle 4 až 9 párů přisedlých lístků podlouhle kopinatých až vejčitých a po obvodě nepravidelně pilovitých, jsou tmavozelené a lesklé a 1,5 až 5 cm dlouhé a 1 až 2,5 cm široké. Směrem vzhůru se listy zmenšují.  Protistojně listu vyrůstá složený, krátce stopkatý složený okolík, mívající v průměru 4 až 6 cm, tvořený 10 až 20 okolíčky. Okolík mívá obal nejčastěji složený ze 3 až 6 podlouhlých nebo kopinatých listenů dlouhých 5 až 20 mm. Okolíčky, velké 2 až 3 cm, s nestejně dlouhými stopkami, mají obalíčky tvořené listeny 5 až 8 mm dlouhými a mívají 10 až 20 oboupohlavných, pětičetných květů. Jejich drobné kališní lístky jsou šídlovité, bílé korunní lístky asi 1 mm dlouhé jsou v obrysu srdčité a na vrcholu mírně vykrojené. Čnělka je dlouhá asi jako korunní lístky, někdy mívají květy ve středech okolíčků 2 až 3 čnělky. Potočník kvete v červnu až srpnu.  Plodem jsou téměř kulovité, dlouze stopkaté, sivohnědé dvounažky velké asi 2 mm. Bývají z boku zmáčknuté, na každé polovině mají pět niťovitých žeber a na vrcholu pět znatelných zoubků po kališních lístcích.

Ohrožení.

V ČR se počet stanovišť příznivých pro růst potočníku stále snižuje. Je to způsobeno především rozsáhlou meliorací, odvodňování terénních sníženin nebo napřimováním říčních koryt. "Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky" je proto považován za druh téměř ohrožený který je nutno dále sledovat (C4a).

Taxonomie.

Někdy bývá potočník vzpřímený dělen do dvou poddruhů:

Externí odkazy.

Potočník vzpřímený ("Berula erecta") je v České republice poměrně málo se vyskytující vlhkomilná rostlina průměrně půl metru vysoká s bílým okoličnatým květenstvím. Je to jediný druh rodu potočník, patřícího do čeledi miříkovitých.

Berula erecta, known as lesser water-parsnip or cutleaf waterparsnip or narrow-leaved water-parsnip, is a member of the carrot family. Growing to around tall, it is found in or by water. It is widespread across much of Europe, Asia, Australia, and North America.