Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2010 (CONCACAF)

2010 FIFA World Cup qualification (CONCACAF)

Historie.

Jednotku začaly v roce 1992 vyvíjet Moravskoslezská vagonka Studénka a AEG. Jednotky jsou vývojovým pokračováním řady 470, přičemž byly zohledněny mnohé zkušenosti z testovacího provozu staršího typu. Roku 1994 byla ke spolupráci přibrána Škoda Dopravní technika (dnes Škoda Transportation). Prvních pět jednotek bylo dodáno Českým drahám na přelomu let 2000/2001. Do ledna 2005 bylo dodáno celkem 16 jednotek ve starším provedení a jeden vložený vůz 071.008 navíc (471.002 byla dodána jako dvouvozová), do roku 2008 mělo být dodáno dalších 14 jednotek. V roce 2006 podepsaly České dráhy a ČKD Vagonka smlouvu o dodání dalších 30 jednotek. K polovině dubna 2007 provozovaly České dráhy 27 jednotek, ke konci roku 2008 bylo ve stavu ČD již 42 jednotek, v září 2010 bylo v provozu 63 jednotek, v dubnu 2011 celkem 70 jednotek. V prosinci 2012 bylo v provozu ČD 81 jednotek. Inventární čísla dodávaných jednotek tvoří vzestupnou řadu s výjimkou čísel 027–030 dodaných mimo pořadí. Jednotky od čísla 031 byly nakupovány v rámci smlouvy z roku 2006. Na konci roku 2009 České dráhy podepsaly další smlouvu, na jejímž základě bylo dodáno dalších 15 jednotek čísel 061 až 075. Dodávky probíhaly do konce roku 2011. Z ledna 2011 pochází poslední smlouva na 8 jednotek v celkové hodnotě 1,75 miliardy Kč s dodáním do jara 2013. Čtyři byly určeny pro trať Ostrava – Mosty u Jablunkova v Moravskoslezském kraji a čtyři pro trať Praha – Benešov a byly ze 40 % spolufinancovány EU z regionálních operačních programů. Pro tento účel byly některé jednotky také opatřeny reklamními polepy. Celkový počet jednotek je 83.

Technický popis.

Všechny vozy jednotky jsou dvoupodlažní s nástupní hranou v úrovni 550 mm nad temenem kolejnice (tj. v úrovni nástupiště). Délka soupravy přes spřáhla je 79,2 metru, hmotnost 155,4 tun. Skříně jsou svařeny z profilů, vyrobených z hliníkových slitin. Maximální rychlost jednotky je 140 km/h a konstrukční rychlost 160 km/h (jednotky řad 451 a 452 mají maximální rychlost 100 km/h). Formálně má jednotka 643 míst pro cestující, z toho 310 k sezení (287 ve druhé a 23 v první vozové třídě). Oddíl první třídy se nachází v horním podlaží elektrického vozu, v ostatních vozech jednotky jsou pouze oddíly druhé třídy. Celá jednotka je vybavena klimatizací, hlásícím a vizualizačním systémem INISS od společnosti CHAPS (mezi fanoušky informačních systémů známý také pod jménem Andula), okna v oddílech pro cestující nejsou otevírací, od č. 16 do č. 60 nejsou použita ani okna s klapkami pro nouzové větrání. Krajní nástupní prostory jednotky jsou vybaveny zvedacími plošinami pro cestující na invalidním vozíku.  Pojezd motorového vozu jednotky je tvořen dvěma dvounápravovými podvozky s individuálním pohonem náprav třífázovými asynchronními trakčními motory zapojenými do dvojité hvězdy. Trakční měniče jsou realizovány jako moduly IGBT s kapalinovým chlazením. Měniče jsou osazeny prvky Eupec s maximálním závěrným napětím 3,3 kV.  Jednotky 029, 030 a od čísla 061 jsou vybaveny systémem přemostění záchranné brzdy.  Řízení soupravy je možné ve třech režimech: Automatické vedení vlaku, Automatická regulace rychlosti a manuální režim. Řídící systém také dovoluje ovládání až čtyř spojených jednotek z jednoho stanoviště. V praxi je toto využíváno především při dopravě většího počtu jednotek najednou (např. při jízdách z/do depa).  Plánovaná životnost je udávána nejméně 40 let. Cena soupravy činila v době výroby asi 216 milionů Kč (bez DPH).

Odvozené typy.

Česká republika.

Uvažovalo se též o možnosti odvozených dvousystémových variant včetně dálkové verze. O stavebnicovém odvozování dalších jedno i vícesystémových jednotek s variantami maximální rychlosti 120, 140, 160 a 200 km/h a možnými variacemi uspořádání interiéru se zmiňovaly České dráhy i v dubnu 2007. Po několika doobjednávkách byl celkový počet jednotek stanoven na 83 a všechny zůstaly v původní jednosystémové verzi.

Provoz a využití.

DKV Praha.

Většinu dodaných souprav provozuje DKV Praha, provozní jednotka Praha-odstavné nádraží jih (Praha ONJ). Nasazeny jsou v příměstské dopravě na všech elektrifikovaných tratích v okolí hlavního města (do Kolína, Nymburka, Kralup nad Vltavou, Berouna a Benešova) na linkách systému Esko. Na nejvytíženějších spojích se uplatňují i dvojice spojených jednotek pomocí vícenásobného řízení. Mezi doplňkové výkony patří osobní vlaky na trase Kolín – Pardubice – Česká Třebová, případně až do Letohradu. Zkušebně vyjela dvojice spojených jednotek řady 471 také na rychlíkové spoje mezi Prahou a Moravskoslezským krajem, což se stalo od roku 2013 i pravidlem. Mezi lety 2009–2012 byly o víkendech přebytečné pražské jednotky využity k vedení zastávkových vlaků z Děčína do Mostu, po dodávkách jednotek RegioPanter ale byly z tohoto výkonu staženy. Místo toho se začaly objevovat o víkendových dnech na rychlících Praha – Děčín, které v pracovní dny jezdí jako klasické soupravy vedené lokomotivami řady 162.

DKV Olomouc.

Dvanáct jednotek provozuje DKV Olomouc, a to v provozní jednotce Bohumín. Do Bohumína jsou zařazeny jednotky inventárních čísel 024, 025, 035 a 054 až 058 a 080 až 083. Od 10. prosince 2006 jezdí dvě jednotky na tratích Opava východ – Ostrava-Svinov a Ostrava-Svinov – Český Těšín. První dvě jednotky byly slavnostně pojmenovány Ostrava a Opava, třetí má jméno Moravskoslezský kraj, čtvrtá Bohumín, pátá Havířov a šestá Český Těšín. Na Ostravsku České dráhy počítaly s využitím nejméně 15 jednotek., později bylo toto rozhodnutí přehodnoceno a zůstalo u těchto dvanácti kusů. Stěžejním výkonem jsou osobní vlaky na dvou páteřních linkách: Mosty u Jablunkova – Karviná – Ostrava – Studénka (od roku 2015 některé spoje až k letišti Ostrava-Mošnov) a Český Těšín – Havířov – Ostrava – Opava. V pracovní dny je na posilových spojích doplňují starší jednotky řady 460.  Zvláštní nasazení:  Dne 11.2.2016 jely dvě jednotky City Elefant jako náhrada za Super City Pendolino. 471 075-2 jako SuperCity SC510 a 471 068-7 jako SuperCity SC507.

Nehody.

Vykolejení v Ústí nad Labem.

Dne 28. června 2010 došlo v Ústí nad Labem k nehodě elektrické jednotky s hnacím vozem 471.005-9. Při nehodě zemřel strojvedoucí. Důležitou okolností při nehodě byla rychlost vlaku 108 km/h namísto 50 km/h povolených v okamžiku nehody kvůli výhybce postavené do odbočky. Jednotka byla těžce poškozena. Po opravě, při které byla vozová skříň řídícího vozu 971.005 nahrazena nově vyrobenou, byla vrácena do provozu.

Srážka v Praze-Libni.

Pozdě večer dne 23. srpna 2011 došlo v Praze-Libni ke srážce osobního vlaku z Kolína do Prahy s posunovací lokomotivou 742.330 dopravce ČD Cargo.  Při nehodě byli zraněni čtyři lidé – dva pracovníci a dva cestující. Celková škoda se vyšplhala na 13 milionů, z toho šest milionů na hnacím voze 471.003.

Vykolejení v Ostravě.

Večer dne 22. října 2011 vykolejila na Polanecké spojce v oblasti Poodří jednotka 971 025 + 471 025. Při nehodě byl zraněn strojvedoucí a dalších šest cestujících. Příčinou nehody byla špatná viditelnost, strojvedoucí přehlédl návěst stůj a pokračoval dále do stanice Ostrava Svinov. Na Odb. Odra vjel na odvratnou kusou kolej, kde při rychlosti cca 60-80 km/h vykolejil. Jelikož se nehoda stala v těžko přístupném terénu, musela pro zraněné cestující přijet nahradní souprava.

Nehoda v Poříčanech.

30. prosince 2014 - 971.074 + 362.161

Projetí zarážedla Praha Masarykovo nádraží.

14. července 2015 - 471.040 (vyjetí přes zarážedlo do haly nádraží)

Srážka s kamionem na přejezdu v Praze-Uhříněvsi.

Dopoledne 6. září 2019 došlo k srážce jednotky 471.065 s kamionem. Při nehodě bylo zraněno 8 lidí. Materiální škoda byla předběžně odhadnuta na 35,5 milionu Kč.

Citáty.

Biskup Lobkowicz 4. prosince 2009 požehnal v Ostravě nové jednotce modlitbou: „Ochraňuj všechny, kdo budou používat těchto vlaků.“

CityElefant je obchodní název pro elektrickou dvoupodlažní jednotku skládající se z elektrického vozu řady 471, vloženého vozu řady 071 a řídicího vozu řady 971 s vozovými skříněmi, zhotovenými z hliníkových slitin. Je určena pro dopravu cestujících v městských aglomeracích na tratích elektrizovaných stejnosměrnou soustavou 3 kV. Tyto jednotky se v pražské příměstské dopravě stávají od roku 2000 postupně nástupci elektrických jednotek řad 451 a 452, resp. ne zcela vyhovujících prototypů jednotek řady 470. Výrobcem jednotek je konsorcium firem ČKD Vagonka Ostrava a Škoda Plzeň.

The Class 471 electric motor unit, commonly known as "CityElefant", is a double deck electric multiple unit operating on 3 kV DC overhead wires produced by Škoda Vagonka, a subsidiary of Škoda Transportation, since 1997 and operated by the České dráhy rail transit operator on its suburban services around Prague and Ostrava, Czech Republic. A single unit consists of a Class 471 power car with first class seating, a single Class 071 passenger car and a Class 971 cab car.


Thomas Pelham-Holles, 1st Duke of Newcastle

Život.

Pocházel z chudé rodiny německých imigrantů do USA. Otec mu zemřel v jeho sedmi letech. Rodinu pak živila matka domácí výrobou klobouků. Získal stipendium, takže mohl jít na kvalitní střední školu "New York City College". Poté vystudoval na "Columbia School of Mines," kde prokázal značné matematické nadání. V roce 1880 se stal statistikem amerického Úřadu pro sčítání lidu ("US Census Bureau"). Ten čelil obrovským potížím - vzhledem k nárůstu počtu obyvatel. Krachem se stalo zejména sčítání lidu v roce 1860. Zpracování výsledků trvalo úřadu sedm let. Hollerith tak hledal inovaci, jak získaná data zpracovat, na níž pracoval ještě i v době, kdy úřad opustil roku 1882 (ve prospěch učitelského postu na Massachusettském technologickém institutu). Oblíbená legenda praví, že k myšlence děrného štítku Holleritha inspiroval průvodčí ve vlaku, který kleštičkami štípal jízdenky. Inspirací však byl spíše nový typ tkalcovského stroje zvaný žakárový. Hollerith chytře zvolil štítky ve velikosti dolarových bankovek, neboť strojky na počítání bankovek již byly k dispozici. Děrovačka si zase pomohla technologií psacího stroje. Tabulátor otestoval na statistikách úmrtnosti v Baltimore, New Yorku a New Jersey. Vše fungovalo výborně, a tak si přístroj nechal patentovat. S vynálezem pak vyhrál konkurz statistického úřadu. Zpracování dat ze sčítání v roce 1890 pak trvalo pouhé tři měsíce. Úspora z veřejných peněz činila pět milionů dolarů. Popis vynálezu v publikaci "The Electric Tabulating System" mu vynesl doktorát na Kolumbijské univerzitě a Zlatou medaili na Světové výstavě. Roku 1896 založil vlastní firmu Tabulating Machine Company. Svůj stroj vylepšoval, zvyšoval automatizaci a činil použitelným v nových oblastech - průlomovým bylo zejména to, když začal být využitelným v účetnictví. Jeden z Hollerithových bývalých zaměstnanců James Powers pak přístroj zdokonalil a zlevnil, takže Holleritha porazil v konkurzu na zpracování dat ze sčítání v roce 1910. To byla pro Holleritha rána, zejména psychická a osobní. Rozhodl se proto v roce 1911 firmu prodat. Nový vlastník provedl následně sérii fúzí, čímž vznikl obří konglomerát, v roce 1924 přejmenováný na International Business Machines (IBM). Roku 1939, deset let po Hollerithově smrti, začal konstruktér IBM Howard Hathaway Aiken na bázi Hollerithova děrnoštítkového tabulátoru konstruovat elektromagnetický počítač zvaný Automatic Sequence Controlled Calculator (ASCC).

Herman Hollerith (29. února 1860 Buffalo, New York – 17. listopadu 1929 Washington, D.C.) byl americký statistik a vynálezce. Pro sčítání lidu USA v roce 1890 vynalezl počítací stroj, který používal děrné štítky (též zvané Hollerithovy štítky) a umožňoval tak hromadné zpracování dat. Děrné štítky předznamenaly elektronické počítače. Jím později založená firma byla jednou ze čtyř, jež dala v roce 1911 vzniknout firmě Computing Tabulating Recording Corporation (CTR), která se později přejmenovala na dodnes působící IBM.

Herman Hollerith (February 29, 1860 – November 17, 1929) was an American businessman, inventor, and statistician who developed an electromechanical tabulating machine for punched cards to assist in summarizing information and, later, in accounting. His invention of the punched card tabulating machine, patented in 1884, marks the beginning of the era of semiautomatic data processing systems, and his concept dominated that landscape for nearly a century.


Členové rodiny.

Hlavou rodiny je Pepa Smolík ("Géza Mézga"), který ale tuto svou funkci příliš nezvládá, čemuž napovídá již znělka seriálu, kde se mu celá rodina zřítí na hlavu. Jeho manželkou je Gábi ("Paula"), která toho ale často lituje a komentuje větou „"Proč jsem si já nešťastná nevzala Pištu Hufnágla!"“ ("Pisti Hufnágel"). Starším z jejich potomků je přidrzlá a rádoby dospělá puberťačka Týna ("Kriszta"). K ní neodmyslitelně patří také kočka, jejíž jméno má v české verzi seriálu zvláštní minulost – překladatelům se nelíbil hanlivý význam jména Mafie ("Maffia"), tak ji nazvali "Žofie", jenže v další sérii byl význam jména nutný, kvůli smyslu děje jednoho z dílů, takže ji museli přejmenovat a na začátek této série vložili větu „Žofinku jsme oplakali.“ Týniným mladším bratrem je dvanáctiletý geniální klučina Ládínek ("Aladár"), který vlastní taktéž geniálního psa jménem Zorro ("Blöki").

Seriály.

Doposud vznikly tři třináctidílné seriály, každý s jinou zápletkou.

Odkaz budoucnosti aneb Podivuhodná dobrodružství rodiny Smolíkovy.

První seriál vznikl v roce 1969 a premiéru měl v roce 1970. Smolíkovi v něm zažívají příhody s vynálezy, které jim posílá jejich potomek z budoucnosti.

Podivuhodná dobrodružství Vladimíra Smolíka.

Druhý seriál vznikl v roce 1972 a premiéru měl v roce 1973. Ládínek se spolu s mluvícím psem Zorrem vydává ve své nafukovací vesmírné raketě na různé planety a poznává roztodivné mimozemské civilizace.

Podivuhodné prázdniny rodiny Smolíkovy.

Třetí seriál vznikl v roce 1978 a premiéru měl v roce 1980. Smolíkovi společně s dr. Halířem putují po celém světě při hledání Pišty Hufnágla, dávné lásky Gábi Smolíkové.

Rodina Smolíkova a počítač.

Podle maďarských médií se měl v roce 2005 začít natáčet nový 13dílný sériál "Smolíkovi a počítač" (maďarsky: "A Mézga család és a számítógép"), ve které se měla rodina Smolíkova seznamovat s internetem a počítačovou technikou vůbec. Kvůli hospodářské krizi v zemi byl ale projekt odložen.  V květnu 2017 byly na serveru Youtube nečekaně zveřejněny dvě nové desetiminutové epizody. Prozatím však neexistuje český překlad.  Jak se ukázalo, jedná se skutečně o začátek 4. série, vytvořený v roce 2005. Není známo, zda se jedná o první epizodu rozdělenou na dvě části, nebo zda krátké díly o délce pouze 10 minut byly již původním záměrem tvůrců.  Další epizody pravděpodobně vytvořeny nebyly a po dokončení dvou zmiňovaných byl projekt z finančních důvodů zrušen.

Rodina Smolíkova (v originále "Mézga család") je řada maďarských animovaných televizních seriálů, které byly postupně tvořeny Józsefem Neppem a Józsefem Romhányim ve studiu PannóniaFilm v letech 1968–1978. Originální název rodiny Mézga znamená v maďarštině lepidlo, sliz nebo stromovou smůlu - odtud pochází český název Smolíkovi. Originálnímu názvu "Mézga család" odpovídá český překlad, ale například v angličtině se používá maďarské příjmení rodiny a název The Mézga Family. Ve slovenštině se seriál jmenuje "Miazgovci", v italštině La "famiglia Mezil", v němčině "Familie Metzger" a v bulharštině "Семейство Мейзга". Ve španělštině byl použit jako název jméno hlavního hrdiny, "Aladar Mezga". Snad ve všech jazycích, do kterých byl seriál přeložen, měl a dosud také má velký úspěch.

The Mézga Family (in Hungarian "Mézga család") is a fictional family from three animated TV series shot by PannóniaFilm studios, Hungary between 1969 and 1978.


Objekty kriminalistické biologie.

Biologický materiál jako objekt zkoumání lze rozdělit do několika skupin.

Biologický materiál lidského původu.

S tímto materiálem se setkáváme v kriminalistice nejčastěji. Vytváří biologické stopy podle následujících způsobů oddělení od lidského organismu:

Biologický materiál zvířecího původu.

Kriminalistická biologie se tímto materiálem zabývá zpravidla pouze do té doby, než je bezpečně prokázáno, že se skutečně jedná o materiál zvířecího původu – např. ale v případě neoprávněného usmrcení vzácného nebo drahého zvířete, v případech napadení člověka zvířetem, v případech útěků zvířat ze zoologických zahrad apod. se rovněž zkoumá biologický materiál zvířecího původu

Biologický materiál rostlinného původu.

Jen výjimečně je předmětem kriminalistického zájmu. V minulosti byly biologickými metodami zkoumány rostlinné drogy, v současnosti jsou tyto drogy identifikovány chemickými metodami. V úvahu přichází biologická identifikace tabákových výrobků a nejrůznějších rostlinných zbytků spojených s konkrétní událostí.

Hlavní druhy biologických stop a jejich výskyt.

V kriminalistice se nejčastěji setkáme s následujícími biologickými materiály: krev, sliny, ejakulát, vlasy, chlupy, moč, kostní a kostrové nálezy. Ostatní druhy biologických stop se vyskytují vzácně.  Podle vztahu jejich zůstavitele k objasňované události dělíme biologické stopy na:  Podle místa nálezu dělíme biologické stopy nalezené:  Pro některé objasňované události je nález určitých druhů biologických stop typický (nejčastěji se biologické stopy nalézají v souvislosti s trestnými činy proti životu a zdraví): Nález přichází v úvahu např. i na nedopalcích cigaret, na dopisních obálkách, na oděvních součástkách, na motorových vozidlech apod.

Vyhledávání biologických stop.

Stopy můžeme rozdělit na Nezbytnou podmínkou při vyhledávání stop je trpělivost a dobré osvětlení. Zvlášť opatrně a pečlivě je třeba vyhledávat biologické stopy na objektech, které mají podobnou barvu nebo jedná-li se o velmi malá množství biologických materiálů. Vyhledávání biologických stop lze usnadnit pomocí ultrafialového záření, pod kterým některé biologické stopy fluoreskují či se naopak jeví jako tmavé skvrny. Pro detekci krve lze použít postřik prověřovaných míst luminolem (fluorescence krevních stop) nebo reakci s o-tolidinem (modré až modrozelené zbarvení přítomnosti krve), zkoušky ale nejsou specifické a navíc hrozí i nebezpečí poškození biologického materiálu.

Zajišťování biologických stop.

Zajišťování stop má kromě obecných požadavků svá specifika:

Možnosti kriminalisticko-technického zkoumání biologických stop.

Kriminalisticko-technické zkoumání biologických stop je rozděleno do 4 etap:  Uvedené 4 etapy zkoumání nemusí být vždy striktně dodrženy, v řadě případů lze jedním zkoumáním odpovědět současně na několik etap.

Kriminalistická biologie je aplikovanou biologickou vědou, která slouží kriminalistické praxi vyhledáváním, zajišťováním, zkoumáním a vyhodnocováním biologických stop lidského, zvířecího a rostlinného původu.

Forensic biology is the application of biology to associate a person(s), whether suspect or victim, to a location, an item (or collection of items), another person (victim or suspect, respectively). It can be utilized to further investigations for both criminal and civil cases. Two of the most important factors to be constantly considered throughout the collection, processing, and analysis of evidence, are the maintenance of chain of custody as well as contamination prevention, especially considering the nature of the majority of biological evidence. Forensic biology is incorporated into and is a significant aspect of numerous forensic disciplines, some of which include forensic anthropology, forensic entomology, forensic odontology, forensic pathology, forensic toxicology. When the phrase "forensic biology" is utilized, it is often regarded as synonymous with DNA analysis of biological evidence.


Erdős-Rényi modely "G"("n","p") a "G"("n","m").

Pod pojmem Erdős-Rényi model se rozumí buď model "G"("n","p") nebo velmi podobný model "G"("n","m"). Zatímco model "G"("n","p") je z matematického hlediska ve většině případů jednodušeji analyzovatelný, byl to model "G"("n","m"), který byl popsán v původním článku Erdőse a Rényiho z roku 1959. Gilbert ve svém článku popsal model "G"("n","p").  Pro přirozené číslo "n" a číslo "p", 0≤"p"≤1, je můžeme definovat náhodný graf "G"("n","p") jako graf na množině vrcholů {1,...,"n"} do kterého je každý možný pár vrcholů vložen jako hrana s pravděpodobností "p" (a tyto hrany jsou vloženy nezávisle). Náhodný graf "G"("n",0.5) odpovídá uniformní distribuci na množině všech grafů s množinou vrcholů {1,...,"n"}.  Pro přirozené číslo "n" a "m", formula_1, definujeme náhodný graf "G"("n","m") jako graf na množině vrcholů {1,...,"n"} do kterého je vložena náhodná množina "m" hran. Modely "G"("n","p") a "G"("n","m") pro formula_2 se chovají přibližně pomalu, neboť realizace náhodného grafu "G"("n","p") bude mít podle zákona velkých čísel s velkou pravděpodobností přibližně  formula_3 hran.  Mezi nejdůležitější oblasti v teorii náhodných grafů patří studium prahových funkcí monotónních grafových vlastností. Místo formální definice uveďme příklad. Pro libovolné formula_4 platí, že pro formula_5, náhodný graf formula_6 asymptoticky skoro jistě není hamiltonovský, zatímco pro formula_7, náhodný graf formula_8 asymptoticky skoro jistě hamiltonovský je. Jinak řečeno, pro "n" jdoucí do nekonečna je limita pravděpodobnosti, že je formula_6 hamiltonovský 0, zatímco ta stejná limita je 1 pro formula_10. Podobná prudká změna chování se projevuje vzhledem k mnoha přirozeným grafovým vlastnostem a je popsána Friedgutovou větou.  Podobně jako v uvedeném příkladu hamiltonovskosti se ve většině praktických modelů stejně jako ve většině matematické teorie uvažuje režim kdy "p" jde k nule podle zvolené funkce v "n."  Vlastnosti Erdős-Rényi náhodných grafů inspirovaly koncept kvazináhodných grafů.  K rozvoji teorie náhodných grafů přispěli zejména Paul Erdős, Béla Bollobás a Alan Frieze.

Dolní odhad Ramseyova čísla.

Nejdůležitější kvantitativní otázkou v Ramseyově teorii je zkoumání čísla "R"("k","k"). To je definováno jako minimální číslo "r" takové, že každý graf na "r" vrcholech obsahuje kliku nebo nezávislou množinu velikosti alespoň "r". Erdős implicitním použitím technik tehdy ještě neexistující teorie grafů ukázal v roce 1947, že formula_11. (Nepatrně přesnější odhad stejnou metodou je možný. Za sedm dekád od Erdősova důkazu byl před obrovské úsilí tento dolní odhad na "R"("k","k") vylepšen pouze málo.) Přesněji, Erdősův důkaz může být chápán jako důkaz tvrzení, že pro formula_12 platí, že "G"("n",0.5) s kladnou pravděpodobností neobsahuje ani kliku ani nezávislou množinu velikosti "k". Tato interpretace důkazu je jedním z nejzákladnějších aplikací pravděpodobnostní metody. Díky podobným aplikacím jsou náhodné grafy nejužitečnější třídou objektů pro aplikace pravděpodobnostní metody.

Jiné modely.

Jiné modely náhodných grafů zahrnují model náhodných stromů, model náhodných regulárních grafů a Barabási–Albertův model náhodných bezškálových sítí. Barabási–Albertův model v mnoha případech může lépe vystihovat reálný model (sociální sítě, epidemiologie,...). Náhodné grafy je možno vnímat jako speciální třídu perkolačních modelů.  Podobným způsobem jako náhodné grafy lze zavést náhodné "k"-uniformní hypergrafy a další náhodné struktury.

V matematice rozumíme pojmem náhodný graf specifickou distribuci na konečných grafech. Tato distribuce je typicky zadána na grafech na pevné množině vrcholů. Proto si náhodný graf lze představit jako danou množinu vrcholů do níž jsou "náhodně přidány hrany". Studium náhodných grafů iniciovali v roce 1959 nezávisle Edgar Gilbert a Paul Erdős a Alfréd Rényi. Původní článek Erdőse a Rényiho byl výrazně obsažnější než Gilbertův a proto se modelu, který zavedli (a jim příbuznému), říká Erdős-Rényi model náhodných grafů. Tento model je v současnosti jednou z nejstudovanějších náhodných diskrétních struktur v matematice (spolu s modely statistické fyziky, jako například Isingův model). Náhodné grafy se používají v informatice, fyzice, biologii a dalších oborech k modelování náhodně vznikajících interakcí. V těchto aplikacích stejně jako v matematické teorii náhodných grafů se zkoumá zejména asymptotické chování grafů na limitně velkém počtu vrcholů.

In mathematics, random graph is the general term to refer to probability distributions over graphs. Random graphs may be described simply by a probability distribution, or by a random process which generates them. The theory of random graphs lies at the intersection between graph theory and probability theory. From a mathematical perspective, random graphs are used to answer questions about the properties of "typical" graphs. Its practical applications are found in all areas in which complex networks need to be modeled – many random graph models are thus known, mirroring the diverse types of complex networks encountered in different areas. In a mathematical context, "random graph" refers almost exclusively to the Erdős–Rényi random graph model. In other contexts, any graph model may be referred to as a "random graph".


Historie.

Nejstarší známé osídlení v oblasti Plymouthu se nacházelo u návrší "Batten" v Plymouthském zálivu. Je datováno do doby bronzové a v době železné bylo důležitým obchodním přístavem. Předpokládá se, že zde bylo překladiště pro cín z Dartmooru, který byl dále prodáván Féničanům. V době vlády Římanů byl přístav využíván pro obchod s cínem, dobytkem a kůží ale později byl jeho význam překonán sousední rybářskou osadou Sutton nacházející se naproti přes záliv.  V době ovládnutí Anglie Normany (1086) patřilo panství v Suttonu králi, ale Jindřich I. ji daroval rodině Valletortových. Na oplátku tato rodina jeho část věnovala augustiniánskému řádu sídlícímu v "Plymptonu", větší a starší osadě než Plymouth. Část města, vlastněná augustiniánským řádem obdržela roku 1254 právo pořádat trhy a celé město a jeho okolí získalo nezávislost roku 1439 a stalo se tak prvním městem, jemuž toto právo bylo přiděleno zákonem.  Poté co se vyšší část ústí řeky Plym rozštěpila, začaly lodě využívat přílivového přístavu v ústí Plym ("Plym Mouth" – ústí řeky Plym) místo v Plymptonu. A tak se pro Sutton začalo postupně používat název Plymouth. Pojmenování Sutton se tak v současné době používá pro oblast města v souvislosti s volebním obvodem.  Roku 1403 bylo město krátce okupováno a vypáleno Francouzi. Plymouth byl častým terčem nepřátel útočícím přes Lamanšský průliv, a to především v době stoleté války. Poblíž ústí řeky stál hrad a pás obranných opevnění ale všechny byly zbořeny nebo přestavěny při budování pozdějšího opevnění.  V době občanské války stál Plymouth na straně parlamentaristů proti králi Karlovi I. Město bylo schopno odolávat téměř čtyři roky obléhání royalisty. V okolí města se odehrálo několik konfliktů včetně bitvy u St Budeaux. Po obnovení monarchie byla v roce 1665 zahájena stavba královské pevnosti. Tvrz byla vybavena děly nasměrovanými směrem na moře i na město aby tak připomínala obyvatelům, že nemají odporovat královské moci.  Z přístavu vyplula v roce 1831 HMS Beagle na svou druhou průzkumnou cestu do Patagonie, které se účastnil Charles Darwin.  Jako důležitý přístav bylo město v době druhé světové války terčem mnoha náletů. I když byl hlavním cílem náletů přístav, byly ztráty na civilním obyvatelstvu značné – bylo zabito 1 172 lidí a 3 269 bylo zraněno. Počet obyvatel z původních 220 000 poklesl po válce na 127 000. Byly zničeny obě obchodní centra, téměř každá budova byla poškozena (zničeno bylo 3 754 budov a 18 398 vážně poškozeno) včetně více než 20 škol a 40 kostelů.

Obyvatelstvo.

Do 90. let minulého století bylo v Plymouthu velmi nezvyklé slyšet jiný jazyk než angličtinu nebo zahlédnout člověka jiné rasy než bělocha. Po několika letech ale vlivem rozšíření univerzity, zvýšené dopravy trajekty přes kanál a ekonomické imigrace (částečně z Polska) a utečenců se především centrum Plymouthu stalo více kosmopolitním. Již dříve zde byla zastoupena čínská komunita zaměřená na potravinářský sektor. Vzhledem k tomu, že se projevují problémy s dodržováním obecného pořádku, je nenávist vůči přistěhovalcům pro Plymouth velký problém.

Ekonomika.

Ekonomika Plymouthu byla v minulosti spojena s jeho přímořskou pozicí a hlavními zdroji příjmů bylo rybářství a služby spojené s vojenským námořnictvem. Pokles obou těchto oborů vedl k obratu směrem sektoru poskytování služeb – zdravotnictví, potravinářství a call centra i když přesné strojírenství a stavby lodí hrají významnou roli v průmyslu města. Úpadek těžkého strojírenství měl velký vliv na nárůst nezaměstnanosti (v posledních letech je procento nezaměstnaných na úrovni 11%).  V oblasti maloobchodu je Plymouth na druhém místě na jihozápadu země a na 29. v rámci celé země. Jako regionální centrum Devonu a Cornwallu zahrnuje spádová oblast Plymouth asi 720 000 obyvatel a roční příjmy značkových obchodů dosahují více než 600 miliónů liber. Dalším zdrojem příjmů je necelých 12 miliónů turistů, kteří navštíví tuto oblast.

Správa.

Roku 1914 se sloučila statutární města Plymouth a Devonport s městským distriktem East Stonehouse a vznikl tak distrikt Plymouth. Toto sloučení bylo podporováno ministerstvem války, protože tři samostatné distrikty představovaly komplikaci při organizaci válečných dodávek. Dohromady byly označovány jako "Tree Towns". V roce 1928 obdržel Plymouth status města. V polovině 30. let město expandovalo začleněním města Plymptonu a obce Plymstocku.  V roce 1974 po správní reformě se stal Plymouth výsadním městem v rámci hrabství Devon, jehož orgány spravovaly agendy rozvoje školství, sociálních služeb, dopravní infrastruktury a knihovnictví. V roce 1998 se Plymouth stal samostatnou správní jednotkou ("unitary authority").  Pro volby do rady města, která má 57radních, je Plymouth rozdělen do dvaceti volebních obvodů. Pro volby do parlamentu je město rozděleno do tří obvodů – "Plymouth Devonport", "Plymouth Sutton" a "Southwest Devon".

Doprava.

Plymouth není napojen na národní dálniční síť přímo ale silnicí "A38" vedoucí asi 64 km k dálnici "M5". Město je spojeno s Cornwallem trajektovou dopravou a mostem "Tamar Bridge". Autobusovou dopravu na předměstí provozuje společnost "Plymouth Citybus", zatímco autobusy v centru města, včetně systému odstavných parkovišť ("park and ride") podporovaných návaznými spoji, provozuje společnost First Group. Hlavním stanovištěm pro dálkové spoje je nádraží "Bretonside Bus Station" poblíž "Drake Circus".  Trajektovou dopravu cestujících do Roscoffu, Bretaně a Santanderu zajišťují společnosti "Torpoint Ferry" a "Brittany Ferries". Trajekty vyplouvají z přístaviště "Milbay".  Letiště Plymouth City je malé letiště nacházející se asi 6 km na sever od centra města u silnice "A386" na Tavistock. V minulosti bylo regionálním centrem pro British Airways ale nyní ho využívá pouze plymouthská letecká společnost "Air Southwest", která odbavuje linky do některých míst Velké Británie a na Normanské ostrovy. Mezinárodní Letiště Exeter International je dosažitelné asi po 40 minutách jízdy autem.  Vlaky z Plymouthského železničního nádraží společnosti "First Great Western" spojují město s místy v Cornwallu a Londýně. Spoje společnosti "CrossCountry" směřují do Birminghamu, na sever Anglie a do Skotska. Na východním okraji města, 16 km od jeho centra, se nachází železniční stanice "Ivybridge", která je součástí soustavy dopravy cestujících do centra města od odstavných parkovišť ("park and ride").

Kultura.

V Plymouthu se koná mnoho festivalů pod otevřeným nebem. Mimo jiné je to slavnost ohňostrojů "British Fireworks Championships" nebo hudební festival "Music of the Night", který se koná každé dva roky v Královské pevnosti a jehož se účastní například hudba královského dělostřelectva, hudba královského námořnictva a stovky místních amatérských hudebníků.  Největším divadlem ve městě je Královské divadlo, které je také nejdůležitějším oblastním divadlem. Toto divadlo nedávno otevřelo své produkční a vzdělávací centrum, které bylo oceněno jako architektonicky významný počin. V obvodu "Barbican" se nachází stejnojmenné divadlo Barbican. Místem pořádání koncertů různých žánrů od klasické až po rockové je Plymouthský pavilon otevřený roku 1991.  Plymouthské městské muzeum a umělecká galerie na "Drake Circus" obsahuje sbírky uměleckých děl, přírodovědné kolekce a historie města a jeho okolí. Plymouthské umělecké centrum, nacházející se nedaleko divadla Barbican, nabízí výstavy uměleckých děl místních i zahraničních tvůrců. V Plymouthu se nachází i Národní mořská akvárium.

Náboženství.

Ve městě se nachází mnoho křesťanských kostelů. Nejdůležitější anglikánský chrám je kostel Svatého Ondřeje v oblasti "Royal Parade". Na "Wyndham Street" stojí viktoriánská katolická katedrála. Dále zde existuje několik metodistických, baptistických a kostelů a islámská mešita. Židovská komunita se schází v synagoze z 18. století.

Vzdělání.

Plymouthská univerzita je největší univerzitou na jihozápadě Anglie a pátou největší ve Velké Británii s více než 30 000 studenty, 3 000 zaměstnanci a ročním příjmem asi 100 miliónů liber. Byla založena jako technologická fakulta a později do ní byla začleněna i "School of Maritime Studies" ale v současné době zde vznikly podmínky pro výuku uměleckých a humanitních oborů.

Turistické atrakce.

Plymouthská turistická informační kancelář prezentuje město sloganem "Duch objevů", který odkazuje na historii britských námořníků, kteří vyplouvali z Plymouthu do celého světa. Turisty láká hlavně historie spojená s Francisem Drakem a lodí Mayflower, která vyplula z místního přístavu, nádherný výhled z "Hoe" a procházka historickými částmi města na pobřeží a "Barbican". I když je Plymouth přímořské město nenacházejí se zde pláže pro turisty. Poblíž pobřeží v okolí "Citadel Road" existuje mnoho ubytovacích kapacit pro turisty. Město je typické velkým podílem veřejné zeleně a parků. Největšími z nich jsou "Central Park" a "Victoria Park".

Plymouth je město s 243 795 obyvateli (2001) v hrabství Devon v Jihozápadní Anglii. Rozprostírá se u ústí řek Plym a Tamar v jednom z největších evropských zálivů "Plymouth Sound". Město má velmi bohatou námořní historii a v minulosti bylo nejdůležitější základnou Královského námořnictva ve Velké Británii.

Plymouth () is a port city situated on the south coast of Devon, England, approximately south-west of Exeter and west-south-west of London. Enclosing the city are the mouths of the river Plym and river Tamar, which are naturally incorporated into Plymouth Sound to form a boundary with Cornwall.


Život a kariéra.

Narodil se v Dublinu otci Georgovi a matce Maureen. Brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Celbrigde, v hrabství Kildare, které leží v jihovýchodním Irsku.  Svou profesionální kariéru začínal jako člen rockové skupiny Juniper. Kapela nikdy nevydala žádnou desku, nahrála pouze EP s názvem "Manna" a dva singly "Weatherman" a "World is Dead". Když se Damien Rice rozhodl pro sólovou kariéru, odstěhoval se v roce 1999 do Toskánska (Itálie), následně cestoval po celém světě a živil se hraním na ulici.  Když se po roce vrátil do Dublinu, vypůjčil si peníze a nahrál demo snímek, který poslal "Davidu Arnoldovi", producentovi a filmovému skladateli, který je znám spoluprací se zpěvačkou Björk. Arnoldovi se jeho muzika zalíbila a poskytl mu dostatek financí pro natáčení jeho první desky.  Deska s názvem "O" byla v červnu 2002 vydána v Irsku a Velké Británii, o rok později vyšla v Evropě a USA a byla vřele přijata kritikou. V roce 2003 vyhrál prestižní cenu "Shortlist Music Prize", zároveň byl nominován na "Meteor Irish Music Awards" a "British Awards".  I když byla první deska opěvována všemi hudebními znalci, slávu mu přineslo až propůjčení písní do filmů a TV show. Asi nejznámějším filmem, kde se jeho písně objevily, byl film "Na dotek" s Julii Roberts, Natalii Portman, Clivem Owenem a Judem Law v hlavních rolích. Titulní píseň "The Blower's Daughter" se stala okamžitě celosvětovým hitem. Dalšími snímky, kde se objevily jeho písně, jsou například "Vysvobození", "V dobré společnosti" a seriály "Dr. House", "Ztraceni", "Alias" a "Chirurgové". Singl "9 Crimes" z jeho nové desky byl k slyšení v třetím pokračování Shreka.  Svoji další desku s podobným jednoduchým názvem "9" Damien Rice vydal v listopadu 2006.  Členy jeho doprovodné kapely jsou "Vyvienne Long" (violoncello), "Shane Fitzsimons" (baskytara), Tom Osander (bicí nástroje). S kapelou při některých koncertech vystupují také "Joel Shearer" (kytara) a "Cora Venus Lunny" (viola). Dlouholetá Damienova spolupracovnice, "Lisa Hannigan", která k mnoha písním nazpívala nezaměnitelné vokály, z kapely odešla v roce 2007. Damien spolupracoval také s řadou dalších umělců, namátkou s "The Frames", "Glenem Hansardem" a "Tori Amos".  Angažuje se v různých charitativních nevládních organizacích (např. Greenpeace, "U.S. Campaign for Burma"). S Lisou Hannigan natočili charitativní song "Unplayed Piano", pro album "War Child" nahrál starou píseň Juniper "Crosseyed Bear", s mnoha irskými umělci se podílel na vydání charitativního alba "The Cake Sale". V červenci 2007 vystoupil na Live Earth, koncertu podporující boj proti klimatickým změnám.

Damien Rice (* 7. prosince 1973) je irský folkový zpěvák, skladatel a kytarista. Je jedním z nejznámějších irských hudebních umělců.

Damien Rice (born 7 December 1973) is an Irish singer-songwriter, musician and record producer. Rice began his musical career as a member of the 1990s rock group Juniper, who were signed to Polygram Records in 1997. The band enjoyed moderate success with a couple of single releases, but a projected album floundered because of record company politics. After leaving Juniper, he worked as a farmer in Tuscany and busked throughout Europe before returning to Ireland in 2001 and beginning a solo career. The rest of the band went on to become Bell X1.


Historie.

První karty se objevily v balíčcích s cigaretami v letech 1910 až 1913. Po první světové válce, v letech 1924-1925, byla vydána ještě jedna řada cigaret s hokejovými kartami.  Roku 1920 byly karty tištěny potravinářskou společností. Od roku 1941, tiskla hokejové karty společnost O-Pee-Chee, ta však produkci zastavila po druhé světové válce.  Další vydávaná série byla v letech 1951-1952 vydávanými Shirriff Desserts, York Peanut Butter a Post Cereal. Torontská firma Parkhurst začala s vydáváním karet v roce 1951. Následovala firma Topps která začala s tiskem roku 1954-1955. O-Pee-Chee a Topps karty neprodukovali roku 1955 a 1956, avšak následující rok se ke kartám vrátily.  Na americkém trhu se v dnešní době objevují desítky firem, které se zabývají tiskem hokejových karet. K nejznámějším patří Upper Deck, Pro Set, Pinnacle aj.

Hokejové karty v Česku.

První vydání hokejových karet v Česku značky APS byl v letech 1994/1995. Na kartách se objevili všichni hráči 12 týmů tehdejší doby a trenéři. Díky stávce v NHL se v české lize objevovali i hráči jako Jaromír Jágr, díky tomu stoupla popularita těchto karet.  APS vydávaly karty do roku 1997/1998, kdy vyšla poslední série těchto karet. V následujícím ročníku, kdy už APS nevychází, objevuje se nový vydavatel karet - OFS. Tyto karty vychází do dnešních dnů. Ve stejném ročníku jako OFS vychází také DS, které však s vydáváním karet skončili v roce 2002/2003.  Zajímavou sérií se stala série Score, které vycházela jen jednu sezonu, a to v roku 1999/2000. Na těchto kartách se objevili hráči z naší 2. nejvyšší ligy, v té době nazývaná 1. DZ liga.

Hokejová karta je druh sběratelské karty, která se nejčastěji tiskla na nějaký druh kartonu, s motivem hokeje. Na přední straně se nejčastěji uvádí jen jméno hráče a tým, popř. nějaké doplňující informace. Na straně druhé se mohou objevit statistiky, stručné informace o hráči a životopisné informace. Na starších kartách se zde mohla objevit i reklama.

A hockey card is a type of trading card typically printed on some sort of card stock, featuring one or more ice hockey players or other hockey-related editorial and are typically found in countries such as Canada, the United States, Finland and Sweden where hockey is a popular sport and there are professional leagues. The obverse side normally features an image of the subject with identifying information such as name and team. The reverse can feature statistics, biographical information, or as many early cards did, advertising. There is no fixed size or shape of hockey cards, running the gamut from rectangular to circular, however modern North American cards have typically standardized on a 2.5 by 3.5 inch (6.35 cm by 8.89 cm) rectangular format.


Dílo.

Asi nejznámější prací, kterou Eliphas Lévi napsal, je "Dogme et Rituel de la Haute Magie" (Dogma a rituál vysoké magie), která se zabývá výkladem podstaty rituální magie a vysvětlením magického dogmatu. Zde se poprvé také objevilo známé vyobrazení Baphometa, bytostí s lidským tělem, křídly a hlavou kozla. Satanisté obecně považují Léviho Bafometa za zpodobnění ďábla, ovšem Lévi zamýšlel zpodobnit bizarní stvoření spíše jako hermetickou šifru poskládanou ze symbolů a atributů jako skryté sdělení, zvířecí atributy značí spjatost s hmotou a tělesnými pudy, duchovního osvícení zde symbolizuje hořící pochodeň, gesta odkazují na Smaragdovou desku atp., k tomu mu jako vzor posloužila postava na reliéfu, kterou nalezl Hammer-Purgstall údajně na místě bývalé templářské komendy, ale to, že se jednalo o padělek, Lévi nevěděl. Lévi byl také velkým zastáncem a propagátorem tarotu, svého Bafometa pak umístil na tarotovou kartu ďábla, tím patrně určil i jeho další osud.  Britský okultista Aleister Crowley, který se narodil ve stejný rok, kdy Levi zemřel, se považoval za jeho inkarnaci.  "Eliphas Lévi", pseudonym, pod kterým publikoval své knihy, vznikl převedením rodného jména "Alphonse Louis" do hebrejštiny.

Mládí Alphonse Louise Constanta.

Abbé Constant se narodil jako syn chudého ševce v Paříži. Navštěvoval katolickou školu pro chudé děti, které vykazovaly velké nadání pro náboženství. V 15 letech se začal zaučovat za kněze nastoupením na seminář sv. Nicolase du Chardonneta, kde se kromě jiného naučil i hebrejský jazyk. Mistr tohoto semináře, Abbé Frère-Colonna, učil mladého Louise, že lidstvo spadlo z lůna Božího do dědičného hříchu, a jedině přes slzy a duchovní cesty se může navrátit zpět k bohu. Také učil chlapce, že historie byla rozdělena do čtyř velkých epoch: první u Adama, druhá začala Abrahamem, třetí pokračovala Ježíšem, a čtvrtá měla začít s příchodem ducha svatého. Frère-Colonna byl sesazen pro své názory, zatímco L. Constant ještě navštěvoval seminář. Constant vždy zůstal věrný zásadám katolicismu, ale nikdy neodpustil církevním úřadům sesazení svého milovaného učitele.

Životní dráha E. Léviho.

Koncem roku 1850 se setkal s opatem Jacquesem Paulem Migne, zakladatelem a ředitelem církevního knihkupectví Montrouge, který mu zadal úkol připravit slovník křesťanské literatury. Vyšel v roce 1851 a dílo mnohé překvapilo hlubokým poznáním, jež obsahovalo. V této době se A. L. Constant seznámil s polským badatelem Hoene-Wroṅskim, jehož dílo na něj udělalo dojem, a obeznámil se s jeho matematickým myšlením (srv. "Zasvěcovací dopisy do Vysoké magie a mystiky čísel", které autor napsal sicilskému baronu Nicoleas-Josephu Spedalierimu v rozmezí od října 1861 do dubna 1863) a napoleonským mesianismem. Poté začíná psát své zásadní dílo "Dogma a rituál vysoké magie" ("Dogme et Rituel de la Haute Magie").  V roce 1853 zavítal Lévi do Anglie, kde se setkal s romanopiscem Edwardem Bulwer-Lyttonem, který měl zájem o rosekruciánství jako literární téma a byl prezidentem menšího rosekruciánského spolku. Léviho první pojednání o magii se objevilo v roce 1854 pod názvem "Dogme et Rituel de la Haute Magie" a bylo přeloženo do angličtiny Arthurem Edwardem Waitem jako transcendentální magie, její nauka a rituál. V roce 1861 vydal pokračování, "La Clef des Grands Mystères" (Klíče k Velkým tajemstvím). Další magické práce Leviho jsou "Fables et Symboles" (Příběhy a Symboly, 1862) a "La Science des Esprits" (Věda Duchů, 1865). V roce 1868 napsal "Le Grand Arcane, ou l'occultisme Dévoilé" (Velká arkána, aneb odhalený Okultismus), to však bylo vydáno po jeho smrti v roce 1898.  Leviho verze magie získala velký úspěch, zejména po jeho smrti. Tento spiritualismus byl populární na obou stranách Atlantiku od roku 1850 a přispěl k Leviho úspěchu. Jeho magické učení bylo osvobozeno od fanatismu, i když horko těžko, ale žádné z jeho děl nebylo na prodej, a ani nepředstíral členství v nějaké starodávné nebo fiktivní tajné společnosti. Začlenil tarotové karty do svého magického systému, a takto se přičinil o to, že se tarot stal důležitou součástí výbavy západních okultistů. Měl hluboký vliv na magii hermetického řádu Zlatý Úsvit (Golden Dawn) a později také na učení ex-člena řádu Aleistera Crowleyho. Byl také první, kdo poznamenal, že pentagram či pěticípá hvězda s jedním cípem vrcholu dolů a s dvěma nahoře představuje zlo, zatímco pentagram s jedním bodem nahoru a s dvěma dolů představuje dobro.  Lévimu se připisuje oživení magie po celém světě ve 20. století a hlavně jejího základu v teoretické rovině.

Teorie magie.

Lévi zaznamenal tři základní principy magie:

Eliphas Lévi, vlastním jménem Alphonse Louis Constant, (8. února 1810 – 31. května 1875) byl francouzský okultista, autor knih na stejné téma.

Éliphas Lévi Zahed, born Alphonse Louis Constant (8 February 1810 – 31 May 1875), was a French occult author and ceremonial magician.


Vývoj a výroba.

Podle požadavků sovětských železnic na dodávku těžkých lokomotiv pro posun byly v ČKD Praha vyrobeny roku 1963 tři stroje. První dva byly označeny jako ČME 3, třetí byl určen pro ČSD a nesl označení T 669.0001. Lokomotivy při zkouškách obstály, obě železnice tak objednaly sériovou výrobu. Vzhledem k nedostatku výrobních kapacit v ČKD (prioritu měly exportní zakázky) byla výroba lokomotiv pro tuzemsko předána na Slovensko, konkrétně do SMZ v Dubnici. Výroba zde byla zahájena roku 1967 a pokračovala do roku 1969, kdy byla nahrazena novější řadou T 669.1 (771) s rekonstruovaným uložením rámu na podvozcích pomocí vahadel, vyrovnávajících nápravové tlaky. Toto konstrukční řešení bylo poprvé ověřováno na lokomotivě T 669.0082, jenž byla v SMZ opravována po násilném poškození. Díky jeho přednostem byla proto ukončena výroba „starého“ provedení a dále již byly vyráběny jen upravené stroje. Lokomotiva T 669.0082 byla přeznačena na T 669.1001 a stala se tak zároveň prvním strojem nové řady. Osmnáct lokomotiv řady T 669.0 bylo zároveň dodáno do československého průmyslu.  Začátkem 80. let stále stoupal objem zboží přeložený ve východoslovenských překladištích a 12 strojů řady T 669.5 (dnešní 771.8), dodaných v letech 1970–71 z Dubnice, potřebám zdejšího provozu nestačilo. Díky ukončení výroby této řady v Dubnici byly proto další lokomotivy objednány opět v ČKD, které dodalo celkem 10 strojů v provedení bez provahadlování, byly proto označeny řadou T 669.51 a později 770.8. Jejich domovem se stala depa Čierna nad Tisou a Maťovce, kde pracují stále. Další tři lokomotivy na široký rozchod získal tamní průmysl; vyrobeny byly postupně v letech 1974, 1983 a 1985 taktéž v ČKD.  Obdobná motorová lokomotiva typu ČME3, později s elektrodynamickou brzdou jako ČME3, byla dodávána do Sovětského svazu. Jiné modifikace byly dodávány do Iráku (řada DES3100), Sýrie (řada LDE1500), Albánie (řada T 669.1, ale technicky odpovídající československé řadě T 669.0), Polska (řada S200; dva kusy opravené po nehodě odebraly ČSD) a železáren v Indii (řada DEC120).

Popis.

Lokomotiva je kapotová se středovým stanovištěm strojvedoucího. Na obě strany od stanoviště vybíhají zúžené nestejně dlouhé kapoty. Pod delší z nich je uložen spalovací motor, trakční generátor, chladiče, ventilátory a pomocné stroje (tedy – soustrojí nabíjecího dynama a budiče, dva ventilátory chlazení trakčních elektromotorů, dva ventilátory chlazení naftového motoru, kompresor a převodovka HVK). Pomocné stroje jsou poháněny od spalovacího motoru – klínovými řemeny. Převodovka pomocných pohonů (HVK – cca 65 kW) obsahuje dvě hydrodynamické spojky. Jedna spíná pohon kompresoru (vzduch, 8 barů), druhá spíná ventilátor hlavního chladicího okruhu naftového motoru. Druhý, menší, ventilátor vedlejšího chladicího okruhu je poháněn elektromotorem. Pod kratší kapotou se nachází alkalická akumulátorová baterie NIFE (články nikl-železo, elektrolyt louh sodný, 1,2 V /článek, napětí sítě 110 V DC,150 Ah – odolná, nenáročná akumulátorová baterie).  Spalovací motor K 6 S 310 DR (nízkotlaké přeplňování – jediné turbodmychadlo poháněné výfukovými plyny, vrtání 310 mm, zdvih 360 mm, jmen. ot. 750 ot./min., volnoběh 350 ot./min., zdvihový objem 163,2 litrů, spotřeba nafty 221 g/kWh, cca 350 litrů na hodinu plného výkonu, při běžném provozním režimu v nepřetržité službě na těžkém posunu cca 20-30 l /h. Obsah chladicí kapaliny cca 1100 l, náplň motorového oleje cca 650 kg, palivová nádrž 6 000 litrů. Zásobníky písku (cca 800 kg) jsou pod kapotou na obou čelech lokomotivy. Vstupní dveře do kabiny jsou na obou čelech z ochozu vedle kapot. V každém podvozku jsou tři tlapové trakční elektromotory (TM). Jde o stejnosměrné sériové elektromotory, zavěšené na nápravě dvěma kluznými tlapovými ložisky a dalším odpruženým závěsem v rámu podvozku. Krouticí moment je přenášen na nápravu pevným ozubeným převodem – pastorek na hřídeli TM zapadá do ozubeného kola na nápravě. Převod (prototyp 1:5.06 – sériové stroje 1:4.05) je mazán broděním v náplni olejové vany. Dvojice TM tvoří skupinu trvale spojenou do serie. Tři skupiny se připojují k hlavnímu generátoru paralelně. Každá skupina má vlastní stykač pneumaticky spínaný. Regulace výkonu spalovacího motoru je prováděna sdruženým regulátorem, který na každém výkonovém stupni udržuje konstantní otáčky v závislosti na zatížení přidáváním paliva nebo odbuzováním trakčního generátoru. Trakční dynamo má cizí buzení, napájené z budiče. Budič kombinuje cizí buzení z baterie, vlastní derivační buzení a dekompaudní buzení (trakční proud) a zároveň pracuje jako zesilovač. TM využívá dva stupně šuntování (zeslabení magnetického pole připojením odporu paralelně k budícímu vinutí statoru) v závislosti na hodnotách proudu a napětí pomocí šuntovacího relé. Stator dynama má mimo jiné i vinutí pro start spalovacího motoru napájené z baterie.

Provoz.

Lokomotivy řad 770 i 771 (T 669.0 a T 669.1) vynikaly dobrými adhezními vlastnostmi a vysokou tažnou silou. Sloužily při těžkém posunu ve stanicích a na seřaďovacích nádražích i na traťových výkonech v nákladní dopravě, méně často i v osobní dopravě. V provozu byly vždy spolehlivé, na obsluhu i údržbu nenáročné a personálem oblíbené. Přezdívalo se jim „Čmelák“ podle označení v provedení pro sovětské železnice (ČME 3 – "čechoslováckij manevróvij těplovóz s elektríčeskoj predáčej" – doslova přeloženo: "československá posunovací motorová lokomotiva s elektrickým přenosem"). Odstavování z provozu nastalo především s poklesem výkonů v nákladní dopravě, kdy nebylo využití pro tak velký počet těžkých a výkonných lokomotiv konstruovaných pro nejtěžší posun nebo přetahy velkých zátěží na kratší vzdálenosti (velká tažná síla, malá rychlost). Starší lokomotivy řady 770 byly rušeny jako první a většina z nich skončila v provozu do roku 2010. Poslední stroje u státních drah dosluhují na západním Slovensku v nákladní dopravě pod hlavičkou ZSSK Cargo, jelikož jsou na těžkém posunu a manipulačních vlacích jen obtížně nahraditelné. Některé lokomotivy se vyhnuly zrušení díky prodeji soukromým dopravcům, kde slouží i nadále. Tyto firmy taktéž odkoupily stroje ze zrušených průmyslových podniků. Část lokomotiv v jejich vlastnictví byla modernizována dosazením moderního spalovacího motoru, např. od firmy CAT. Ve stavu ČD nacházejí již pouze dvě lokomotivy 770.001 (prototyp T 669.0001) a 770.085, určené pro muzeální účely; u ČD Cargo není řada 770 provozována vůbec ve prospěch novějšího typu 771.

Motorová lokomotiva řady 770 byla pod původním označením T 669.0 dodávána lokomotivkou ČKD Praha a podnikem Strojárske a metalurgické závody Dubnica nad Váhom (SMZ) pro potřeby Československých státních drah a průmyslových podniků v Československu. Prototyp byl vyroben v roce 1963, sériová výroba probíhala v letech 1967 až 1969. Dodatečně bylo poté ještě vyrobeno 10 lokomotiv na široký rozchod opět v ČKD, a to roku 1983.

T-669.0 (770) class diesel locomotives, built by ČKD are six-axle, with two bogies. The wheel pairs are set in radius arms and have a simple coil spring suspension. The body is mounted on the frame with eight anchors. The locomotive is a hood unit type with an internal, eccentrically-positioned operator's cab.


Pozorování.

M22 se nachází v oblasti středně bohaté na pohledné hvězdy, nachází se totiž v blízkosti hlavních hvězd souhvězdí Střelce, které svým rozložením připomínají obrys čajové konvice. Hvězdokupa leží téměř 3° severovýchodně od hvězdy Kaus Borealis (λ Sgr). Pokud je obloha zvláště průzračná, je dokonce možné hvězdokupu rozeznat pouhým okem jako velmi slabou hvězdu lépe viditelnou odvráceným pohledem. Obyčejný triedr 10x50 zcela odhalí její kruhový tvar, který vypadá jako hodně matná skvrna, která je směrem do středu velmi jasná. Ovšem k rozlišení jejích nejjasnějších hvězd je zapotřebí dalekohled o průměru alespoň 120 až 150 mm. Ještě větší dalekohledy ji dokážou téměř zcela rozložit na tisíce hvězd, ale jejich pozadí zůstává zamlžené. Zběhlí pozorovatelé mohou zkusit vyhledat planetární mlhovinu, kterou hvězdokupa skrývá. Může být nalezena dalekohledem o průměru alespoň 300 mm vybaveným mlhovinovým filtrem.  Poblíž M22 se nachází mnoho dalších objektů Messierova katalogu, například 3° západně leží kulová hvězdokupa M28 a 5° severně jasná otevřená hvězdokupa M25.  M22 je možno jednoduše pozorovat z většiny obydlených oblastí Země, protože má dostatečně nízkou jižní deklinaci. Přesto není pozorovatelná v severní Evropě a Kanadě, tedy blízko polárního kruhu a ve střední Evropě zůstává poměrně nízko nad obzorem. Na jižní polokouli je hvězdokupa dobře viditelná vysoko na obloze během jižních zimních nocí. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od června do října.

Historie pozorování.

Hvězdokupu jako první popsal Charles Messier jako kulatou mlhavou skvrnu bez hvězd. Dodal ovšem, že ji sám neobjevil, tou dobou už byla známa. Opravdovým objevitelem byl Johann Abraham Ihle ve druhé polovině 17. století. M22 je první objevenou kulovou hvězdokupou, o které bylo známo, že to není pouhá hvězda. Jednotlivé hvězdy v ní jako první rozeznal William Herschel a jeho syn John přesněji popsal, že její nejjasnější hvězdy jsou 11. magnitudy a některé mají výrazně červenou barvu.

Vlastnosti.

Tato kulová hvězdokupa je jednou z nejbližších k Zemi: nachází se ve vzdálenosti pouhých 10 400 světelných let od Země, a proto na obloze pokrývá stejně velkou plochu jako Měsíc. V této vzdálenosti je tedy její skutečný průměr přibližně 97 světelných let. Obsahuje přibližně 100 000 hvězd, ale pouze asi třicet proměnných hvězd, z nichž byla polovina známa již na začátku 20. století. Většina jejích proměnných hvězd je typu RR Lyrae, ale jedna taková s periodou 199,5 dne již není považována za skutečného člena hvězdokupy.  Magnituda nejjasnějších členů hvězdokupy je přibližně 11 a průměrná magnituda jejích nejjasnějších 25 hvězd je 12,9, jsou tedy mnohem jasnější než členové hvězdokupy M13, u které je tato hodnota 13,7. M22 se k Zemi přibližuje rychlostí 144 km/s.  M22 patří spolu s M15 k vzácným kulovým hvězdokupám, které hostí planetární mlhovinu. Objevil ji infračervený dalekohled IRAS a dostala název IRAS 18333-2357. Na rozdíl od M15 nemá hvězdokupa výrazné středové zhuštění. Že jde o planetární mlhovinu bylo zjištěno až v roce 1989. Ve středu mlhoviny sídlí modrá hvězda. Mlhovina se nazývá také GJJC1 a její stáří se odhaduje na přibližně 6 000 let.

Messier 22 (také M22 nebo NGC 6656) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Střelce. Objevil ji německý astronom Johann Abraham Ihle v roce 1665. Je jednou z nejbližších a nejjasnějších kulových hvězdokup; její vzdálenost od Země je přibližně 10 400 světelných let a je viditelná i pouhým okem. Jasnější jsou pouze Omega Centauri a 47 Tucanae na jižní obloze. Patří také mezi čtyři kulové hvězdokupy, o kterých je známo, že obsahují planetární mlhovinu.

Messier 22 or M22, also known as NGC 6656, is an elliptical globular cluster of stars in the constellation Sagittarius, near the Galactic bulge region. It is one of the brightest globulars that is visible in the night sky. The brightest stars are 11th magnitude, with hundreds of stars bright enough to resolve with an 8" telescope. M22 is located just south of the Ecliptic, and northwest of Lambda Sagittarii (Kaus Borealis), the northernmost star of the "Teapot" asterism.


Složení.

Droby jsou považovány za texturně nezralé horniny. Jsou nevytříděné, běžná jsou slabě opracovaná zrna a obsahují často i oblázky (nad 2 mm v průměru). Písčitá zrna většinou tvoří živce (plagioklasy i ortoklasy), křemen, muskovit a litické (horninové) úlomky. Horninové úlomky nejčastěji představují rohovce, krystalické břidlice nebo fragmenty metamorfovaných či vyvřelých hornin. Základní hmota, která tvoří 15–75 % horniny tvoří jílové minerály nebo křemitá, zřídka i vápnitá či železitá hmota. Akcesorie často tvoří pyrit, granáty, biotit, chlority, turmalíny, epidot, apatit nebo augit. Hornina má šedou, hnědou, černou až žlutavou barvu.  Pokud některý z minerálů tvoří 5 až 10 % všech písčitých zrn, může být jeho název použit jako přídavné jméno před slovem droba (např. muskovitická droba, muskoviticko-křemitá droba atď.).

Vznik.

Droby nejčastěji vznikají v mořském prostředí. Tvoří podstatnou část turbiditů, kde se střídají s jílovci a břidlicemi. Někdy asociují i s černými břidlicemi. Turbiditní proudy přinášejí z šelfu při silných bouřkách, povodních nebo zemětřeseních různorodý materiál – písek, silt, jíl ale i štěrk. Všechen tento siliciklastický materiál může tvořit droby. Droby se usazují ve vzdálenějších částech turbiditních vějířů, často v nich lze pozorovat gradační zvrstvení, ojediněle i schránky mělkovodních organismů, které turbiditní proud strhl z okraje šelfu.  Droby jsou časté v oblastech vulkanických oblouků, nebo území kde zvětrávají bazické vulkanity. Časté jsou na aktivních kontinentálních okrajích (předobloukové, vnitřněobloukové i zaobloukové pánve). Zvětráváním bazických hornin vznikají horniny s převahou jílů, takovéto droby potom obsahují jen nepatrnou příměs křemene.

Výskyt.

Droby často vytvářejí omezené vrstvy s rozsahem několik km2 s mocností zhruba 1 metr. Opakovaně se přitom střídají především s břidlicemi tím způsobem, že vrstva droby ostře sedá na podložní břidlici a směrem nahoru přechází do nadložní břidlice.  V Čechách jsou droby známy z proterozoických sedimentů barrandienu. Na Moravě a ve Slezsku z hornin spodního karbonu tzv. kulmské facie.  Známy jsou i z alpské Grauwackenzone. Na Slovensku jsou časté v karbonských horninách gemerika, veporika a hronika. Běžné jsou též v paleogenních sedimentech flyšového pásma.  Rozšířeny jsou například i ve Walesu a na jihu Skotska, v Longfordském masivu v Irsku a Lake District v Anglii.

Droba je sedimentární hornina, přesněji druh slabě vytříděného pískovce s obsahem základní hmoty vyšším než 15 %. Základní hmotu drob, která je obvykle druhotná, tvoří většinou jílové minerály a silt. Písková zrna představuje směs živců, křemene, slíd a úlomků hornin (tzv. litických úlomků). Vzniká především v mořském prostředí. Barva horniny je nejčastěji šedá a velikost zrn je různá, od jemné po hrubou.

Greywacke or graywacke (German "grauwacke", signifying a grey, earthy rock) is a variety of sandstone generally characterized by its hardness, dark color, and poorly sorted angular grains of quartz, feldspar, and small rock fragments or lithic fragments set in a compact, clay-fine matrix. It is a texturally immature sedimentary rock generally found in Paleozoic strata. The larger grains can be sand- to gravel-sized, and matrix materials generally constitute more than 15% of the rock by volume. The term "greywacke" can be confusing, since it can refer to either the immature (rock fragment) aspect of the rock or its fine-grained (clay) component.


Laserová myš.

V roce 2004 začala používat firma Logitech jako první na světě ke snímání pohybu místo senzoru optického laserový senzor. Myš nesla jméno Logitech MX1000, byla bezdrátová (využívala bezdrátovou technologii FastRF), napájená dobíjecím Li-ion akumulátorem a její cena na českém trhu byla 2 500 Kč. Snímání pohybu myši optikou je známé od prvopočátku tohoto vstupního zařízení - od kuličkové myši. Jen senzory se přesunuly z vnitřku myši na místo původní kuličky. První laserová myš Logitech měla asi dvacetinásobně vyšší rozlišení než myši optické. Na jejím vývoji spolupracovala s Logitechem firma Agilent Technologies.

Laserová myš - evoluce.

Rozdíl mezi optickou myší, využívající odrazu od osvětleného povrchu LED diodou, je v přesnosti a intenzitě infračerveného laseru a ve vyšším rozlišení senzoru. Laserové myši mají také výkonnější mikroprocesor. Pouhým pohledem je pak laser na rozdíl od optiky neviditelný. Paprsek vyzařuje přes lesklý prstenec, který zaznamenává odraz laseru.

Povrch a rychlost.

Kromě přesnosti spočívá přednost laserové myši v možnosti snímat povrch na lesklých a jiných nevhodných površích pro myši optické. Výjimkou je pouze čiré sklo a zrcadlo, i když i na těchto materiálech umí některé nejmodernější laserové myši pracovat. Příkladem je myš A4Tech X6-76D. Špičkové laserové myši využívají snímač o rozlišení 5600 DPI. Citlivost lze u některých typů (A4Tech X750F) přímo na myši přepínat v rozmezí 1000 až 5600 DPI. Nároční uživatelé pak sledují hodnoty zrychlení při rychlých pohybech. Zde se udává hodnota akcelerace až 20 G, rychlost snímání přes 7 000 snímků za sekundu (6,4 megapixelů za sekundu) a maximální rychlost, kdy je snímač schopen správně reagovat, 114 cm za sekundu.

Uživatelé.

Mezi uživatele špičkových laserových myší patří především hráči počítačových her a grafici. Zvláště pro první skupinu nabízí výrobci mnoho vylepšení. Mezi to patří například možnost měnit váhu myši přídavnými závažími. Těžší myš umožňuje přesnější ovládání, než myš lehká. Mezi další možná vylepšení patří různé teflonové kluzáky, které umožňují posun myši s co nejmenším odporem. Důraz hráčů je též kladen na konstrukci a materiál přívodního kabelu zapojení USB (u myší drátových). Výjimkou nejsou ani různobarevné a různotvarové kryty myší.

Optická myš je v informatice typ počítačové myši, která používá pro detekci pohybu světlo odražené od povrchu, po kterém se myš pohybuje.

An optical mouse is a computer mouse which uses a light source, typically a light-emitting diode (LED), and a light detector, such as an array of photodiodes, to detect movement relative to a surface. Variations of the optical mouse have largely replaced the older mechanical mouse design, which uses moving parts to sense motion.


Colt 500/600.

V dubnu 1960 ukázal Mitsubishi první poválečný automobil Colt 500, 3140 mm dlouhý, malý mobilní vůz s vzduchem chlazeným dvou-válcovým motorem uloženým vzadu, s výkonem 16 kW (21 PS). Maximální rychlost byla 90 Km/h. Byl podobný Goggomobilu a Fiatu 500.  Colt 600 se objevil na trhu roku 1962. Zvedl se zdvihový objem motoru na 594 cm3 a výkon se zvětšil na 18 kW (25 PS). Karosérie zřetelně zhranatěla a dostala modernější tvary.

Colt 1000/1100/1200/1500.

Souběžně s Colty 800/1000F/1100F byl vyráběn od června 1963 větší Colt 1000 (s větším rozvorem náprav 2350, místo 2200 mm) s litrovým čtyřtaktním čtyřválcem, který byl později také i v Coltu 1000F. V nabídce byla čtyřdveřová limuzína stupňovité zádi a pětidveřový víceúčelový vůz. Roku 1965 byl uveden do prodeje Colt 1500 s výkonem 70 PS. V září 1966 nahradil Colt 1100 Colt 1000 a v květnu 1968 nahradil Colt 1200 Colt 1100 se 46 kW (62 PS). V srpnu 1968 se objevil Colt 1500 Super sport s výkonem 62,5 kW (85 PS), s možností sklopit zadní sedadla a tím rozšířit zavazadlový prostor a maximální rychlostí 155 km/h. Roku 1970 skončila výroba Coltů 1200/1500.

Colt 800/1000F/1100F.

Roku 1965 se objevil Mitsubishi Colt 800 s vodou chlazeným tří-válcovým dvoutaktním motorem vpředu s výkonem 33 kW (45 PS). Zřetelně zvětšené auto bylo nyní čtyřdveřové a třídveřové auto se šikmou zádí. Později se vyráběl také jako čtyřdveřová limuzína se šikmou zádí.  Od podzimu 1966 sjel z linky i Colt 1000F, navíc s moudře zvoleným jednolitrovým čtyřtaktním čtyřválcem s výkonem 40 kW (55 PS). Roku 1968 se zastavila výroba Coltu 800, v květnu 1969 také Coltu 1000F. Do výroby se však dostal od roku 1968 Colt 1100F, od 1969 označení Colt 11F s 1,1 litrovým čtyřválcem, také jako Super sportovní verze s 54 kW (74 PS).

Colt A150.

Toto byl první model Coltu, který se začal vyvážet mimo Japonsko. Přímo v Japonsku se prodával pod označením Mirage.  Po evropské premiéře na Genferském Salonu v únoru 1978 se nový Colt v prosinci téhož roku začal dovážet do zemí Evropy, které nebyly pod komunistickou nadvládou a rychle se stal dostupnou nákupní taškou. Technická zvláštnost Coltu byla jeho takzvaná 4x2 převodovka, čtyřstupňová převodovka s redukčním převodem, v ekonomickém stupňování je šetrná a delší a v režimu sport kratší, které poskytlo lepší zrychlení. Od května 1979 byl vedle třídveřové varianty i pětidveřová s větším rozvorem. V lednu 1980 následoval Colt GT se sportovní výbavou stojící okolo 235 000 v přepočtu na Kč, v květnu 1982 se objevil Colt Turbo s výkonem 77 kW (105 PS) a 1,4 L motorem (330 000 Kč). V červenci 1983 zažil Colt malý facelift, změnila se čelní strana a dostal novou přístrojovou desku. Zákazníci kupovali Colt především kvůli jeho prostornosti, jeho ekonomické jízdě, jeho extrémně vysoké spolehlivosti a poměrně nízké ceně.

Colt C10.

Roku 1984 vytvořilo Mitsubishi Motors druhé evropské pokolení Colt. Limuzína šikmé zádi byla dostupná ve třech motorových variantách, poprvé také s naftovým motorem. 1,5 L benzinový motor měl již možnost výběru mezi automatickou a manuální převodovkou.  Motory: Benzinové: Dieselové:

Colt C50.

Tento Colt dostal v roce 1988 cenu Zlatý volant od odborné poroty týdenního časopisu Bild am Sonntag. Všechny modely vlastnily pětirychlostní převodovku, benzinové motory řízený Kat. Vrcholným modelem byl Colt 1800 GTI-16V s 100 kW (136 PS), ABS, přísnějším pružením a se servořízením.

Colt CAO.

V letech 1992–1996 se vyráběla 7. generace.  Motory:

Colt CJO.

Colt 8. generace se vyráběl v letech 1996 - 2003. Motory:  Spotřeba u 1,3 l, 55 kW/75 ps, 6,5 l/100 km

Colt Z30.

Devátý Colt je postaven na stejné podvozkové části jako jeho sesterské auto, již nevyráběný Smart Forfour. Od tohoto modelu se očekávalo, že vyvede Mitsubishi Motors ze závažných problémů, které automobilku v poslední době postihly. Zavedení nového Coltu, šesté, nebo deváté generace, podle toho, jak se to vezme, bylo hlavně kvůli novému inovativnímu vedení Mitsubishi Motors v roce 2004, které teď již úspěšně vyvádí firmu z problémů a dluhů. Variant se poprvé objevilo více, než 3-dveřový a 5-dveřový hatchback. Nově přibyl i Colt Plus prodávaný pouze v Japonsku, Colt CZC, tedy coupé-cabrio a Colt CZT (T jako Turbo).  Nový Colt, který se objevil také poprvé s výkonnějším Common-Rail-Dieselem (tříválec od koncernu DaimlerChrysler), dostal v listopadu stejného roku od Bild am Sonntag cenu Zlatý volant. Po modelu z roku 1988 byl tento Colt druhý, který tuto cenu dostal. Hlavní prioritou je prostornost pro danou třídu vozidel téměř jedinečná. Cestující si mohou užívat prostoru, který je většinou výsadou vozidel o velikost či dvě větších, a přesto si tento vůz zachovává tak kompaktní vnější rozměry, že jej lze snadno využívat v městském prostředí jako všechna ostatní vozidla této třídy. Mitsubishi Colt využívá bezpečnostní konstrukci skeletu kompaktní karoserie Mitsubishi RISE (Reinforced Impact Safety Evolution), která poskytuje posádce zvýšenou ochranu při kolizích z jakéhokoliv směru, dokonce i při srážkách s vozidlem jiné výšky nebo hmotnosti. Zároveň pomáhá chránit palivový systém před poškozením při nárazu zezadu. Tento Colt byl také ohodnocen ve statistikách ADAC 2008 jako nejspolehlivější vůz kategorie „Malé vozy“.

model CZT.

Jedná se o sportovně laděný hatchback. Výkonově vůz předčí řadu konkurentů. Nevýhodou je vyšší spotřeba. Vozidlo má řadu sportovních doplňků jako jsou anatomicky tvarovaná sedadla. Interiér je dobře dílensky zpracován. Úplně solidní nejsou ani jízdní vlastnosti. Vůz se v zatáčkách více naklání a utlumení nerovností není dobré.

Colt Z3B.

Na Mondial de l'Automobile v říjnu 2008 v Paříži se představila přepracovaná verze Mitsubishi Coltu, která na trh přišla 15. listopadu 2008. Změny na dvou, popřípadě pětidveřovém vozidle se dotkly především vzhledu, konkrétně přídě; podle Mitsubishi zůstalo na automobilu pouze 35 % ponechaných částí karosérie ze stávajícího modelu. Přední část vozu se nese v duchu nového Lancera a vlastní z něj užší a hranaté světlomety a lichoběžníková maska chladiče. Colt tedy navazuje na taktiku výrobce sjednotit všechny modely Mitsubishi pod jednu výraznou masku. Kryty A, B a C sloupů jsou místo v barvě vozu v černi, aby opticky nezvětšovaly auto. Na zádi byla snížena vysoká světla a u třídveřové verze byla jen ztmavena původní světla.

Mitsubishi Colt se vyrábí již od roku 1960 a patří mezi klíčové modely japonské automobilky Mitsubishi Motors. Je také nejprodávanější z aut od Mitsubishi. První generace tohoto automobilu byly větší, než ty dnešní, řadily se mezi kompaktní vozy, nyní ovšem patří mezi malé automobily. Od roku 2004 se vyrábí v Nizozemském Bornu v závodu NedCar v několika karosářských variacích, také třeba jako coupé-cabrio. V některých zemích se Colt prodává pod jménem Mirage. Mitsubishi spolupracuje s automobilkou Proton, tj. některé generace Coltu se na silnicích objevují i jako Proton Satria. Dlouhodobý partner Mitsubishi Chrysler také použil jméno Colt pro svoje auto, v roce 1970, kdy Mitsubishi Galant přebrali jako Dodge Colt a Plymouth Colt na trh ve Spojených státech.

Mitsubishi Colt is a nameplate from Mitsubishi that has been applied to a number of automobiles since 1962. It was first introduced with a series of kei and subcompact cars in the 1960s, and then for the export version of the subcompact Mitsubishi Mirage between 1978 and 2002. Chrysler, Mitsubishi's longtime partner, also used the name when applying its long-running practice of rebadging Mitsubishi vehicles as the Dodge and Plymouth Colt captive imports for the North American market between 1970 and 1994.


Život.

Schérer byl synem řezníka a již v 11 letech věku vstoupil do rakouské armády. Z té však dezertoval roku 1775 a vrátil se zpět do Francie, kde sloužil v královské armádě. Zde byl příslušníkem dělostřeleckého pluku ve Strassburgu. Tam dosáhl roku 1780 hodnosti majora. Roku 1785 vstoupil do holandských služeb a v roce 1790 pak byl z armády propuštěn v hodnosti podplukovníka. O rok později se vrátil zpět do vlasti. Vstoupil do revoluční armády a v letech 1791-1792 byl kapitánem 82. pěšího pluku a účastnil se s ním bitvy u Valmy (20. září 1792). Roku 1793 jej generál Alexander Beauharnais jmenoval svým generálním adjutantem v rýnské armádě. Již o rok později je Scherer povýšen do hodnosti divizního generála a obdržel velení pěší divize v armádě na Sambře a Máze. V témže roce uzavřel manželství civilním sňatkem ve svém rodném městě (3. května 1794). Jeho manželkou se stala Marie Francoise Henriette Caroline Müllerová. Jelikož slavil určité vojenské úspěchy obsazením několika belgických měst (Mons, Landrecies, Valenciennes) byl pověřen vrchním velením italské armády (3. listopadu 1794), ale velmi brzy pak převelen do stejné funkce k východopyrenejské armádě (3. března 1795). Po Basilejském míru (22. července 1795) převzal po Kellermannovi vrchní velení italské armády (31. srpna 1795) a podařilo se mu porazit rakousko-sardinské vojsko v bitvě u Loana (22. až 24. listopadu 1795). Tohoto vítězství však nevyužil a pro trestuhodnou nečinnost byl z velení odvolán a nahrazen mladým generálem Napoleonem Bonaparte (23. února 1796). V roce 1797 byl direktoriem jmenován do funkce ministra války Francie (23. července). Ve funkci však se projevila jeho úzkoprsost a nevelké organizační schopnosti - byl proto odvolán z ministerského postu (22. ledna 1799) a opět jmenován vrchním velitelem italské armády. Zde však byl spojenými rakouskými a ruskými vojsky pod velením Kraye a Suvorova opakovaně poražen (26. března 1799 u Pastrenga, 30. března 1799 u Verony, 5. dubna 1799 u Magnana) a přinucen ustoupit za Mincio a Oglio. Poté předal velení generálu Moreauovi a zcela se stáhl z veřejného života. Žil pak na svém statku v Chauny (sev. Francie) a tam též roku 1804 zemřel. O jeho nepochopení moderních principů vedení války svědčí jeho zvolání, když se seznámil s plány Napoleona Bonaparte pro první italské tažení "„to ať provede stejný blázen, který to vymyslel!!“" a je též znám pohrdlivý výrok Suvorovův na adresu Scherera: "”ten školomet ani nepozná, že jej obkličujeme”".

Barthélemy Louis Joseph Schérer (18. prosince 1747 v Delle departement Belfort — 19. srpna 1804) byl francouzský generál a ministr války revoluční Francie.

Barthélemy Louis Joseph Schérer (18 December 1747 – 19 August 1804), born in Delle, near Belfort, became a French general during the French Revolutionary Wars and on three occasions led armies in battle.


Voják a kosmonaut.

Leonid Kizim pocházel z ukrajinského města Krasnyj Lyman. Už jako chlapec byl okouzlen letadly, byl odhodlán stát se letcem a věnoval se leteckému modelářství. Měl dobrý školní prospěch a v sedmé třídě si podal přihlášku do Vorošilovské zvláštní školy vojenského letectva. Vzápětí poté byla zrušena, podal tedy přihlášku na jinou podobnou a v roce 1959 byl na Černihivskou vojenskou vysokou leteckou školu napodruhé přijat, až byl malé, drobné postavy. Studoval všechno co mohl o kosmonautice. Roku 1963 dokončil školu a byl zařazen k 168. gardovému leteckému pluku stíhacích bombardérů dislokovanému v Zakavkazsku.  V roce 1965 se dostal do Hvězdného městečka, kde byl s platností od 28. října 1968 přijat do oddílu kosmonautů ve Středisku přípravy kosmonautů. Základní výcvik ukončil a kvalifikaci zkušebního kosmonauta () získal v prosinci 1967.  V letech 1969–1973 působil ve skupině určené pro lety raketoplánem Spiral. Od ledna 1974 do ledna 1976 se v posádce s Vladimirem Aksjonovem připravoval na první let v nové verzi Sojuzu. Zprvu Sojuzu 7K-S, určeného pro samostatné lety s vojenským účelem, později Sojuzu 7K-ST (resp. Sojuzu T) upraveného pro lety na stanice Saljut. V lednu 1976 se posádka rozpadla, až v říjnu 1978 byl jmenován velitelem záložní posádky Sojuzu T-2, který vzlétl v květnu 1980. V červnu 1980 byl jmenován velitelem krátkodobé expedice na Saljut 6, jejímž hlavním cílem byla oprava termoregulačního systému stanice.

Lety do vesmíru.

Spolu s Leonidem Kizimem v Sojuzu T-3 v roce 1980 letěli Oleg Makarov a Gennadij Strekalov. Letěli na orbitální stanici Saljut 6, zde strávili 14 dní plněním zadaných úkolů. Den před návratem se od stanice odpojila i nákladní loď Progress 11. Přistáli jako všechny Sojuzy v kabině na padácích v Kazachstánu. Let trval 12 dní, 19 hodin a 7 minut.  Od září 1981 se s Vladimirem Solovjovem a Francouzem Patrickem Baudrym připravoval v záložní posádce sovětsko-francouzského letu na Saljut 7, který proběhl v červnu 1982. Od září 1982 se Solovjovem a Igorem Volkem trénoval návštěvní let na Saljut 7, ale v květnu 1983 po neúspěšném letu Sojuzu T-8 byla jejich mise zrušena. Dvojice Kizim, Solovjov nyní přešla od krátkodobých expedic k dlouhodobým. Stali se náhradníky Vladimira Titova a Gennadije Strekalova, jejichž loď (Sojuz T-10-1) 26. září 1983 začala na startu hořet.  Poté k dvojce Kizim, Solovjov přibyl lékař Oleg Aťkov a všichni tři se začali připravovat na svůj let jako členové 3. základní expedice na Saljut 7. Let trval 236 dní, 22 hodin a 49 minut. Tehdy to byl světový rekord v délce letu, navíc okořeněný faktem, že v době letu se stal Leonid Kizim otcem dcery Taťány. Bylo to poprvé, kdy se narodilo dítě, když byl otec na oběžné dráze. Během letu přijali celou řadu nákladních lodí Progress i několik dalších Sojuzů s kosmonauty. Se Solovjovem šestkrát vystoupil do vesmíru, celkem na 22 hodin a 50 minut.  V roce 1986 letěl do vesmíru potřetí. Na kosmické lodi Sojuz T-15 odstartoval s Vladimirem Solovjovem k nové orbitální stanici Mir, kde oba kosmonauti pracovali jako první stálá posádka. Během pobytu se uskutečnil také historicky první přelet mezi kosmickými stanicemi. Oba kosmonauti 5. května 1986 v Sojuzu T-15 přeletěli z Miru k neobydlené kosmické stanici Saljut 7. Zde pracovali 50 dní a pak se vrátili zpět na Mir. Mise byla úspěšně zakončena 16. července 1986 přistáním v Kazachstánu.  Během tří letů strávil ve vesmíru víc než rok života.

Po letech.

Dne 13. června 1987 odešel z oddílu kosmonautů a zahájil studium na Akademii generálního štábu. Od roku 1989 sloužil ve Správě kosmických prostředků ministerstva obrany, od října 1991 jako zástupce náčelníka. V květnu 1993 se stal náčelníkem Možajského vojensko-inženýrské kosmické akademie v Petrohradu.  V září 2001 odešel v hodnosti generálplukovníka (od 1995) do důchodu a přestěhoval se do Moskvy. Zde 14. června 2010 zemřel, pochován je na Trojekurovském hřbitově.

Leonid Děnisovič Kizim (, 5. srpna 1941 Krasnyj Lyman, Doněcká oblast Ukrajinské SSR – 14. června 2010 Moskva) byl vojenský letec a sovětský kosmonaut ukrajinské národnosti. Do vesmíru letěl třikrát v letech 1980 až 1986 na sovětských kosmických lodích Sojuz, v Sojuzech a stanicích Saljut 6, Saljut 7 a Mir strávil ve vesmíru celkem 374 dní, 17 hodin a 58 minut.

Leonid Denisovich Kizim (; 5 August 1941 – 14 June 2010) was a Soviet cosmonaut. Kizim was born in Krasnyi Lyman, Donetsk Oblast, Soviet Union (now Lyman, Ukraine). He graduated from Higher Air Force School in 1975; and served as a test pilot in the Soviet Air Force. He was selected as a cosmonaut on October 23, 1965. Kizim flew as Commander on Soyuz T-3, Soyuz T-10 and Soyuz T-15, and also served as backup commander for Soyuz T-2. All together he spent 374 days 17 hours 56 minutes in space. On Soyuz T-15, he was part of the only crew to visit two space stations on one spaceflight (Mir and Salyut 7). He later served as Deputy Director Satellite Control-Center of the Russian Ministry of Defense; after May 1995 he was Director of the Military Engineering Academy of Aeronautics and Astronautics in St. Petersburg.


Metody.

Zdrojem poznatků o osídlování Země byly donedávna jen kosterní a archeologické nálezy, pokud se je dařilo datovat. Od 80. let 20. století je stále významnějším pramenem samo složení lidského genomu, které dovoluje zhruba určit i původ určité varianty člověka. Metoda se rychle rozvíjí a tak se i údaje poměrně často mění. Údaje o stáří jsou v každém případě velice přibližné a udávají přibližné stáří, nikoli letopočty. Proto se pro předhistorické období postupně prosazuje označení "před přítomností" (BP), které tuto skutečnost naznačuje.

Postup.

V období kolem 120 000 - 90 000 BP nastalo vlhčí podnebí a bylo tudíž možno překročit Saharu, která byla asi od 75 000 BP zase uzavřena vysušením v důsledku počínající další ledové doby, würmu (70 000 - 10 000 BP), a opět uvolněna po jejím ukončení.  A tak kolem 110 000 BP začal moderní člověk pronikat nilským údolím přes Egypt a Sinaj do Palestiny. Zde se setkal s neandertálcem, který se snad vyvinul mimo Afriku z předchozích vln osídlování. Nejstarší mimoafrický nález pozůstatků moderního člověka pochází z izraelské Kafzy a je datován kolem 90 000 BP. V té době však už se podnebí opět horšilo a moderní člověk ještě nebyl připraven na přežití v Asii a Evropě, proto oblast přenechal neandrtálcům. První vystěhovalecká větev moderních lidí tak vymřela v důsledku krutého klimatu.

Asie.

Úspěšnější byl přechod moderního člověka do Asie kolem 80 000 BP. přes mořskou úžinu mezi Eritreou a Jemenem v počtu maximálně 300 osob. Říká se jim lid pobřežní linie. Podobali se pravděpodobně dnešním Khoisanům, jimiž byla tehdy osídlena celá východní Afrika včetně Etiopie. Lid pobřežní linie postupoval na východ podél pobřeží. Jeho hlavním zaměstnáním byl sběr a rybolov. Vzhledem k tehdy nižší hladině světového oceánu jsou dnes všechny jeho tábořiště pod hladinou. Suché vnitrozemí bylo liduprázdné.  Kolem 75.000 se moderní lidé ocitli ve východní Asii. Celkový počet moderních lidí na planetě se v té době dá odhadnout na 100 000 osob a tehdy přišla katastrofa. Kolem 74 000 BP vybuchla obří sopka Toba na Sumatře. Do ovzduší bylo vrženo 3000 km popela a roztavené horniny. Nastalo deset let tmy a chladu a většina lidské populace vyhynula. V Asii přežilo asi 1000 osob v malých, isolovaných skupinách.  Po stabilizaci nastalo ale rychlé šíření moderních lidí. Kolem 70 000 BP byla osídlena opět jihovýchodní Asie, což bylo tím snazší, že Malajsko, Sumatra a Jáva byly tehdy spojeny pevninou. Na ostrovech se moderní lidé setkali s trpasličí formou přežívajícího člověka vzpřímeného, který na Jávě vymřel teprve před 50 000 a na ostrově Flores dokonce před 12 000 lety.  V jihovýchodní Asii si moderní lidé osvojili námořní plavbu a v době 60 000 - 40 000 BP dosáhli Austrálie, spojené s Novou Guineou. V důsledku vázání vody v polárním ledu byla hladina oceánu nižší než dnes a rozsah pevniny byl větší. Přesto je přeprava do Austrálie velkým, i když možná náhodným počinem. V Austrálii jsou první skalní malby doloženy kolem 45 000 BP a kolem 25 000 BP první pohřeb žehem na planetě. Z Austrálie pokračovala migrace moderních lidí na Šalamounovy ostrovy, kam dorazili kolem 28 000 BP.  Mezitím pronikli moderní lidé kolem 63 000 BP do jižní Číny. V této době a v tomto prostoru se předpokládá vznik mongoloidní rasy z místních skupin lidu pobřežní linie.

Blízký východ a Evropa.

Kolem 50 000 BP se změnilo klima, které se stalo teplejším a vlhčím. Údolí pozdějšího Perského zálivu, tehdy ještě pevnina, a Mezopotámie se zazelenaly a umožnily pronikání moderních lidí do severního Iráku, střední Asie a Evropy. Možná právě tehdy v Mezopotámii a Anatolii došlo k formování europoidní rasy, která se pak postupně šířila Předním východem, severní Afrikou, Evropou, Sibiří a severní Čínou. V Anatolii jsou moderní lidé doloženi kolem 45 000 BP. Malá Asie byla spojena s Evropou pevninským mostem, takže Černé moře bylo jezerem. Moderní lidé se dostali do severního Řecka a postupovali přes Balkán do střední a západní Evropy. S nimi pronikala i kultura aurignacienu. Ale tato větev byla celkem neúspěšná.  Jiná vlna moderních lidí postupovala z Mezopotámie podél jižního Kaspického moře do střední Asie. Kolem 43 000 BP dorazila na Altaj, kde došlo k velkému dělení. První skupina postupovala na východ a osídlila Mongolsko, severní Čínu a Sibiř. V povodí Jany vznikla kultura Djuchtaj (20 000 - 14 000 BP). Druhá skupina postupovala na jih do Indie, kde vyhubila místní zbytek lidu pobřežní linie. Třetí skupina postupovala na západ přes Ural a Povolží do Evropy. Tato skupina pravděpodobně užívala prajazyk europoidní jazykové nadrodiny, k níž dnes patří Indoevropané, Uralci, Altajci, Paleoasiaté, Eskauletové a vzdáleně Korejci, Japonci, Ainové a Amerindové.  V období 40 000 - 35 000 BP se tito moderní lidé dostali do Evropy. Dnešní Evropané jsou z 80 % jejich potomky, zbytek jsou potomci neolitiků z Turecka, kteří přišli do Evropy kolem 8500 BP. Výkonné technologie jim už umožnily přežít v drsnějším klimatu. Položili základy kultury gravettien. V Evropě se setkali s neandrtálci. Eurasijské tundry umožňovaly lov stádní zvěře: sobů, koní, turů a mamutů.  Moderní lidé a neandertálci se mohli křížit. Nasvědčuje tomu nález dětské kostry v Lagar Velho a další nálezy. S výjimkou Afričanů mají současní lidé asi 2-5% neandertálského genomu. Evropu moderní lidé nakonec ovládli. Kolem 30.000 BP vyvinuli lepší způsoby oblékání a lepší lovecké náčiní a zbraně: sítě, pasti a luk. Mezitím postupovala východoasijská skupina lidu pobřežní linie k severu. Kolem 40 000 BP se moderní člověk dostal do Japonska, spojeného pevninským mostem s Koreou. Ze severu postupovali europoidi z Altaje, kteří kolem 25 000 BP pronikli na jih od Žluté řeky. Europoidní rysy jsou zde doloženy ještě kolem 13.000 BP a kolem 12 000 BP pronikli europoidi do Japonska, kam přinesli kulturu djomon a stali se předky Ainů a Rjukjanů. Vlastní Japonci přišli až kolem roku 500 př. n. l. z Koreje s kulturou yayoi. Poté byli východoasijští europoidi pravděpodobně asimilováni mongoloidy.

Amerika.

Na místě Beringovy úžiny se rozkládala souš zvaná Beringie. Stala se mostem k osídlení Ameriky v několika vlnách. První vlnu tvořily skupiny severoasijských europoidů, smíšených s mongoloidy. Do Ameriky se dostaly kolem 15 000 BP. Jejich potomci jsou příslušníky amerindské jazykové rodiny. Nejstarší osídlení je doloženo v jeskyni Bluefish na Aljašce. Další šíření znemožnila ledová pole. V době kolem 14 000 - 12 000 BP začaly ledovce ustupovat a moderní lidé pronikli do centra Ameriky. Dokladem jejich šíření jsou typické rýhované hroty na velkou zvěř (kultury Clovis z doby 11 000 - 5600 BP a Folsom v Novém Mexiku z období 11 000 - 9000 BP). Moderní lidé této vlny rychle postupovali Amerikou a kolem 11 000 BP dorazili do Patagonie.  Druhou vlnu tvořili mongoloidi z lidu pobřežní kolonie ze severní Číny. Jejich potomci jsou příslušníky rodiny na-dené. Pozdější vlnu tvořili Eskauletové ze 2. tisíciletí př. n. l. Podle nedávných nálezů žilo v Kalifornii a Brasilii australoidní obyvatelstvo, jehož cesta do Ameriky je záhadou. A nakonec v Severní Americe byli doloženi typičtí europoidé, kteří sem přišli buď po okraji ledových polí z Evropy nebo přes Sibiř asi kolem 20 000 BP.  Koncem poslední doby ledové kolem 10.000 BP zůstaly neosídleny pouze Antarktida, některé ostrovy (Karibik, Madagaskar, Oceánie) a Arktida.

Osídlování Země člověkem vyšlo zhruba 1 milion let (Ma) před současností (BP) z jižní a střední Afriky a probíhalo v několika vlnách. Tyto vlny zřejmě souvisely také se změnami klimatu a jedna z posledních přinesla do Evropy zemědělství (asi 8500 BP). Nejstarší nálezy Homo sapiens sapiens mimo Afriku jsou z Izraele, z doby kolem 100 tisíc let BP. Odtud osídlil nejprve jižní a jihovýchodní Asii a někdy kolem 50 000 BP vstoupil do Evropy, kterou ovšem už dříve osídlil neandertálec.

Early human migrations are the earliest migrations and expansions of archaic and modern humans across continents and are believed to have begun approximately 2 million years ago with the early expansions of hominins out of Africa of "Homo erectus". This initial migration was followed by other archaic humans including "H. heidelbergensis", which lived around 500,000 years ago and was the likely ancestor of both Denisovans and Neanderthals. Early hominids were said to have "crossed land bridges that were eventually covered in water" (History Alive, pub. 2004, TCI).


Historie.

Kořeny patronátního práva v českých zemích sahají do raného středověku. Nejprve na venkově v Čechách vznikaly tzv. vlastnické kostely, kde byl stavebníkem místní šlechtic, který se ke kostelu choval jako plnoprávný vlastník (zcela volně nakládal s majetkem kostela i ustanovoval kněze). Od vyhlášení Velkého privilegia české církve v roce 1222 bylo vlastnické právo ke kostelům změněno na patronátní. Původní vlastník se tak změnil na patrona s poněkud omezenými právy a povinnostmi. Zejména měl povinnost financovat a zajišťovat údržbu kostela (samotná majetková situace se stává komplexnější vznikem dvou forem majetku: obročí a záduší), měl také tzv. podací či prezentační právo ("ius praesentandi"), tedy mohl navrhnout faráře, nicméně tento návrh musel být konfirmován biskupem. Patronátní právo existovalo též k jiným beneficiím (například školám, knihovnám) atd. Patronátní právo k určitému beneficiu vznikalo především první fundací, založením.  Podrobněji upravil patronátní právo dekret dvorské kanceláře ze dne 24. prosince 1782, o stavbách kostelních a farních a jejich udržování (o patronátních břemenech), platný pro Čechy a Moravu, doplněný dekretem ze dne 29. ledna 1783, a Dvorský dekret ze dne 3. října 1788, o stavbách kostelních a farních. Dekrety upravují financování staveb a jejich oprav a stanoví povinnost správy včas upozornit patrona na nutnost údržby. Zákon č. 50/1874 ř. z., jímžto se vydávají ustanovení, kterými se upravují zevnitřní právní poměry církve katolické, ze dne 7. května 1874, odkázal řešení patronátního práva do zvláštního zákona, který však nikdy nebyl vydán.  Dekretem prezidenta republiky ze dne 21. června 1945 o konfiskaci a urychleném rozdělení zemědělského majetku Němců, Maďarů, jakož i zrádců a nepřátel českého a slovenského národa (č. 12/1945 Sb. II) byla ke dni konfiskace zrušena patronátní práva a povinnosti, váznoucí na zemědělských majetcích konfiskovaných podle citovaného dekretu.  Už v době první pozemkové reformy se diskutovalo o změně (tehdy řada patronů-velkostatkářů přišla o půdu, ale povinnost starat se o kostely jí zůstala), leč bez větších změn. Přelomovou změnu přinesly až církevní zákony. Zákon č. 218/1949 Sb. v § 11 odst. 1 stanovil: "„Veškerý soukromý a veřejný patronát nad kostely, obročími a jinými církevními ústavy přechází na stát.“" Tím na sebe stát vzal právo zasahovat do církevních záležitostí a zároveň povinnost pečovat o církevní stavby a další majetek. Poté je situace patronátního práva v Československu poněkud nejasná. Až do roku 2012 platila úprava patronátu podle zákona č. 218/1949 Sb., ten byl zrušen zákonem č. 428/2012 Sb. o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi, nicméně tento zákon již o patronátu nebo patronátním právu nic neříká.

Patronátní právo (latinsky "jus patronatus") se nazýval soubor práv a povinností, jež příslušejí fyzické nebo právnické osobě (tzv. patronovi) vůči kostelu nebo církevnímu úřadu na základě zvláštního právního důvodu.

The right of patronage in Roman Catholic canon law (jus patronatus or ius patronatus) is a set of rights and obligations of someone, known as the patron in connection with a gift of land (benefice). It is a grant made by the church out of gratitude towards a benefactor.


Dějiny.

Dynastie Wittelsbachů.

Roku 1821 Řekové povstali proti osmanské nadvládě, což vyústilo ve válku, která trvala až do roku 1829 (viz Řecká osvobozenecká válka). Od roku 1829 byl řecký národ veden hrabětem Ioannem Kapodistriadem, ale po jeho zavraždění roku 1831 hrabství upadlo do občanské války. Tehdy mocnosti (Velká Británie, Francie a Rusko) přistoupily ke kroku vyhlásit samostatný řecký stát. Na konferenci velmocí v Londýně roku 1832 byl nový řecký trůn nabídnut tehdy sedmnáctiletému bavorskému princi Otovi z rodu Wittelsbachů, který nabídku přijal a stal se tak prvním řeckým králem. Protože Otto byl v době příjezdu do Řecka nezletilý, faktickou vládu za něho držel koncil regentů, který za něho vládl až do roku 1835. Otto I. se chopil vlády jako absolutistický monarcha, který se obklopoval rádci, většinou původem z Bavorska. Ti vytvořili Státní radu, v jejímž čele stanul král.

Revoluce ze 3. září 1843.

Roku 1843 naplno propukla veřejná nespokojenost s králem a jeho „bavorokracií“ a lid požadoval konstituci. Otto I. zpočátku odmítal konstituci povolit, ale ve chvíli, kdy byla z Řecka stažena německá vojska, vypukl puč. 3. září 1843 pěchota, vedená plukovníkem Demétriem Kallérgidem a uznána Revolučním kapitánem Ioannem Makriyánem se shromáždila na náměstí naproti královskému paláci v Athénách. Vzbouřenci se odmítli rozejít, dokud král neuzná konstituční monarchii. Vzbouřenci požadovali přítomnost Řeků ve Státní radě, svolání trvalého státního shromáždění a osobní poděkování krále vůdcům povstání za to, že povstali. Král nakonec podlehl tlaku zástupů a s požadavky souhlasil.

Dynastie Oldenburg-Glücksburg.

Poté, co byl král Otto I. roku 1862 sesazen, byl na řecký trůn zvolen sedmnáctiletý dánský princ Vilém. Vilém na řecký trůn nastoupil jako Jiří I. a vládl jako konstituční monarcha. Vládl padesát let a běh této doby se Řecko dočkalo rozsáhlých územních zisků (již při jeho nástupu Velká Británie odstoupila Jónské ostrovy Řecku ). Král Jiří I. byl velmi politicky aktivní až do roku 1913, kdy byl v Soluni zavražděn.  Jeho nástupcem se stal Konstantin I., který se vyznačil jako vojevůdce, který připojil rozsáhlá území k Řeckému království. Králi se dostalo vzděláni v Německu a za manželku si vzal pruskou princeznu Sofii, dceru císaře Viléma II. Konstantin se dále vyznačoval politikou orientovanou na Německo, v opozici vůči jednomu z tvůrců moderní řecké politiky Eleftheriovi Venizelovi, který byl stoupencem Trojdohody. V první světové válce se král Konstantin I. otevřeně snažil držet Řecko neutrální. Elefthérios Venizelos podporovaný státy Dohody po době, která vešla do dějin jako "Národní schisma", vyhlásil separatistickou vládu v Athénách a Soluni a Řecko se přidalo na stranu Dohody. Král Konstantin byl v roce 1917 donucen abdikovat ve prospěch svého syna Alexandra. Za svou podporu vítězné straně ve válce bylo Řecko odměněno rozsáhlým územím v Anatolii, včetně města Smyrna. Alexandr I. zemřel roku 1920 a jeho otec Konstantin I. se navrátil do královského úřadu. Po katastrofální řecko-turecké válce (1919-1922) byl král donucen znovu abdikovat a v exilu na Sicílii zemřel.  Po králi Konstantinovi I. nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Jiří. Roku 1924 byla monarchie zrušena a byla vyhlášena "Druhá hellénská republika". Jiří II. opustil zemi. Roku 1935 vojenský puč vedený generálem Georgiem Kondylem v referendu obnovil monarchii jako státní zřízení. Jiří II. se vrátil do země, kde následně podporoval diktátorský režim Ioanna Metaxase. Během německé invaze do Řecka roku 1941 král i vláda odpluli do Egypta. Do Řecka se král vrátil o pět let později v roce 1946 a vládl až do své smrti roku 1947.  Na řecký trůn následně nastoupil mladší bratr zemřelého krále Pavel I., který vládl až do roku 1964, kdy zemřel. Jeho syn a nástupce Konstantin II. byl po vojenském převratu v prosinci 1967 donucen odejít do exilu. Vojenská junta jmenovala regenta a roku 1973 nechala odhlasovat zrušení monarchie. 1. června 1973 se Georgios Papadopoulos stal řeckým prezidentem (viz řečtí plukovníci). Vláda vojenské junty skončila následujícího roku, ale král Konstantin II. se již na trůn nevrátil. V prosinci 1974 bylo provedeno všelidové hlasování, v němž se Řekové vyjádřili pro definitivní zachování republikánského zřízení.

Řecké království (novořecky, "Vasíleion tis Elládos") byl stát existující v letech 1832–1924 a 1935–1973. Následoval po první helénské republice, provizorním státu během války za nezávislost. Řecké království bylo vyhlášeno na londýnské konferenci tří velmocí: Británie, Francie a Ruska. Závěry konference Osmanská říše uznala cařihradskou smlouvou (1832).

The Kingdom of Greece (Greek: ) was a state established in 1832 at the Convention of London by the Great Powers (the United Kingdom, Kingdom of France and the Russian Empire). It was internationally recognised by the Treaty of Constantinople, where it also secured full independence from the Ottoman Empire. This event also marked the birth of the first fully independent Greek state since the fall of the Byzantine Empire to the Ottomans in the mid-15th century.


Biografie.

Narodil se v Aškelonu a během vojenské služby sloužil v Sajeret Matkal. Zde odmítl nabídku svého velitele, Ehuda Baraka, zúčastnit se důstojnického kurzu (to totiž znamená, že se nedostane do přímého boje). Během služby byl vyznamenán izraelským ekvivalentem Medaile cti za záchranu jednotky za nepřátelskými liniemi.  Po odchodu z Izraelských obranných sil vstoupil do Šin bet a začal studovat arabštinu. V roce 1992 byl jmenován velitelem Šin bet pro Jižní sektor. Zde se podílel na likvidaci jednoho z vůdců Hamásu a jejich hlavního pyrotechnika Jahjá Ajáše. V roce 1996, krátce po atentátu na premiéra Rabina byl Dichter jmenován šéfem kontrarozvědné větve Šin bet, v roce 1999 pak byl jmenován náměstkem ředitele Šin bet.  V roce 2000 byl svým bývalým velícím důstojníkem, premiérem Ehudem Barakem jmenován do funkce ředitele Šin bet. Tuto funkci vykonával v období intifády al Aksá, kdy převládal zejména protipartyzánský boj. Dichter patřil k jedněm z hlavních strůjců obsazení Západního břehu.  15. května 2005 skončilo Dichterovi pětileté funkční období a on službu opustil. Na postu ředitele Šin bet byl nahrazen svým náměstkem Juvalem Diskinem. Některé spekulace naznačovaly, že za jeho odchodem je nesouhlas se Šaronovým plánem na jednostranné stažení z Pásma Gazy. Po odchodu z funkce odcestoval Dichter na tři měsíce do Washingtonu v USA, kde navštěvoval v Brookingském institutu středisko pro blízkovýchodní politiku. Po návratu do Izraele Dichter pochválil Šaronův plán stažení a začal pracovat v Kadimě. V roce 2006 byl ve volbách zvolen do Knesetu a a 4. května 2006 jmenován ministrem vnitřní bezpečnosti.  Jako člen izraelské vlády se zasazoval za znovuobsazení Pásma Gazy, aby se zamezilo bombardování Izraele raketami Kásam ze strany Palestinců. V průběhu druhé libanonské války v roce 2006 podporoval útoky proti syrským cílům v Libanonu. S názorem, že by měl Izrael převzít kontrolu nad celým Pásmem Gazy, vystoupil znovu v listopadu 2011. Podle jeho slov by šlo o několikaletý proces, během něhož by Izrael vymýtil teroristické skupiny z oblasti.  V srpnu 2012 rezignoval na svůj poslanecký mandát, opustil stranu Kadima a stal se ministrem domácí fronty, kde nahradil Mataje Vilnaje. V Knesetu jej nahradil Ahmed Dabbah. Po volbách v roce 2013 jej v ministerské funkci vystřídal Gilad Erdan.  Ve volbách v roce 2015 byl zvolen za poslance za stranu Likud.

Avraham „Avi“ Dichter (; narozen 4. prosince 1952 Aškelon) je izraelský politik a bývalý ředitel zpravodajské služby Šin bet. Od srpna 2012 do března 2013 zastával post ministra obrany domácí fronty ve druhé Netanjahuově vládě. V minulosti zastával post poslance Knesetu za stranu Kadima a funkci ministra vnitřní bezpečnosti.

Avi Dichter (, ; born 14 December 1952) is an Israeli politician and the current Chairman of the Foreign Affairs and Defense Committee. A former Minister of Internal Security and Shin Bet director, he resigned from the Knesset and left Kadima in August 2012 in order to become Minister of Home Front Defense, a position he vacated in March 2013.