Historie.

Football Club Barcelona založil v roce 1899 Joan (Hans) Gamper. Gamper se do Barcelony přestěhoval kvůli svým podnikatelským aktivitám v roce 1898, kdy mu bylo 21 let. Švýcarský podnikatel zvolil za klubové barvy červenou a modrou, inspirován svým oblíbeným švýcarským fotbalovým klubem FC Basel 1893. Dalšími spoluzakladateli byli Walter (Gualteri) Wild, Lluis d’Ossó, přítomni byli také Bartomeu Terrados, Otto Kunzle, Otto Maier, Enric Ducal, Pere Cabot, Josep Llobet, John Parsons a William Parsons. Walter Wild, rodák z Anglie se stal prvním prezidentem klubu. V kombinaci s jeho hráčskými schopnostmi ho můžeme považovat za první klubovou legendu. První dres klubu byl napůl sešitý z barev purpurové a modré. Trenýrky byly bílé.  Na počátku existence používala Barcelona jako svůj znak oficiální městský znak Barcelony, aby demonstrovala své spojení s městem. V roce 1910 usoudilo vedení, že klub potřebuje vlastní znak, a vypsalo výběrovou soutěž. Tu vyhrálo logo anonymního přispěvatele, které se s malými úpravami zachovalo dodnes (viz kapitolu Znak). Historicky první utkání sehrála FC Barcelona proti skupině anglických přistěhovalců, prohrála 1:0. Roku 1909 získal klub první oficiální hřiště s kapacitou 6000 diváků. V počáteční éře vyhrál klub několikrát katalánský pohár (první v roce 1901) a čtyřikrát dokázal zvítězit ve španělském mistrovství. První trofej získal roku 1901, kdy vyhrál Copa Macaya. O rok později hrál hned v prvním ročníku finále Copa del Rey, kde podlehl Clubu Vizcaya.

Z Les Corts na Camp Nou (1922–1957).

„Zlatá éra“ klubu trvala od roku 1919 do roku 1929. Během této doby zůstávala Barcelona prakticky neporažena na domácí půdě. V roce 1922 byl slavnostně otevřen stadion Les Corts a klub na něm zvítězil ve vůbec prvním ročníku La ligy v roce 1929. Stadion se otevíral s kapacitou 20 000 diváků, později byla rozšířena na 60 000 diváků. Přezdívalo se mu "Katedrála fotbalu". V této době hrály v klubu hvězdy jako Samitier, Alcántara, Zamora, Sagi, Piera či Sancho.  V roce 1930 však přišly těžké časy, kdy klub přišel o svou chloubu – stadion Les Corts, který obsadil fašistický diktátor Primo de Rivera, jenž si ze stadionu udělal tábor pro občanskou válku. Poprvé se tak projevila zášť politické moci vůči Barceloně. Hlavním důvodem byla příslušnost klubu ke Katalánsku. Mnoho členů klubu bylo pronásledováno, někteří byli zatčeni. Konce největšího teroru se členové klubu dočkali až po konci občanské války, kdy počet členů klesl o 75 % a zázemí klubu dokonce postihlo ostřelování bombami.  Klubu se však podařilo vstát z popela a v sezóně 1944/45 získal svůj druhý titul, který byl záhy následován dalšími. Počet členů se oproti předválečnému zdvojnásobil. Do roku 1957 měla Barcelona na kontě šest mistrovských titulů, více než dvacet titulů katalánských a 13 vítězství v Copa del Rey. V roce 1950 přišel do týmu Ladislav Kubala a tým i s jeho podporou získal v sezóně 1952/53 první mistrovský „double“.

Víc než klub (1957–1974).

Ve 40. letech se objevily myšlenky, že stadion v Les Corts nebude dostačující pro potřeby tak velkého klubu, jako je Barcelona. V roce 1953 tak tehdejší prezident Francesc Miró-Sans nechal zahájit stavbu nového stadionu s názvem Camp Nou s kapacitou přes 98 000 diváků. Stadion byl slavnostně otevřen 24. září 1957. Otevření účinkovalo jako pokropení živou vodou a úspěchy se dostavily velmi brzy. Již v následujících dvou sezónách získal klub titul a na mezinárodní scéně vyhrála Barcelona taktéž dvakrát po sobě, v letech 1958 a 1960, Pohár veletržních měst. Ten pak vyhrála ještě roku 1966 a se třemi vítězstvími ji v dnes již neexistující soutěži nikdo nepředstihne.  V 60. letech se u fanoušků začala stále více projevovat nejen sportovní, ale i sociální příslušnost ke klubu. Barcelona se stala národním symbolem „utlačovaného“ katalánského lidu. V roce 1968 prohlásil tehdejší prezident klubu Narcís de Carreras při svém vřelém přivítání po příchodu, že „Barca je víc než jen klub“, což přesně vyjadřuje její spojitost s lidmi v Katalánsku. Toto heslo se ujalo jako oficiální a dnes jej lze vidět na hlavní tribuně stadionu Camp Nou. Po sportovní stránce se však klub potýkal s neúspěchy, kdy nedokázal sesadit tehdy fenomenální Real Madrid z mistrovského trůnu. Dařilo se mu alespoň v domácím poháru, kde si připsal dalších pět vítězství.  V roce 1973 byl do klubu z Ajaxu Amsterdam přiveden nizozemský ostrostřelec Johan Cruijff, díky němuž získala Barcelona po dlouhých čtrnácti letech znovu mistrovský titul. S příchodem Cruijffa se změnila hra klubu k nepoznání, tým předváděl ofenzivní fotbal, který byl označován za nejhezčí na světě.  Na podzim roku 1974 proběhly oslavy 75. výročí založení klubu, kde se ukázal sociální význam Barcelony. Na oslavy dorazilo množství umělců, vznikaly chorály, plakáty a odehrála se různá setkání hráčů s diváky. Vznikl také oficiální chorál klubu "Cant del Barça".

Nová strategie (1974–1990).

S příchodem nového prezidenta Josep Lluís Núñez i Clemente se mění strategie a politika klubu. Núñez přišel 1. července 1978, tedy po odchodu hvězdy Johana Cruijffa. Hlavním cílem je nyní stabilizace klubu a práce s vlastními odchovanci. Vzniká nová fotbalová akademie. Počet členů klubu se vyšplhal až na 700 tisíc v roce 1993. Na sportovním poli dochází k lehkému útlumu, zejména na domácí scéně, kde klub získal pouze jeden mistrovský titul v roce 1985. V domácím poháru Copa del Rey však získává hned pět trofejí a v roce 1990 jich na kontě má už 23.  Na mezinárodní scéně se daří o mnoho lépe. Klub se kvůli neúspěchům nedostává do Poháru mistrů evropských zemí, ale hned třikrát vítězí v Poháru vítězů pohárů. Ve své strategii však Núñez jednou poleví, a to když na nátlak fanoušků za miliardu pessos přivádí v roce 1982 argentinskou superhvězdu Diega Maradonu. Ten však vydrží v klubu pouze do roku 1984, kdy odchází do italského SSC Neapol.

Dream Team (1990–1994).

Když prezident Josep Bugladin Núñez i Clemente měnil sportovní strategii klubu, prohlásil, že to bude velmi bolestné. "„Je možné, že deset let nevyhrajeme titul. Je to sice tvrdá cena, ale na konci bude stát vysněný tým.“" Nemýlil se. Barcelona sice vyhrála mezi lety 1974 a 1990 pouze jeden titul, ale na počátku 90. let povstal tým snů.  V roce 1986 prohrála Barcelona ve finále Poháru UEFA a nedůvěra fanoušků rostla. Ovšem bylo znatelné, že výkony klubu jdou vzhůru. Trenérského kormidla se chopila bývalá superhvězda Johan Cruijff. Barcelona dokázala čtyřikrát v řadě zvítězit v Primera División. V klubu dominovaly hvězdy jako Josep Guardiola, José Mari Bakero, Ronald Koeman či Hristo Stoičkov. Tito hráči pak v sezóně 1991/92 získali tři velevýznamné trofeje. Po mistrovském titulu v Primera División následovala vyřazovací část nultého ročníku Ligy mistrů. Ze semifinálové skupiny (odkud postupoval pouze vítěz) přešla s přehledem přes trojici Sparta Praha, Benfica Lisabon a Dynamo Kyjev. Ve finále pak potkala italskou Sampdorii Janov. V základní hrací době skončil zápas bez gólů. V prodloužení pak rozhodl Ronald Koeman gólem ve 112. minutě o premiérovém vítězství Barcelony v Lize mistrů. Vítězstvím se zároveň kvalifikovala do souboje o další významnou trofej – Superpohár UEFA. Tam se potkala s vítězem Poháru UEFA, kde ve dvou zápasech (1:1/2:1) porazila německý Werder Brémy. Získala tak už třetí trofej v sezóně, což se jí do té doby nepodařilo.

Od Nizozemce k Nizozemci (1994–2008).

Úspěch „týmu snů“ na počátku 90. let byl obrovský a přilákal Barceloně po světě miliony fanoušků. Prohrané finále Ligy mistrů 1993/94 v řeckých Aténách však znamenalo konec této druhé zlaté éry. V klubu byl znát přetlak hvězd a napětí, které vyústilo odchodem trenéra Cruijffa během sezóny 1995/96. Po něm se v klubu vystřídalo během sedmi let hned šest trenérů. Barcelona získala v roce 1997 ještě jednou a naposledy Pohár vítězů pohárů, ale byl znát její celkový ústup z absolutní špičky evropského fotbalu.  Klub však dokázal těžit ze svého postavení a na domácí půdě se mu podařilo posbírat po dvou titulech mistra v letech 1998 a 1999 i stejný počet vítězství ve španělském poháru Copa del Rey v letech 1997 a 1998. V roce 2000 odešel nejdéle sloužící prezident v historii (22 let) Josep Lluís Núñez i Clemente. Přespříští prezident klubu Joan Laporta pak znovu mění strategii a místo starších hvězd typu Luise Figa či Patricka Kluiverta přivádí Ronaldinha, Samuela Eto’a a Deca.  Tento tým již pod vedením nizozemského kouče Franka Rijkaarda nečeká na úspěch dlouho. Již v sezóně 2004/05 vítězí v Primera División a připisuje si šesté vítězství v Supercopa de España. V následující sezóně dokonce podruhé triumfuje v Lize mistrů a s obhajobou trofejí za Primera División a Španělský superpohár získává „treble“. Je nutno doplnit, že ve finále ligy mistrů ve francouzském Stade de France porazila anglický Arsenal 2:1. V roce 2006 pak Barcelona podepisuje sponzorský kontrakt s neziskovou organizací UNICEF a jako první klub světa za hlavní reklamu na dresu neinkasuje peníze, naopak přispívá částkou 20 milionů eur ročně.

Zlaté dítě Pep Guardiola a fantom Messi (2008–2012).

Se závěrem sezóny 2007/08 poměrně nečekaně skončil v klubu kouč Frank Rijkaard, který v klubu působil pět let. S ním odešly i pilíře útočné hry týmu – Ronaldinho a Deco, které nedlouho na to následoval i kamerunský ostrostřelec Eto’o. Prezident Joan Laporta se odhodlal k riskantnímu tahu a angažoval trenéra B-týmu Barcelony Josepa „Pepeho“ Guardiolu. Tento kouč byl známý svým dosti benevoletním přístupem k hráčům (což byl důvod, proč někteří tento tah kritizovali). Do pozice tahouna týmu dosadil velmi nadaného argentinského technika Lionela Messiho. Pilíře nově vzniklého týmu tvořili Andrés Iniesta, Xavi, obránce Carles Puyol, Dani Alves a brankář Víctor Valdés. Takto vzniklý tým se brzy ukázal jako „fotbalová symfonie“.

Nejlepší rok v klubové historii – 2009.

Příchod Josepa Guardioly na post prvního kouče na počátku sezóny 2008/09 účinkoval jako pokropení živou vodou. Tento energický kouč dovedl tým k nejúspěšnější sezóně v historii klubu, když se mu podařilo nejprve získat španělský „double“ (vítěz ligy i poháru), poté potřetí triumfovat v Lize mistrů, následně zvítězit jak v evropském, tak španělském Superpoháru a nakonec dovršit sezónu snů ziskem titulu Mistra světa klubů. Zisk šesti trofejí znamenal pro Barcelonu obrovský příval podpory fanoušků i mezinárodního uznání, respektu a autority. Navíc se nyní již světovým superhvězdám v čele s Messim, Xavim a Iniestou podařilo zvítězit na hřišti svého největšího rivala Realu Madrid 6:2, což byla pro „Bílý balet“ dosud největší domácí porážka v El Clásico. Vítězství nad Manchesterem United v Lize mistrů a Estudiantes de La Plata na Mistrovství světa klubů se odrazily v přílivu financí i nových členů (za rok 2009 jich přibylo 170 tisíc). Barcelona tak v tomto roce vyhrála všechny soutěže, kterých se účastnila – španělský klub nemůže momentálně získat více než šest trofejí. Navíc Lionel Messi byl za rok 2009 oceněn ziskem Zlatého míče a stal se fotbalistou světa podle FIFA.

Nová fotbalová dynastie.

Toho, čeho jsme v minulosti byli svědky třeba v podání Realu Madrid nebo AC Milán, se nyní odehrává v Barceloně. Klub přepisuje historii pod koučem Guardiolou a s fenomenální trojicí Messi, Xavi, Iniesta. Zdatně jim sekunduje zbytek týmu – Valdés, Puyol, Abidal, Piqué, Pedro, Villa a mnozí další. Již dnes, když slyšíte tato jména, víte, že se jedná o legendy.  V sezóně 2009/10 dokráčel klub až de semifinále Ligy mistrů, kde byl vyřazen pozdějším vítězem Interem Milán. Na domácí scéně se mu podařilo obhájit titul v Primera División, v pořadí už dvacátý. Lionel Messi byl opět oceněn jako nejlepší hráč světa, jako první vítěz v anketě nově vzniklé sloučením dvou dosud nejvýznamnějších. To však není všechno: na prvních třech místech se umístili jen hráči Barcelony – Messi, Xavi, Iniesta.  Následující sezóna dopadla pro klub opět skvěle, když se ve třech soutěžích potýkal s velmi silným rivalem Realem Madrid. Ve Primera División dokázala Barcelona zvítězit rozdílem čtyř bodů již několik kol před koncem. V Lize mistrů na sebe tito soupeři narazili v semifinále, i tady dokázala Barcelona svého rivala přetlačit celkovým skóre 3:1. Ve finále pak pohodlně porazila Manchester United a dokráčela si pro svůj historicky čtvrtý triumf – třetí za posledních šest let. Jediné, čím se doposud rok 2011 liší od roku 2009, je prohra ve finále domácí poháru Copa del Rey právě s Realem Madrid. Real vyhrál zápas v prodloužení, když ve 103. minutě rozhodl svým gólem Cristiano Ronaldo. Barcelona si tak na svůj 26. domácí pohár musí ještě počkat.

Sezona 2011/12.

Ročník začal pro Barcelonu velmi dobře. V letním období získala dvě velké posily. Francesc Fàbregas přišel po dlouhém jednání z Arsenal FC za 29 milionů € a v klubu se uvedl velmi dobře, když v prvních čtyřech kolech Primera División 2011/12 dal vždy gól. Druhou posilou byl chilský útočník Alexis Sánchez, který přišel posílit útok z italského Udinese Calcio za 26 milionů €.  I s těmito hráči vstoupil klub do sezony dvojzápasem o Supercopa de España 2011, čili španělský Superpohár s Realem Madrid. Po úvodní remíze 2-2 na hřišti Realu přišla domácí výhra 3-2, kterou dvěma góly počvtrté v historii. Den před utkáním se konal los nového ročníku Ligy mistrů, kde byl Barceloně nalosován mimo jiné i český mistr FC Viktoria Plzeň. Při této příležitosti byl nejlepším hráčem Evropy za sezonu 2010/11 vyhlášen Lionel Messi.  Vítězství v Lize mistrů UEFA 2010/11 přineslo Barçe kromě účasti v Superpoháru UEFA i účast na Mistrovství světa klubů 2011, do jehož semifinále byla nasazena. Po vítězství 4-0 nad "Al-Sadd", vítězem Ligy mistrů AFC, si stejným rozdílem poradila se Santos FC, který vyhrál Copa Libertadores 2011 a získala podruhé v historii titul z tohoto prestižního podniku. V semifinálovém utkání se zranil David Villa, který do zbytku sezony nenastoupil.  Sezona 2011-12 naznačila, že Barcelona není neporazitelným tým. V semifinále Ligy mistrů 2011/12 podlehla přes lepší výkon dobře bránící Chelsea a nestala se prvním klubem, který dokázal trofej obhájit. Lionel Messi tak alespoň překonal střelecký rekord soutěže, když se trefil celkem čtrnáctkrát. O titul v Primera División a o sérii tří vítězství jí zase připravil Real Madrid. Věčný rival zvítězil při derby El-Clásico na Nou Campu a vytvořil si rozhodující náskok, který Barca nedokázala stáhnout. Čest klubu tak opět zachraňoval svými góly Lionel Messi, který po dvou letech získal Pichichi Trophy, a to s rekordními 50 brankami. Nikomu před ním se v předních světových soutěžích nepodařilo této mety dosáhnout. Ve všech soutěžích, kterých se lotos Barcelona účastnila pak vstřelil 73 branek a překonal letitý rekord Gerda Müllera, který v sezoně 1972/73 vstřelil 68 branek.Lionel Messi je nejlepší hráč historie fotbalu  Ten poslední přidal ve finále Copa del Rey 2011/12, kde Barça porazila Athletic Bilbao. V souboji dvou nejúspěšnějších klubů soutěže zvítězila 3-0 a získala v ní 26. vítězství. Tento zápas byl zároveň posledním pro Josepa Guardiolu, nejúspěšnějšího trenéra v historii klubového fotbalu, který během 4 sezon na lavičce katalánského klubu získal neuvěřitelných 14 trofejí. S jeho odchodem končí i slavná éra klubu. O navázání na ní se od sezony 2012/13 pokoušel nový trenér Tito Vilanova. zařídil především Lionel Messi. Pro Barcu to bylo jubilejní 10. vítězství v této soutěži, přičemž této mety dosáhl jako první klub. Neuběhly ani dva týdny a Barcelona slavila další triumf. V utkání o Superpohár UEFA, kde se střetla s portugalským vítězem Evropské ligy 2010/11 FC Porto, zvítězila pohodlně 2-0 a v soutěž vyhrála

Roky po Guardiolovi.

Sezóna 2012/13 Nový trenér Tito Vilanova do sezony nevstoupil dobře, když se mu nepodařilo získat španělský Superpohár, kde Barcelona podlehla Realu Madrid. Celkově se dá tato sezona považovat za velice rozporuplnou. Messi sice na začátku nového roku počtvrté uspěl v anketě Zlatý míč, ale jeho forma pomalu upadala a už se netěšil takovým úspěchům jako pod Guardiolou. I samotná hra už nebyla zdaleka tak efektivní, ale Barca byla stále velice obávaným klubem a dokráčela až do semifinále Ligy mistrů. Tam po porážkách 0:4 na stadionu Alianz Area a 0:3 na Camp Nou vypadla s Bayernem Mnichov, který následně celou soutěž vyhrál.  V Copa del Rey Barcelona vypadla také v semifinále, kde ji ve vyrovnaném dvojzápase porazil Real Madrid, který pak ve finále podlehl Atléticu Madrid. První trofej za Tita Barcelona nakonec získala, když vyrovnala rekord Realu Madrid (100 bodů) a zvítězila v tomto ročníku La Ligy. Tento pohár byl nakonec Titův poslední, jelikož kvůli zdravotním potížím ze své funkce odstoupil a nahradil ho Gerardo Martino.  Sezóna 2013/14  Klub na sebe v létě upoutal pozornost, když za minimální mzdu poslal do Atlética Madrid svého útočníka Davida Villu a za obrovskou sumu přivedl mladého a talentovaného Neymara. Právě díky gólu tohoto Brazilce se jim podařilo zvítězit v Superpoháru nad Atléticem Madrid. Zajímavé je, že za Atlético se prosadil právě David Villa. Hned po výhře v Superpoháru začala dělat Barcelona svým fanouškům radost, jelikož zažila nejlepší start v historii La Ligy, když první polovinou sezony prošla pouze s jednou porážkou a dvěma remízami.  I přes skvělé výsledky byla však hra velice kritizovaná a ani trápící se Messi s tím nedokázal nic udělat. Upadnutí jeho formy se projevilo, když Zlatý míč 2013 vyhrál Cristiano Ronaldo a přerušil tak Messiho čtyřletou dominanci. Druhou polovinu sezony došlo na slova kritiků a Barceloně se začalo všechno hroutit. V Lize mistrů sice prošla přes Manchester City FC, ale už ve čtvrtfinále po výsledcích 1:1 a 1:0 vypadla s Atléticem Madrid. V lize jejich výsledky taky upadaly, avšak o titul bojovali až do posledního zápasu, kde se jim však nepodařilo porazit Atlético a skončili tak na druhém místě právě po méně slavném madridském klubu.  I v Copa del Rey bojovala Barcelona doslova do posledních minut. Dostali se totiž až do finále, jenže vyrovnaný zápas pár minut před koncem rozhodl Gareth Bale a pohár tak získal Real Madrid. Barcelona tedy po dlouhé době zažila sezonu bez trofeje, což vedlo k okamžitému odvolání Gerarda Martina. Místo něj z Celty Vigo přivedlo vedení Luise Enriqueho.

Éra Luise Enriqueho.

Sezóna 2014/15  Po neúspěšné sezoně bylo jasné, že klub čeká přestavba. Luis Enrique Martínez García se zbavil nejdřív náhradníka Alexise Sáncheze a poté i Cesca Fabregase. Klub navíc opustili i Víctor Valdés, Manuel Pinto a Carles Puyol. Místo nich klub za rekordní částku přivedl Luise Suáreze, Ivana Rakitiče, Claudia Brava, Marc-Andrého ter Stegena, Thomase Vermaelena a Jérémy Mathieua. Barcelona prošla přestavbou a do sezony vstoupila velice dobře.  Hned v prvních měsících velice zářil právě Neymar, jehož přestup byl do té doby spíše kritizován. I Lionel Messi po dvou letech nalezl svou ztracenou formu a všechno se začalo vyvíjet v prostě katalánského velkoklubu. Trenér navíc dával spoustu šancí mladým hráčům z B-týmu, což se ale mnohým fanouškům nelíbilo. Když však klub ke konci října podlehl Realu Madrid, forma značně upadla a fanoušci už opět očekávali sezonu bez trofejí.  Po potupné prohře 0:1 s Realem Sociedad se však situace začala měnit. Hra se zlepšila, rozstřílel se i klíčový hráč Lionel Messi. V březnu 2015 klub navíc díky brankám Jéremyho Mathieua a Luise Suáreze dokázal porazit Real Madrid a se čtyřbodovým náskokem nad odvěkým rivalem byl na dobré cestě k vítězství v La Lize. Titul byl zajištěn v předposledním kole 17. května 2015 při vítězství 1:0 proti Atléticu Madrid. Vítězný gól vstřelil Lionel Messi.Ve finále španělského poháru se po úžasné sólové akci prosadil Lionel Messi, na nějž navázal Neymar a v závěru přidal další gól opět Messi. Katalánci tedy ve finále zvítězili 3:1. Barceloně se také podařilo vyhrát Lize mistrů UEFA 2014/15, ve finále porazila Juventus FC díky gólům Ivana Rakitiće, Luise Suáreze a Neymara. Zápas skončil 3:1 pro Barcelonu a díky tomu znovu vyhrála treble. Stala se tak prvním klubem historie, který tohoto úspěchu dosáhl dvakrát.  Messi, Neymar a Suárez navíc v sezóně společně nastříleli 122 branek a pokořili tak španělský rekord. Konec sezony se i přes velké soutěžní úspěchy nesl ve smutném duchu, jelikož se naplnil dlouho očekávaný přestup a klub opustila jedna z jeho největších legend- Xavi. Nutno ale podotknout, že mu klub během posledního ligového zápasu připravil ohromnou rozlučku.  Sezóna 2015/16  Klub nevstoupil do sezóny vůbec dobře, když v přípravných přátelských zápasech prohrál s nejdříve s Manchesterem United, Chelsea, ale poté i Fiorentinou. Nutno ale podotknout, že do těchto zápasů nezasáhly hvězdy jako Messi, Neymar, Mascherano, Bravo nebo Alves, kteří si prodloužili dovolenou díky své účasti na Copa América 2015. Prvním oficiálním zápasem sezóny byl Superpohár UEFA 2015, kde Barcelona vyzvala Sevillu a když už se zdálo, že Sevilla opravdu otočí náskok Barcelony 4:1, v prodloužení rozhodl svým gólem Pedro a zápas skončil 5:4 pro katalánský celek. Krátce poté Barcelona nastoupila do dvojzápasu o španělský Superpohár proti Athletic Bilbau. První zápas se hrál venku a k překvapení všech skončil 4:0 pro Athletic. V odvetě Barcelona nedokázala náskok soupeře stáhnout, zápas skončil 1:1.  Krátce poté klub opustil Pedro, který zamířil do Chelsea FC, jelikož toužil po větším prostoru. Barcelona přes léto naopak získala Ardu Turana z Atletica Madrid a Aleixe Vidala ze Sevilly. Oba hráči na svůj start ale museli počkat až do příštího přestupového období díky zákazu přestupů, který byl Barceloně udělen. Z B-týmu Luis Enrique povolal útočníky Munira a Sandra, kteří mu sloužili jako náhradníci a Alena Halilovice, který byl ale obratem poslán na hostování do Sportingu Gijón.  I v domácí lize Barcelona zažila velice pomalý start. Vyhráli sice první čtyři zápasy v řadě, ale jejich výkony byly kritizovány. Jako první Barcelonu potrestala Celta Vigo, když Barcelonu ztrapnila výsledkem 4:1. Krátce nato se při zápasu s Las Palmas zranil Lionel Messi na dva měsíce a Barcelona utrpěla další porážku, tentokrát od Sevilly (1:2). Během zranění Lionela Messiho se Neymar a Suárez, ale také třeba do té doby nepříliš známý hráč Sergi Roberto, dostali do obrovské formy a odstartovali dlouhou vlnu skvělých výkonů, kterou završili vítězstvím 4:0 nad Realem Madrid na Santiagu Bernabeu. Dvakrát se do sítě konkurenta trefil Luis Suárez a po jednom gólu přidali Andrés Iniesta a Neymar. Barcelona si tak upevnila průběžnou první příčku v lize.  V prosinci navíc Barcelona již potřetí vyhrála Mistrovství světa klubů a stala se tak nejúspěšnějším klubem v dějinách této soutěže. Luis Suárez na turnaji nastřílel pět gólů a stal se nejlepším střelcem i hráčem turnaje. Barcelona tak zakončila rok 2015 s pěti ze šesti možných trofejí. Dalším úspěchem byl Zlatý míč, který v lednu 2016 vyhrál Lionel Messi a vylepšil tak svůj vlastní rekord v počtu vyhraných Zlatých míčů.

Soupiska.

Španělské kluby jsou limitovány pravidly nařizující, že každý klub smí mít na soupisce pouze tři hráče, kteří mají občanství ve státech mimo Evropskou unii. Toto pravidlo se nevztahuje na hráče s dvojím občanstvím a na hráče z tzv. AKT (Africká, Karibská a Pacifická skupina států).

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Účast v evropských pohárech.

Zdroj:

Rivalita s jinými kluby.

Rivalita mezi kluby je dvojího charakteru. První z nich můžeme nazvat geografický. Je mnohem častější a vzniká poměrně jednoduše mezi kluby s nepříliš od sebe vzdálenými domácími hřišti. Jde o kluby ze stejného města, případně regionu. V případě FC Barcelony jde o městského rivala RCD Espanyol a vzájemný duel těchto dvou mužstev se nazývá El derbi Barceloní (v překladu Barcelonské derby). Druhý charakter by se dal nazvat historický. Rivalita v tomto případě vzniká velmi dlouho, zejména mezi úspěšnými kluby, které často mezi sebou bojují o přední místa v domácích soutěžích. Typický s světově proslulý příklad najdeme právě ve Španělsku a jedním z akterů je FC Barcelona. Jejím největším rivalem je Real Madrid a vzájemný souboj se nazývá El Clásico (v překladu Klasika).

"El Clásico" (Real Madrid).

Jeden z největších a nejsledovanějších duelů na světě mezi nejslavnějšími kluby světa. Souboj mezi FC Barcelona a Real Madrid CF. Aktuálně (2018) proti Barceloně stojí 33 titulů z Primera División a 13 vítězství v Lize mistrů UEFA Realu. Rivalita mezi těmito kluby je tak velmi pochopitelná. Navíc je silně podpořena politicko-historickými důvody. Barcelona je centrum Katalánska, které se cítí utlačováno pod nadvládou Španělského království a léta žádá o autonomii. Pro Katalánce je FC Barcelona národním mužstvem a Real Madrid symbolem zla. Soupeření tak má nejen sportovní charakter, ale je z něj cítit politické a kulturní napětí.

"El derbi Barceloní" (RCD Espanyol).

Největším lokálním rivalem byl od založení obou klubů RCD Espanyol, druhý slavný klub z Barcelony. "Bílo-modří" podle mnohých zradili katalánský lid, když přijali královský patronát a přidali korunu do loga klubu. A tak i zde můžeme vidět politický podtext. V době nadvlády generála Francisco Francoa byl Espanyol symbolem zrady katalánského lidu a přisluhovačem moci. Proti tomu stál revolucionářský duch příznivců Barcy. Rivalitu s RCD Espanyol můžeme pozorovat především mezi fanoušky obou klubů.  Z herního hlediska není Espanyol tak úspěšný jako Barcelona. Na kontě nemá žádný mistrovský titul, „pouze“ 4 vítězství v Copa del Rey. Ovšem při prvních dvou (1929, 1940) musel přejít právě přes Barcelonu, aby trofej získal. Mezi těmito kluby bylo odehráno nejvíce zápasů ze všech regionálních derby (Madrid, Sevilla,...) na území Španělska. V sezoně 2008/09, kdy Barcelona získal „treble“, byl Espanyol prvním klubem, který porazil Barcu na domácím hřišti Camp Nou.

Znak.

Původní znak z roku 1899 byl totožný s městským znakem Barcelony, jako důkaz soudržnosti klubu a města. V roce 1910 byla vypsána soutěž na nový znak. Soutěž vyhrál příspěvek neznámého autora, který slouží s drobnými úpravami dodnes. Úpravy proběhly v letech 1910 (po zavedení znaku), 1920, 1936, 1941, 1960, 1974, 1975 a 2002. V roce 2018 má být schválena další změna, vypuštění písmen FCB, která by měla platit od nové sezóny.  Znak z roku 2002 (desátý v historii klubu) tvoří štít se zlatými okraji. Horní část štítu je vertikálně dělena na dvě poloviny. V levé je červený kříž na bílém poli (Creu de Sant Jordi). Pravou tvoří červené a žluté svislé pruhy (barvy Katalánska). Spodní část tvoří rudé a modré svislé pruhy (barvy klubu), na nichž leží zlatý fotbalový míč. Mezi horní a spodní částí je (2018) zlatý pruh s písmeny FCB (počáteční písmena názvu klubu). Užívá se i černobílá varianta znaku.

Dres.

Dres Barcelony byl původně sešit ze dvou dresů různých barev napůl. Trenýrky byly původně bílé. Barvy jsou symbolem Katalánska. Postupně se dres vyvíjel. Na dresu se objevily pruhy, kterých časem přibývalo. Dnes se prakticky před každou sezonou domácí dres lehce upravuje a venkovní dres téměř zcela mění. Například v sezoně 2010/11 byl venkovní dres tyrkysový, v sezoně 2011/12 je venkovní dres poprvé v historii černý. Na hrudi měl dres Barcelony až do sezony 2011/12 logo a nápis UNICEF. Od sezony 2011-12 nosil na hrudi logo neziskové charitativní organizace "Qatar Foundation" a od sezony 2013-14 již plně komerční logo sponzora. Dres pro sezonu 2012/13 představili činovnící klubu spolu se společností Nike 22. května 2012. Design se opět vrací ke třem pruhům, tentokrát však v moderní "rozpité" podobě.  </noinclude

FC Barcelona (celým názvem: Futbol Club Barcelona, zkráceně Barcelona či Barça) je profesionální španělský fotbalový klub sídlící ve městě Barcelona, v autonomním společenství Katalánsko. Od sezóny 1929 hraje v Primera División, španělské nejvyšší fotbalové soutěži. Domácím fotbalovým stadionem je "Nou Estadi del Futbol Club Barcelona" známý pod jménem Camp Nou s kapacitou téměř 100 tisíc diváků. Klubové barvy jsou modrá a granátová.

Futbol Club Barcelona (), commonly referred to as Barcelona and colloquially known as Barça (), is a Spanish professional football club based in Barcelona, Catalonia, Spain.


Historie.

První písemná zmínka o vsi ("Mocrig") pochází z roku 1362, kdy ji dali jako zástavu Bohuslavovi z Mirkovic. Osada patřila do roku 1387 k velešínskému panství, od tohoto roku připadla Rožmberkům. Roku 1474 zastavil osadu Jindřich V. z Rožmberka Janovi z Bohušic za dvacet kop a 46 grošů činže.  Duchovní správou patřila osada až do roku 1786 velešínské farnosti. Od tohoto data ves spadá pod farnost ve Svatém Jánu (stejně tak místní část Polžov; místní část Lahuť je přifařena k Římovu).  Po zrušení poddanské příslušnosti k buquoyskému panství Nové Hrady tvořil Mokrý Lom od roku 1850 po dlouhou dobu součást obce Sedlce. Tato obec sestávala z osad: Branišovice, Kladiny, Lahuť, Mokrý Lom, Polžov, Sedlce, Hrachové Hory, Úlehle, Zahrádka a samot Benák a Babka. Starostou obce Sedlce v době jejího rozdělení byl Václav Hamberger z čp. 4 v Mokrém Lomu. Návrh na rozdělení obcí byl podán dne 23. ledna 1919; novými volbami, ve kterých zvítězili sociální demokraté bylo dělení zamítnuto. Novým starostou se stal Josef Beran ze Sedlce. V Mokrém Lomě vzniklo osadní zastupitelstvo v čele s Františkem Pártlem, které opětně žádalo rozdělení obce. Několikrát neúspěšně, naráželi na odpor vsí Sedlce a Branišovice. Největším problémem bylo rozdělení majetku sboru dobrovolných hasičů, který byl založen roku 1889. Dne 19. srpna 1923 Sedlce kapitulovala a 28. únor 1924 byl určen jako rozlučovací den.  První zastupitelstvo obce Mokrý Lom bylo tehdy zvoleno ve složení:  Za nacistické okupace byl Mokrý Lom nakrátko připojen k obci Branišovice (1943 až 1945), v letech 1960 až 1964 se sloučení opakovalo, ale s obrácenou svrchovaností – Branišovice se staly součástí obce Mokrý Lom. Ke dni 14. června 1964 byl Mokrý Lom včetně Branišovic včleněn pod obec Dolní Římov; status samostatné obce znovu získal dne 24. listopadu 1990.

Místní části.

Obec Mokrý lom se skládá ze tří částí, které leží v katastrálním území "Mokrý Lom."

Mokrý Lom ( (1362)) je obec ležící v okrese České Budějovice, kraj Jihočeský, zhruba patnáct kilometrů jihovýchodně od Českých Budějovic a devět kilometrů západně západně od Trhových Svin. Žije zde obyvatel.

Mokrý Lom is a village and municipality ("obec") in České Budějovice District in the South Bohemian Region of the Czech Republic.


Název.

Římov je doložen v listině z roku 1395 jako Hřimov, tj. Hřimův dvůr. Hřim je domácká podoba osobního jména Pelhřim.

Historie.

V okolí dnešního Římova bylo slovanské osídlení nejpozději v 8. století. Vlastní vesnice byla založena pravděpodobně ve 13. století, první písemná zmínka o Horním Římově však pochází až z roku 1383. V roce 1395 je v Dolním Římově připomínána původní tvrz. V době svého založení ves patřila drobnému šlechtickému rodu, počátkem 15. století ji získali Roubíkové z Hlavatec, kteří zde vystavěli pevnou tvrz. Od roku 1541 patřila rodu Ojířů z Protivce, v této době v Římově vznikl pivovar. Ctibor Ojíř z Protivce se zúčastnil stavovského povstání, za což mu byla v roce 1622 zkonfiskována část majetku včetně Římovského statku. V roce 1626 Římov získává majitel českokrumlovského panství Oldřich Eggenberg, který jej však ještě téhož roku daroval českokrumlovské jezuitské koleji. Ta měla jeho výtěžek použít pro zajištění provozu chlapeckého semináře.  V polovině 17. století došlo na návrh českokrumlovského jezuitského lékárníka Jana Gurreho k založení poutního místa s loretánskou kaplí a křížovou cestou. Kaple byla postavena jako kopie slavného Loreta v Itálii v letech 1648–1653 a kolem ní byly v letech 1652–1658 vystavěny čtvercové ambity. V letech 1672–1697 (?) byl na východní straně přistavěn kostel Sv. Ducha. Křížová cesta vznikala v okolní krajině postupně od roku 1658 až do první čtvrtiny 18. století.  Díky nadaci Jana Kryštova Malovce z Malovic zde od roku 1694 trvale sídlili dva jezuitští misionáři, starající se o duchovní zaopatření poutníků. V druhé polovině 17. století se pak ustálili pravidelné termíny poutí na svátky "Nalezení sv. Kříže", "Povýšeni svatého Kříže a Navštívení Panny Marie" a na "svatodušní svátky". Místo navštívilo ročně 40 000 – 80 000 poutníků. Po církevních reformách Josefa II. množství poutníků dočasně zesláblo, ale již koncem 18. století nabylo původní intenzity.  Někdy před rokem 1661 jezuité ve vsi založili školu a v letech 1671–1691 vystavěli na místě někdejší tvrze barokní zámeček. V roce 1771 byl jezuitský řád zrušen a Římovský statek se dostal do správy náboženského fondu, odkud jej v roce 1801 koupil kníže Josef ze Schwarzenbergu. Později se zde vystřídalo ještě několik soukromých vlastníků, ale od poloviny 19. století je již Římov samostatnou obcí.  V roce 1964 byly k Římovu připojeny osady Branišovice, Dolní Stropnice a Mokrý Lom.

Členění obce.

Obec Římov se skládá ze šesti částí na třech katastrálních územích K obci patří též osda Hamr

Zajímavosti.

Madoně Římovské byla zasvěcena 33. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, která byla založena jezuity v roce 1674.

Římov je obec ležící v okrese České Budějovice asi 14 km jižně od Českých Budějovic v nadmořské výšce 480 m. Má obyvatel a jeho katastrální území zaujímá rozlohu 1 528 ha. Skládá se z částí Branišovice, Dolní Stropnice, Dolní Vesce, Horní Vesce, Kladiny a Římov. V obci se nachází poutní kostel svatého Ducha, Loreta (Svatá chýše) a železniční muzeum Roubenka, v okolí obce je pašijová cesta a vodní nádrž Římov. V centrální části katastrálního území Římova byla v roce 1996 Ministerstvem kultury České republiky vyhlášena Krajinná památková zóna Římovsko.

Římov () is a village and municipality in the South Bohemian Region of the Czech Republic located on left bank of the Malše River about 14 km south of České Budějovice. The municipality consists of six parts: Římov, Branišovice, Dolní Stropnice, Dolní Vesce, Horní Vesce and Kladiny.


Geografický popis.

Etna dosahuje výšky přibližně 3329 metrů nad mořem (2009); tento údaj se vzhledem k aktivitě sopky stále mění. Obvod základny měří 210 km a sopka se rozkládá na přibližně 1750 km. Etna je stratovulkán, ale nejedná se o jednotné sopečné těleso, které vzniklo jako jedno kompaktní. Vznik Etny je spojen s erupcemi více kuželovitých útvarů, které se vzájemně do sebe zakomponovaly erupcemi a gravitačními kolapsy. Až do roku 1911 byl vrcholek Etny tvořen jen jedním sopečným kráterem, který vyrůstal nad původním Centrálním kráterem, kde později vznikly krátery "Voragine" a "Bocca Nuova". Vrchol Etny v současnosti tvoří čtyři hlavní sopečné krátery – 250 metrů vysoký "Bocca Nuova" vzniklý v roce 1968, "Voragine" vzniklý v roce 1964, "Severovýchodní" vzniklý v roce 1911 a "Jihovýchodní kráter" vzniklý v roce 1971. Předpokládá se, že tyto sopečné krátery jsou vzájemně propojeny systémem pravých žil, ale často v dobách jednotlivých erupcí se ukazuje, že se každý kráter umí chovat zcela samostatně. Vrcholek Etny je celoročně pokryt sněhovou pokrývkou. Na vrcholku sopky se nachází několik kalder, mezi nejvýznamnější patří "Ellittico Caldera", která vznikla před 14 000 až 15 000 roky.  Celé těleso sopky protíná v severovýchodním směru zlomová oblast, která způsobuje vznik různých prasklin přivádějících často magma na povrch. Nad těmito puklinami často vznikají menší parazitické kužele či kužele z nasypané strusky nebo tufů, celkový počet takovýchto těles je přes tři sta. Některé jsou ve skutečnosti nové malé sopky vysoké pouze několik desítek metrů, jiné mohou být vysoké až několik stovek metrů. Odhaduje se, že celkem se na svazích Etny nachází 250 až 300 samostatných menších těles, ze kterých příležitostně proudí láva. Mezi nejvýznamnější patří Monte Barca, Monte Moio, Monti Rossi či Monti Silvestri. Vznikají jako výsledek svahových erupcí, které jsou pro obyvatele žijící okolo Etny pravděpodobně nejvíce nebezpečnou sopečnou událostí. Tyto kužele nejsou okolo sopky rozmístěny kruhově, ale mají orientaci ve směru zlomů S30°V, čímž vzniká severovýchodní riftovový systém. Menší část kuželů vzniká ve směru S15°Z a S60°V.  Pod Etnou se pravděpodobně stýkají tři výrazné zlomové systémy procházející větší částí Sicílie. První hlavní zlomový systém prochází ve směru SSV-JJZ, druhý pak ve směru VSV-ZJZ a třetí menší VJV-ZSZ. Jedná se o zlomy Monte Kumeta – Alcantara, Messina – Giardini a Tindari – Letojanni. Tato skutečnost může mít důležitý dopad na přívod magmatu do sopky. Samotné těleso sopky je taktéž rozpraskané menšími mělkými zlomy, které mohou mít ale spojitost s gravitačním kolapsem kužele namísto s většími zlomovými systémy procházející Sicílií.

Vrcholy.

V roce 2009 měla Etna čtyři hlavní vrcholy. Jsou jimi "Bocca Nuova", "Voragine", "Severovýchodní" a "Jihovýchodní kráter".

Centrální kráter.

Až do roku 1911 měla Etna jediný vrchol s Centrálním kráterem v jeho nejvyšší části. Jednalo se o kuželovité těleso 250 metrů vysoké na jehož vrcholu byl 500 metrů široký kráter. Z historických záznamů vyplývá, že se jednalo o kužel vzniklý během 18. století na místě katastrofického sesuvu z roku 1669. Kráter byl výrazně aktivní až do roku 1869. V červenci 1787 se v tomto kráteru odehrála i nejsilnější zdokumentovaná erupce, kdy došlo ke vzniku lávové fontány tryskající až do výšky přes 3000 metrů a lávového proudu 5 km dlouhého. Během druhé poloviny 19. a začátku 20. století se Centrální kráter stal jediným útvarem s téměř kolmými stěnami zdvihajícími se do výšky 150 až 200 metrů. Mezi roky 1916 až 1922 se v severní části kráteru vytvořil nový menší kužel, který zaplňoval centrální část původního kráteru eruptivním materiálem až vznikla rovná terasa, kterou zničil pozdější kolaps.  Ve 40. letech 20. století docházelo k podobným událostem, kdy vzniklo několik menších kuželů a kolapsů. V této době se začal také pomalu formovat kužel, ze kterého později vznikl dnešní kužel "Voragine". V roce 1964 vznikly dva nové kužele kolem prasklin, které dovršily zasypání Centrálního kráteru a jeho kompletní pohřbení pod nový materiál.

Voragine.

Vrchol Voragine se zformoval do dnešní podoby v 60. letech 20. století, ale vznikat začal již ve 40. letech. V roce 1964 došlo k jeho hlavnímu rozvoji, když z praskliny, nad kterou stál, začalo proudit množství materiálu. Během jeho vzniku došlo k zániku Centrálního kráteru.

Bocca Nuova.

Tento vrchol vznikl v roce 1968 v okolí vrcholu "Voragine", západně od kužele vzniklého při erupci v roce 1964. Původní velikost kráteru byla 8 metrů v průměru, ale následkem kolapsů jeho okrajů během 30 let existence došlo ke zvětšení až na 350 metrů, kterých dosáhl v roce 1997. Většina menších kuželů v oblasti byla zničena během kolapsů Bocca Nuova, čímž došlo ke snížení nadmořské výšky Etny na 3310 metrů. V 90. letech 20. století docházelo pak postupně k zaplňování tohoto kráteru materiálem, až v roce 1999 byl tento kráter téměř kompletně vyplněn.

Severovýchodní a jihovýchodní kráter.

Oba dva krátery začaly vznikat podobně jako výsledek kolapsu kužele na svahu sopky. Jihovýchodní kráter začal vznikat v roce 1971, ale pak se až do roku 1978 odmlčel. Od téhož roku se ozval šesti silnými erupcemi. V roce 1989 se projevoval převážně lávovými fontánami a 5. ledna 1990 hlasitou erupcí. Jihovýchodní kráter byl aktivní následně v roce 2001, kdy dosáhl výšky 3300 metrů nad mořem.  Oproti tomu Severovýchodní kráter byl v růstu poznamenán opakovanými kolapsy, které se odehrály v 50. letech 20. století, takže jeho základy se zformovaly na strukturách vzniklých těmito událostmi. Hlavní část kráteru se pak vyvinula až v 70. letech. Na konci tohoto desetiletí došlo k erupcím na dolním okraji kužele Severovýchodní kráteru, které začaly tvořit další menší kužel. Mezi lety 1991 až 1993 došlo k sérii kolapsů, které kráter zmenšily. V roce 1998 došlo vlivem silné erupce v oblasti "Voragine" k sesuvu jižního svahu Severovýchodního kráteru a překrytí vrcholu několika metry pyroklastického materiálu.

Historie vzniku.

Strukturní a seismické údaje naznačují, že vznik Etny je spojen s regionální deformací projevující se kompresním zlomem v severojižním směru jako výsledek subdukce africké litosférické desky pod euroasijskou desku. Celý proces započal přibližně před 80 milióny lety, kdy se začala Sicílie natáčet vlivem tlaku africké desky. Samotná africká deska popraskala a vytvořila chaotickou strukturu protkanou zlomy, kterými mohlo na povrch začít stoupat magma. Na druhou stranu vznik Etny a dlouhotrvající vulkanismus v oblasti nebyl zcela vysvětlen a existuje několik proti sobě stojících teorií. Stratovulkán Etna vznikl v průběhu pleistocénu a holocénu na starší štítové sopce. Sopečná aktivita začala v oblasti Etny přibližně před půl milionem let podmořskou erupcí v tehdejší příbřežní oblasti Sicílie, čímž došlo ke vzniku submarinních lávových těles s typickou polštářovou strukturou lávy tholeiitického složení. Pozůstatky této fáze formování Etny je možné pozorovat na odkryvech okolo města Acicestello, kde se vedle sebe nachází polštářová láva a hyaloklastika. O 300 000 let později se sopečná aktivita přesunula do nové oblasti, která leží jihozápadně od současného místa erupcí, kam se přesunula aktivita přibližně před 170 000 let, kdy začala vznikat přímá předchůdkyně dnešní Etny. Tehdejší erupce vybudovaly první větší těleso sopky, které odpovídalo stratovulkánu vlivem efuzivních a explozivních erupcí tholeiitického a alkalického složení hornin. Následovalo období tzv. „Trifoglietto II“, kdy v oblasti existovalo několik stratovulkánů, které se vzájemně prorůstaly a překrývaly sopečnou aktivitou. Mezi tehdejší aktivní stratovulkány v oblasti patřily "Triforglietto II", "Vavalaci" a "Cuvigghiuni", které byly charakteristické alkalickými magmaty odpovídající trachyandezitům. V této době vlivem chemického složení narůstala síla explozivního vulkanismu, což vedlo ke zmenšování sopky explozemi a vznikem výrazných kalder. Na základě datování se odhaduje, že tato epizoda ve vývoji Etny probíhala před 80 či 63 000 lety. Těleso sopky postupně narůstalo, i když bylo příležitostně zmenšeno explozí či gravitačním sesuvem způsobeným silnou sopečnou erupcí.  Přibližně před 35 000 až 15 000 lety Etna se začala projevovat silnými explozivními erupcemi, během kterých vzniká obrovský pyroklastický proud, který uložil do okolí silné vrstvy ignimbritových usazenin, jež je možné pozorovat v okolí města Biancavilla severozápadně od Etny. Sopečný popel vyvržený do atmosféry Země byl následně unášen na velké vzdálenosti a byl pozorován až v jezerních sedimentech v Colli Albani nedaleko Říma, který je vzdálený přes 800 km severně od sopky. Tato událost byla pravděpodobně spojena se vznikem 3 kilometry široké kaldery "Ellittico", jež byla později téměř zcela vyplněná mladším eruptivním materiálem a pohlcena dalším mladším kolapsem a vznikem další kaldery.  Před několika tisíci lety došlo na východním svahu hory ke katastrofickému kolapsu, který se podobal události při erupci Mount St. Helens v roce 1980. Sesuv zanechal za sebou obrovskou depresi na straně sopky známou jako Valle del Bove (údolí Býků). Takto vzniklá kaldera má v současnosti rozměry 5 × 7 km a je otevřena směrem k východu. Výzkum publikovaný v roce 2006 naznačuje, že k této události došlo přibližně kolem roku 6000 př. n. l. a vedl ke vzniku tsunami, která zdevastovala část východní oblasti Středomoří, kde se do dnešních dnů po ní zachovaly geologické důkazy. Mohlo by se jednat i o důvod, proč došlo k náhlému opuštění osídlení v oblasti Atlit Jam v Izraeli v této době, které leží v oblasti nižší, než je mořská hladina.  Strmé svahy oblasti "Valley" se zřítily v historii několikrát, čímž se obnažily jednotlivé vrstvy sopky dávající možnost snadno studovat historii erupcí Etny a došlo ke změně tvaru původní kaldery do současného. Nejmladší kolaps stěny kráteru Etny se odehrál přibližně před 2000 lety, kdy došlo k vytvoření současně se vyvíjející kaldery známé jako "Piano Caldera". Předpokládá se, že vznik této dva a půl kilometru široké kaldery se odehrál v roce 122 př. n. l. ve spojitosti s explozivní erupcí, která se toho roku odehrála. Tato deprese byla později téměř celá vyplněna mladší lávou vzniklou mladšími erupcemi, ale i tak je její okraj stále dobře patrný jako příkře vystupující svah poblíž základny dnešního nového kužele vznikajícího v oblasti kráteru. V současnosti stále probíhají pochody měnící vzhled kalder a tvaru sopky. Jedna menší událost se odehrála například v roce 1669 a dá se předpokládat, že i do budoucna podobné pochody budou nastávat.  Výzkum podloží Etny ukázal, že Mohorovičićova diskontinuita se nachází v hloubce 27 km pod Etnou. Celá oblast Etny se pozvolna vyzvedává rychlostí 1 mm/rok, jak dokládají pleistocéní mořské sedimenty na jihovýchodních svazích Etny ve výšce 400 m n. m.

Erupce.

Nejstarší záznamy o erupcích Etny jsou již ze starověku (135 n. l.). K jedné z nejmohutnějších erupcí došlo v roce 1669, kdy láva dosáhla města Catanie, jež částečně poničila. Další výjimečné erupce byly v roce 1910, kdy se vytvořilo 23 nových kráterů, v roce 1917 (láva tryskala do výšky až 800 m) a v roce 1923 – po této erupci láva vydržela horká 18 měsíců.  Poslední erupce jsou z let 1928, 1954, 1964, 1971, 1974, 1978, 1979, 1981, 1983, 1985, 1986, 1992, 2000, 2001, 2002, 2004, 2006, 2007, 2008, 2011, 2015 a 2019. V současné době je sopka činná v podstatě nepřetržitě.

Historické erupce.

Erupce v oblasti Etny mívají různý charakter, který se v průběhu času měnil a stále mění. Některé erupce se odehrávají přímo v místě jícnu (např. erupce z roku 2008) tvořeného čtyřmi krátery – "Severovýchodním kráterem", "Jihovýchodním kráterem" a krátery "Voragine" a "Bocca Nuova". Další erupce se odehrávají na svazích sopky, kde se nachází více než 300 depresí od malých děr až po velké krátery široké stovky metrů, ze kterých se nepravidelně valí magma na povrch. Erupce, které se odehrávají na vrcholu sopky, jsou často explozivního charakteru s charakteristickým sopečným oblakem, ale jen málokdy jsou nebezpečné pro obyvatele žijící poblíž sopky. Naproti tomu erupce na svazích sopky se občas odehrávají o stovky metrů níže, než je vrchol sopky, a také blíže k obydleným oblastem, kde mohou způsobit materiální škody i oběti na životech. Mnoho vesnic a malých městeček leží okolo kužele sopky či přímo na ní, a tak mohou být těmito výlevy snadno zasaženy. Od roku 1600 se na Etně odehrálo minimálně 60 sopečných erupcí, skoro polovina z nich se odehrála od začátku 20. století. Od začátku třetího tisíciletí došlo na Etně již k 5 erupcím, a to v letech 2001, 2002–2003, 2004–2005, 2007 a 2008.  První záznam o erupci Etny pochází od řeckého historika Diodóra Sicilského, který žil v prvním století před naším letopočtem. Následně nejspíše první popis erupce pochází od římského básníka Publia Vergilia Marona v jeho eposu Aeneis:  V roce 396 př. n. l. erupce Etny údajně zmařila snahu Kartáginců proniknout do Syrakus v době první sicilské války.  Silná explozivní erupce pliniovského typu, která vytvořila pyroklastický sloup tvořený plyny, popelem a dalšími pevnými částečkami, se odehrála kolem roku 122 př. n. l., což se projevilo silným spadem tefry jihovýchodně od sopky. Zasaženo bylo například město Catania, kde silná vrstva tefry způsobila kolaps mnoha střech. Jako pomoc postižené oblasti rozhodla tehdejší římská vláda, že postižená oblast nebude muset platit daně po dobu deseti let.  V roce 1669 došlo k nejsilnější erupci jejímž vlivem bylo poničeno město Catania. Před samotnou erupcí oblast zasáhlo silné zemětřesení a následně 11. března se otevřela trhlina z Nicolosi až k centrálnímu kráteru. Po celé délce trhliny byly aktivní malé sopky, které chrlily magma na povrch.

Současné erupce.

Další velký lávový proud způsobený erupcí v roce 1928 byl první a od roku 1669 i jediný lávový proud, který svojí silou zasáhl hustě obydlenou oblast v okolí Mascali. Erupce začala 2. listopadu 1928 vysoko na severovýchodní straně sopky, ale později se otevřela nová trhlina níže, ze které na povrch začala proudit další láva. 4. listopadu se následně otevřela další trhlina, čímž měl lávový proud již tři zdroje roztaveného materiálu. Tato trhlina se otevřela ve výšce 1200 metrů nad mořem, zcela netypicky nízko, v oblasti známé jako "Ripe della Naca". Pod touto oblastí se nacházela vesnice Mascali, která byla během dvou dnů téměř zcela zničena. Pouze kostel a několik málo okolo stojících budov v severní části obce zvané "Sant'Antonino" tuto událost přežilo. Během několika dní, kdy erupce pokračovaly, došlo k přerušení vlakového spojení mezi Messinou a Catanií a zničení vlakové zastávky v obci Mascali. Událost byla následně využita italským fašistickým režimem Benita Musolinniho k propagandistickým účelům, kdy byla oslavována rychlá první pomoc, evakuace a znovuobnova poničených oblastí. Obec Mascali byla později vybudována na jiném místě a nad sochou Ježíše Krista před přeživším kostelem byla umístěna pochodeň – symbol fašistů v Itálii. V listopadu 2008 proběhla v obci připomínková akce zničení obce za účasti řady pamětníků a očitých svědků, kteří popisovali jejich zážitky z tehdejší erupce.  Další významné erupce ve 20. století se odehrály v letech 1949, 1971, 1981, 1983 a 1991–1993. V roce 1971 láva pohřbila astronomickou observatoř Etna vybudovanou v 19. století, zničila první generaci lanovky vedoucí k vrcholu a vážně ohrožovala existenci obcí Sant Alfio a Fornazzo na východním úbočí sopky. Touto erupcí došlo ke vzniku nového sopečného vrcholu pojmenovaného "Jihovýchodní kráter". V březnu 1981 město Randazzo na severozápadním svahu jen těsně uniklo zničení atypicky rychlými lávovými proudy, které se kolem města prohnaly. Byly velice podobné proudu z roku 1928, který zničil obec Mascali. Mezi roky 1992 až 1993 došlo k ohrožení města Zafferana, ale vlivem značného úsilí se podařilo město zachránit jen se ztrátou jedné budovy a několika stovek metrů městské zeleně. K záchraně přispělo vybudování kamenných valů do cesty postupujícího proudu. Předpokládalo se, že valy vytvoří lávě hráz a že přísun nového materiálu ustane dříve, než za nimi vznikne lávové jezero natolik silné, aby valy silou prorazilo a láva by mohla pokračovat přímo na město Zafferana. Nicméně erupce pokračovala a hráze láva časem překonala a v tečení směrem k městu pokračovala. Následně bylo rozhodnuto, že blízko místa erupce budou použity výbušniny k přerušení lávových kanálů a tunelů, které velice efektivně transportovaly lávu na vzdálenost 7 kilometrů, aniž by se láva výrazně chladila a zpomalovala. Hlavní exploze se odehrála 23. května 1992 a vedla ke zničení lávového tunelu, načež láva začala téct novým uměle připraveným korytem, které jí odvedlo daleko od Zafferana. Předpokládalo se, že vytvoření nového koryta směrem k městu by lávě trvalo měsíce. Krátce po explozi klesla rychlost lávové erupce a během jejího doznívání až do 30. března 1993 se již nikdy nepřiblížila do blízkosti města.  Mezi lety 1995 až 2001 nastalo období netradičně vysoké aktivity čtyř kráterů na vrcholu Etny, ale až během června až srpna 2001 došlo k prvnímu lávovému výlevu na svazích Etny. Tato erupce, která byla živena vystupujícím magmatem ze sedmi prasklin převážně situovaných na jižním svahu, byla silně sledována masmédii, jelikož se odehrála v období vrcholící turistické sezóny a současně se v Itálii nacházelo velké množství reportérů a televizních štábů kvůli zasedání G8 v Janově. Erupce probíhala taktéž nedaleko jedné ze snadno dosažitelné turistické oblasti, takže mohla být hojně pozorována turisty. Erupce měla na svědomí poničení horní stanice lanovky poblíž "Etna Sud" a dalšího turistického zázemí.  Mezi roky 2002 a 2003 se odehrála další silná erupce, jedna z nejsilnějších za posledních 150 let, která vyvrhla do atmosféry obrovské mračno materiálu, které bylo lehce viditelné z vesmíru. Důvodem vzniku takto výrazného mračna byl kontakt vystupujícího magmatu s podzemní vodou, nárůstu tlaku a explozi. Část materiálu z tohoto mračna spadla na území Libye a řeckého ostrova Kefalonia, poté, co překonalo 600 km jižním směrem přes Středomoří. Seismická aktivita během erupce otevřela mezi 26. a 27. říjnem 4 kilometry dlouhou trhlinu, která se projevovala havajským typem erupcí i strombolským. Otřesy současně způsobily sesuv východního svahu o dva metry, což způsobilo množství poškození budov. Erupce současně zcela zničila turistickou stanici Piano Provenzana na severovýchodním svahu a část stanice „Etna Sud“ okolo Rifugio Sapienza na jižním svahu. Část erupce byla nafilmována společností Lucasfilm a následně použita v roce 2005 ve filmu jako krajina planety Mustafar. Rifugio Sapienza je poblíž stanice lanovky, která byla zničena předchozí erupcí v roce 1983 a která byla následně znovuvybudována.  V září 2004 a v březnu 2005 se Etna částečně uklidnila a probíhaly jen pozvolné lávové výlevy v oblasti jihovýchodního svahu ve vyšších polohách. Silnější erupce se opět projevily až mezi červencem až prosincem v roce 2006 v oblasti Jihovýchodního kráteru, načež následovaly čtyři epizody výtrysku magmatu pod tlakem, čímž vznikly lávové fontány v téže oblasti Jihozápadního kráteru ve dnech 29. března, 11. dubna, 29. dubna a 7. května 2007. V polovině srpna 2007 se částečně změnil chemismus magmatu a tím i druh erupce, Etna se začala projevovat produkcí popela a strombolským typem erupcí v oblasti východně od Jihovýchodního kráteru.  4. října 2007 Etna hlasitě explodovala okolo 20:00 místního času za vyhození lávy přibližně do výšky 400 metrů, čímž se dostalo do atmosféry opět značné množství materiálu, který byl následně transportován nad okolní vesnice a města, kde spadl. Erupce se opět odehrála v oblasti Jihovýchodního kráteru a byla vidět z velké části Sicílie. Příštího rána mezi 5 až 7 hodinou došlo k postupnému uklidnění erupce. Kvůli erupci ale muselo být z bezpečnostních důvodu v průběhu noci uzavřeno letiště Catania-Fontanarossa pro veškeré lety. Podobná událost se odehrála později v noci ze 23. na 24. listopadu 2007, trvala 6 hodin a způsobila spad popela a lapill na severní straně sopky. Zdrojem erupce byl podobně jako v předchozích případech Jihovýchodní kráter. Následujících několik měsíců probíhala jen minimální eruptivní i seismická aktivita v oblasti Jihovýchodního kráteru. Další silná erupce proběhla pozdě odpoledne 10. května 2008, která ale vlivem špatného počasí nebyla z větší části pozorovatelná v oblasti kráteru. Po erupci se do níže položené "Valle del Bove" oblasti dostalo několik lávových proudů. Erupce trvala přibližně 4 hodiny.  Dne 13. května 2008 ráno začala nová sopečná erupce, která byla doprovázená rojem 200 menších zemětřeseních a deformací povrchu v oblasti vrcholku sopky. Odpoledne téhož dne se otevřely dvě nové praskliny v nadmořské výšce 2650 respektive 3050 metrů s množstvím depresí, které se začaly projevovat strombolským typem erupcí a produkcí lávových proudů, jež začaly klesat do "Valle del Bove". Během následujících 24 hodin urazil lávový proud přibližně 6 km východním směrem, kde náhle zpomalila až se zastavila ve vzdálenosti 3 km od nejbližší vesnice Milo. Mezi 16. až 18. květnem narostla produkce popela, což vedlo ke vzniku malého mračna nad sopkou. Ke konci května a v prvním týdnu června pokračovala aktivita na nízké úrovni, kdy láva vytékala do vzdálenosti jen několika set metrů od místa úniku. 8. června došlo k náhlému zvýšení aktivity. Během následujícího týdne byla tekoucí láva již 5 kilometrů od svého původního zdroje a po celý červen a červenec pokračovaly pozvolné erupce strombolského typu ze dvou prasklin ve výšce 2800 m nad mořem, což vedlo ke vzniku 4 km dlouhému proudu. Aktivita v polovině července se projevovala hlasitými detonacemi, které byly zaznamenány v několika okolních městech. Na konci července tyto detonace ustaly, ale výlevy lávy stále pokračovaly pozvolnou rychlostí tvořící jen krátké lávové proudy do maximální délky 1 km.  Dne 13. listopadu 2008, šest měsíců po utlumení aktivity, došlo k opětovným erupcím na svazích Etny, které se projevovaly nízkou rychlostí a stabilitou. Staly se nejdelší ze čtyř erupcí, které zatím ve třetím tisíciletí proběhly. Předchozí erupce z roku 2001, 2002–2003 a 2004–2005 trvaly pouze 3 týdny, 3 měsíce, respektive 6 měsíců.  Dne 7. listopadu 2009 došlo k erupci strombolského typu na východním svahu Jihozápadního kráteru, o den později se v hloubce 10 km odehrálo zemětřesení o síle 4,4.

Neobvyklé úkazy.

V 70. letech 20. století bylo údajně v okolí Etny pozorováno několik kouřových kroužků, jež jsou u sopek velice řídké. V roce 2000 došlo k opětovnému pozorování tohoto atypického útvaru v okolí sopky. Během erupce došlo k tomu, že vypuštěný oblak kouře měl kruhový tvar podobně, jako když kuřáci vytvoří ústy kouřový kroužek. Takto vzniklý útvar stoupal z jícnu sopky vzhůru po dobu až 10 minut, než se vlivem proudění vzduchu rozpadl. Kroužky byly pozorovány v oblasti kráteru Bocca Nuova, ze kterého unikly, následně dorostly průměru 100 až 200 metrů ve výšce okolo 1000 metrů nad povrchem.

Význam.

Přínosy.

Etna je pro svoji snadnou dosažitelnost hlavní turistickou atrakcí, která přitahuje každoročně až milión (údaj pravděpodobně k roku 2004) turistů do oblasti Sicílie. Každoroční příliv turistů, kteří chtějí spatřit aktivní sopku, dává práci většině lidí v oblasti v terciárním sektoru služeb, ať už se jedná o pohostinství, ubytovací kapacity či prodej suvenýrů. Etna je společně se Stromboli po Havajských sopkách pravděpodobně nejnavštěvovanější sopečná oblast na světě.  Etna společně se Stromboli sehrála důležitou roli ve vývoji zařízení a sopečné turistiky v průběhu historie, když se stala centrem turistického ruchu již od druhé poloviny 19. století. Důvodem zájmu se stala neobvyklá krajina, okolní scenérie, která přitáhla zájem malířů a umělců 18. a 19. století, kteří oblast zprofanovali mezi širokou veřejnost. Nepravidelné turistické návštěvy trvaly až do první poloviny 20. století. Od 60. let 20. století do oblasti začala směřovat masová turistika organizovaná cestovními kanceláři. Od 50. let 20. století je v oblasti Etny zaznamenán soustavný nárůst turistů. V listopadu roku 2002 bylo otevřené nové muzeum věnované Etně ve městě Nicolosi. Nejstarší informační centrum o Etně "Refugio Sapiensa" se nachází v ležící 1900 m n. m., odkud se řada turistů vydává na vlastní nebezpečí zdolávat vrcholky Etny. V současnosti přístup na Etnu zajišťuje čtveřice silnic, které vedou do dvou hlavních turistických center. Samotný vrchol s krátery je od úmrtí devíti turistů v roce 1979 pro návštěvníky uzavřen, ale za dobrého počasí a klidné Etny je možné se na vrchol ke kráterům vydat s turistickým průvodcem.  V oblasti okolo Etny včetně jejího masívu se nachází národní park vyhlášený v roce 1987 jako reakce na narůstající turismus.  Sopečné erupce vyvrhují do okolí sopky materiál, který je velice úrodný a zúrodňuje okolí sopky, což v jejím okolí umožňuje masivní pěstování vinné révy, různých druhů ovoce, farmaření atd. Každá sopečná erupce tak přináší nové živiny, které se v následujících letech po jejich vyvržení na povrch budou uvolňovat.

Nebezpečí.

Etna se projevuje několika druhy nebezpečí, ať už se jedná o erupce, úniky sopečných plynů, gravitačními kolapsy či spadem tefry do okolí. Různé formy nebezpečí mají rozdílný rozsah, množství materiálních škod a možností jejich předpovídání a případné obraně. Mezi ty, se kterými lidé mohou bojovat, patří lávové proudy. V případě, že směřují na obydlené oblasti, snaží se je odpovědné složky odklonit či případně zastavit a to za pomoci nového koryta, kterým by láva odtékala mimo ohroženou oblast či například explozemi, které by měly přehradit lávový tunel či koryto a donutit lávu změnit směr.  V oblasti Etny existuje systém včasné výstrahy, který má varovat obyvatelstvo v případě náhlého nebezpečí způsobeného erupcí. Mezi vážná nebezpečí zasahující velké oblasti patří spad tefry vznikající během erupce. Menší částice jsou schopné cestovat desítky kilometrů, kde pak padají a zasypávají oblasti částicemi v podobě prachu a lapil. Tento oblak představuje nebezpečí jak pro leteckou dopravu tak v případě silného spadu i pro spádové oblasti, kde narušuje automobilovou dopravu a může způsobit i zřícení střech budov. V současnosti v oblasti existuje systém, který poloautomaticky vyhodnocuje potenciální nebezpečí spadu tefry a směru větru a v případě potřeby informuje příslušné orgány civilní správy.

Etna v kultuře.

Dle římské mytologie je sopka Etna spojována se soubojem Dia s největším z titánu Týfónem, synem Tartara a matky země Gai. Po souboji mezi nimi byl Týfón poražen a Zeus utíkajícího titána dostihl v oblasti Sicílie, kde na něj svrhl horu Etna. Když byl Týfón uvězněn pod Etnou, všech 100 jeho hlav se okamžitě pokusilo dostat na povrch, což se projevilo v množství erupcí a sloupů kouře. Pokaždé když Etna začne soptit, dle pověstí se Týfón pokouší uniknout pod tíhy Etny na povrch.

Turistika.

Etna je v současné době oblíbeným turistickým cílem. Výstup až k hlavnímu kráteru je možný pouze s turistickým průvodcem. Bez průvodce je možné vystoupat pouze na Torre del Filosofo. Pro méně zdatné turisty je možné využít dopravu lanovkou a následně autobusy 4x4 na tuto plošinu.

Etna ("Aítnē" v řečtině, v latině "Aetna", také známá jako "Mungibeddu" ("krásná hora") v sicilštině a "Mongibello" v italštině (z latinského "mons" a arabského "gibel", oboje znamená hora)) je nejvyšší činná sopka a druhá nejmohutnější sopka v Evropě. Nachází se v Itálii – na východním pobřeží ostrova Sicílie, nedaleko měst Messina a Catania. Sopka byla v roce 2013 zapsána mezi přírodní památky Světového dědictví UNESCO. Její výška k roku 2009 dosahuje 3329 metrů nad mořem, ale ještě do erupce v roce 1981 měřila o 21 metrů více, a to 3350 metrů. Následkem sopečné erupce a uvolnění magmatu došlo k poklesu sopky. Jedná se o nejvyšší horu v Itálii jižně od Alp. Etna se rozkládá na 1190 km2 s obvodem báze okolo 140 km. Samotná základna sopky je eliptického tvaru o rozměrech 38×47 km. Jedná se tak o největší aktivní sopku v Itálii, která je přibližně dva a půl krát větší než druhá největší sopka Vesuv. V Evropě předčí Etnu pouze Pico de Teide na ostrově Tenerife. Platí to ovšem jen z geopolitického hlediska, podle geografického členění Kanárské ostrovy náležejí již k africkému kontinentu.

Mount Etna, or Etna ( or ; or ; ; ), is an active stratovolcano on the east coast of Sicily, Italy, in the Metropolitan City of Catania, between the cities of Messina and Catania. It lies above the convergent plate margin between the African Plate and the Eurasian Plate. It is the highest active volcano in Europe outside the Caucasus and the highest peak in Italy south of the Alps with a current height of, though this varies with summit eruptions. Etna covers an area of with a basal circumference of. This makes it by far the largest of the three active volcanoes in Italy, being about two and a half times the height of the next largest, Mount Vesuvius. Only Mount Teide on Tenerife in the Canary Islands surpasses it in the whole of the European–North-African region west of the Black Sea. In Greek mythology, the deadly monster Typhon was trapped under this mountain by Zeus, the god of the sky and thunder and king of gods, and the forges of Hephaestus were said also to be underneath it.


Historie.

Kolem roku 1970 se objevuje označení FORTH (název je od slova FOURTH-čtvrtý, jazyk pro příští, čtvrtou generaci malých počítačů). Forth tedy nevznikl akademickým rozhodnutím, vytvářel ho jeden člověk, jedno desetiletí, jako pomůcku pro práci. První kompletní samostatnou aplikací Forthu je v roce 1971 řízení radioteleskopu pro NRAO. Další aplikace jsou v řízení antén, teleskopů, databáze, zpracování obrazu.  Tento člověk se jmenuje Charles „Chuck“ Moore a dodnes patří mezi zajímavé a současně velmi rozporuplné osobnosti, které se podílely na rozvoji výpočetní techniky, zejména vestavěných (embedded) řídících systémů a systémů běžících v reálném čase. Moore byl prý překvapen, když zjistil, že systém, který vyvinul pro své potřeby, používají i další lidé, kterým v jejich práci vyhovuje více než v té době komerčně prosazovaný Fortran.  Do značně heterogenního prostředí počítačů a operačních systémů sedmdesátých let přišel Moore se svým jazykem (či lépe řečeno celou vývojovou platformou) Forth. Vývojové prostředí Forthu obsahovalo interaktivní editor, interpret jazyka Forth a univerzální vazbu na assembler upravený na právě provozovaný systém. Toto prostředí umožňovalo spouštět souběžně více procesů a současně mohlo v systému nezávisle pracovat až 64 uživatelů, a to i na platformách, jejichž operační systém nebyl multiuživatelský a dokonce ani multitaskový.

Vlastnosti.

Forth je založen na použití dvojice zásobníků. První zásobník se nazývá zásobník operandů, druhý zásobník návratových adres. Prakticky všechny forthovské příkazy ovlivňují položky v jednom nebo obou zásobnících. Pro zápis příkazů i matematických operací je použita postfixová notace, někdy také nazývaná obrácená polská notace (anglicky "Reverse Polish Notation"). Při tomto způsobu zápisu se nejdříve uvádějí operandy a teprve za nimi následují operátory. Ve Forthu se místo označení operátor nebo funkce používá "slovo".

Příklady.

Jednoduchá aritmetika.

10 20 + ( toto je komentář ) 10 20 * \ toto je jednořádkový komentář 10 20 - ( 10 způsobí vložení čísla 10 na vrchol zásobníku operandů a 10 20 + 30 * ( zpětné lomítko a závorky jsou také slova, takže musí být 5 4 3 2 1 * / + -

Vytvoření nového slova.

. \ slovo. vypíše hodnotu na vrcholu zásobníku

Použití nově definovaného slova.

10 print 1 2 + print 1 2 3 * - print

Základní slova pro práci se zásobníkem.

1 2 swap \ zásobník: 2 1 drop \ zásobník: 2 dup \ zásobník: 2 2 drop drop \ zásobník: 1 2 3 rot \ zásobník: 2 3 1 over \ zásobník: 2 3 3 1

Řídící struktury.

Podmínka.

10 20 > if else \ větev else je nepovinná then

Počítaná smyčka.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 10 1 do ( první argument slova do udává, kolikrát se bude cyklus opakovat loop

Cyklus while-do.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 0 begin while repeat drop

Cyklus s podmínkou na konci.

\ vypočítá pomocí Euklidova algoritmu největší společný dělitel ze dvou čísel

Nekonečný cyklus.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 0 begin again

Forth je programovací jazyk, který se v dnešní době používá zejména ve vestavěných (embedded) systémech a real-time prostředích. Jazyk Forth vyvinul roku 1969 Charles H. Moore, který je jednou z významných osobností, jež se podílely na rozvoji výpočetní techniky.

Forth is an imperative stack-based computer programming language and environment originally designed by Chuck Moore. Language features include structured programming, reflection (the ability to examine and modify program structure during execution), concatenative programming (functions are composed with juxtaposition) and extensibility (the programmer can create new commands). Although not an acronym, the language's name is sometimes spelled with all capital letters as FORTH, following the customary usage during its earlier years.


Účel modelu.

Úlohou referenčního modelu je poskytnout základnu pro vypracování norem pro účely propojování systémů. Otevřený systém podle tohoto modelu je abstraktním modelem reálného otevřeného systému. Norma tedy nespecifikuje implementaci (realizaci) systémů, ale uvádí všeobecné principy sedmivrstvé síťové architektury. Popisuje vrstvy, jejich funkce a služby. Nejsou zde zařazeny žádné protokoly, které by vyžadovaly zbytečně mnoho detailů.  V praxi je model využit pro programování jednotlivých součástí síťového subsystému v modulech, které reprezentují jednotlivé vrstvy a komunikují mezi sebou pomocí rozhraní (API). Díky tomu je možné jednotlivé části snadněji naprogramovat a nezávisle nahrazovat (například vyměnit síťovou kartu, ovladač, aplikaci a zároveň ponechat ostatní součásti beze změny). Reálně je vrstvený model použit například u rodiny protokolů TCP/IP, kde jsou však použity jen čtyři vrstvy.

Vrstvový model.

Každá ze sedmi vrstev vykonává skupinu jasně definovaných funkcí potřebných pro komunikaci. Pro svou činnost využívá služeb své sousední nižší vrstvy. Své služby pak poskytuje sousední vyšší vrstvě.  Podle referenčního modelu není dovoleno vynechávat vrstvy, ale některá vrstva nemusí být aktivní. Takové vrstvě se říká "nulová", nebo "transparentní".  Komunikaci mezi systémy tvoří:  Na počátku vznikne požadavek některého procesu v aplikační vrstvě. Příslušný podsystém požádá o vytvoření spojení prezentační vrstvu. V rámci aplikační vrstvy je komunikace s protějším systémem řízena aplikačním protokolem. Podsystémy v prezentační vrstvě se dorozumívají prezentačním protokolem. Takto se postupuje stále níže až k fyzické vrstvě, kde se použije pro spojení přenosové prostředí. Současně se při přechodu z vyšší vrstvy k nižší přidávají k uživatelským (aplikačním) datům záhlaví jednotlivých vrstev. Tak dochází k postupnému "zapouzdřování" původní informace. U příjemce se postupně zpracovávají řídící informace jednotlivých vrstev a vykonávají jejich funkce.  Mnemotechnická pomůcka pro zapamatování: "Aplikace" potkala "prezentaci", "zrealizovaly" "transport" "sítí", "spojily" se "fyzicky".

Fyzická vrstva.

Vrstva č. 1,. Specifikuje fyzickou komunikaci. Aktivuje, udržuje a deaktivuje fyzické spoje (např. komutovaný spoj) mezi koncovými systémy. Fyzické spojení může být dvoubodové (sériová linka) nebo mnohobodové (Ethernet).  Fyzická vrstva definuje všechny elektrické a fyzikální vlastnosti zařízení. Obsahuje rozložení pinů, napěťové úrovně a specifikuje vlastnosti kabelů; stanovuje způsob přenosu "jedniček a nul". Huby, opakovače, síťové adaptéry a hostitelské adaptéry (Host Bus Adapters používané v síťových úložištích SAN) jsou právě zařízení pracující na této vrstvě.  Hlavní funkce poskytované fyzickou vrstvou jsou:

Linková vrstva.

Vrstva č. 2,. Poskytuje spojení mezi dvěma sousedními systémy. Uspořádává data z fyzické vrstvy do logických celků známých jako rámce (frames). Seřazuje přenášené rámce, stará se o nastavení parametrů přenosu linky, oznamuje neopravitelné chyby. Formátuje fyzické rámce, opatřuje je fyzickou adresou a poskytuje synchronizaci pro fyzickou vrstvu.  Datová vrstva poskytuje funkce k přenosu dat mezi jednotlivými síťovými jednotkami a detekuje případně opravuje chyby vzniklé na fyzické vrstvě. Nejlepším příkladem je Ethernet. Na lokálních sítích založených na IEEE 802 a některých na IEEE 802 sítích jako je FDDI, by tato vrstva měla být rozdělena na vrstvu řízení přístupu k médiu (Medium Access Control, MAC) a vrstvu IEEE 802.2 logické řízení linek (Logical Link Control, LLC).  Na této vrstvě pracují veškeré mosty a přepínače. Poskytuje propojení pouze mezi místně připojenými zařízeními, a tak vytváří doménu na druhé vrstvě pro směrové a všesměrové vysílání.

Síťová vrstva.

Vrstva č. 3,. Tato vrstva se stará o směrování v síti a síťové adresování. Poskytuje spojení mezi systémy, které spolu přímo nesousedí. Obsahuje funkce, které umožňují překlenout rozdílné vlastnosti technologií v přenosových sítích.  Síťová vrstva poskytuje funkce k zajištění přenosu dat různé délky od zdroje k příjemci skrze jednu případně několik vzájemně propojených sítí při zachování kvality služby, kterou požaduje přenosová vrstva. Síťová vrstva poskytuje směrovací funkce a také reportuje o problémech při doručování dat. Veškeré směrovače pracují na této vrstvě a posílají data do jiných sítí. Zde se již pracuje s hierarchickou strukturou adres. Nejznámější protokol pracující na 3. vrstvě je Internetový Protokol (IP). Jednotkou informace je paket.

Transportní vrstva.

Vrstva č. 4,. Tato vrstva zajišťuje přenos dat mezi koncovými uzly. Jejím účelem je poskytnout takovou kvalitu přenosu, jakou požadují vyšší vrstvy. Vrstva nabízí spojově (TCP) a nespojově orientované (UDP) protokoly.

Relační vrstva.

Vrstva č. 5,. Smyslem vrstvy je organizovat a synchronizovat dialog mezi spolupracujícími relačními vrstvami obou systémů a řídit výměnu dat mezi nimi. Umožňuje vytvoření a ukončení relačního spojení, synchronizaci a obnovení spojení, oznamování výjimečných stavů. Do této vrstvy se řadí: NetBIOS, RPC. K paketům přiřazuje synchronizační značky, které využije v případě vrácení paket (např. z důvodu, že se během přenosu dat poškodí síť) k poskládání původního pořadí.

Prezentační vrstva.

Vrstva č. 6,. Funkcí vrstvy je transformovat data do tvaru, který používají aplikace (šifrování, konvertování, komprimace). Formát dat (datové struktury) se může lišit na obou komunikujících systémech, navíc dochází k transformaci pro účel přenosu dat nižšími vrstvami. Mezi funkce patří např. převod kódů a abeced, modifikace grafického uspořádání, přizpůsobení pořadí bajtů apod. Vrstva se zabývá jen strukturou dat, ale ne jejich významem, který je znám jen vrstvě aplikační. Příklady protokolů: SMB (Samba).

Aplikační vrstva.

Vrstva č. 7,. Účelem vrstvy je poskytnout aplikacím přístup ke komunikačnímu systému a umožnit tak jejich spolupráci. Do této vrstvy se řadí například tyto služby a protokoly: HTTP, FTP, DNS, DHCP, POP3, SMTP, SSH, Telnet, TFTP.

Paralela.

Příkladem připomínajícím vrstvový model ISO/OSI může být dopisová komunikace mezi manažery dvou firem (řekněme české a čínské). Jednotlivé vrstvy obou stran spolu zdánlivě komunikují přímo (stejné vrstvy na obou stranách používají stejný protokol, řeč, způsob prezentace dat), ale ve skutečnosti probíhá komunikace od vyšší vrstvy směrem k nejnižší, která jediná disponuje možností přenosu. Na cílové straně dochází naopak k předávání zprávy od nejnižší vrstvy směrem k vyšším.  Jednotlivé vrstvy mají kontakt (pomocí určitého "rozhraní") pouze s prvky v sousedních vrstvách. Rozhraním se myslí např. poštovní schránka mezi 4. a 3. vrstvou nebo přihrádka mezi 3. a 2. vrstvou. Každý prvek na straně odesílatele zpracuje zprávu do takového tvaru (dle daného "protokolu"), aby jí rozuměl jeho ekvivalent na straně příjemce. Protokol např. udává, jak má být správně nadepsaná adresa 5. vrstvou, nebo jak správně ve 2. vrstvě seskupit více dopisů jdoucích stejným směrem.

Reference.

ITU-T X.200: Open Systems Interconnection - Basic Reference Model: The basic model

Referenční model ISO/OSI vypracovala organizace ISO jako hlavní část snahy o standardizaci počítačových sítí nazvané OSI a v roce 1984 ho přijala jako mezinárodní normu ISO 7498. Kompletní text normy přijala také CCITT jako doporučení X.200. Referenční model ISO/OSI se používá jako názorný příklad řešení komunikace v počítačových a telekomunikačních sítích pomocí vrstevnatého modelu, kde jsou jednotlivé vrstvy nezávislé a snadno nahraditelné.

The Open Systems Interconnection model (OSI model) is a conceptual model that characterises and standardises the communication functions of a telecommunication or computing system without regard to its underlying internal structure and technology. Its goal is the interoperability of diverse communication systems with standard communication protocols. The model partitions a communication system into abstraction layers.


Historie a charakteristika čtvrti.

Téměř všichni Pražané znají Zličín jako nákupní zónu a stanici a depo metra. Ty se ale paradoxně nacházejí převážně v katastrálním území Třebonice a jen zčásti v městské části Praha-Zličín, ovšem (s výjimkou části kolejiště depa) mimo katastrální území Zličín.  Samotný Zličín vznikal jako vesnice; ještě roku 1910 se objevoval jako „Zlejčín“. Roku 1960 byla k obci připojena i nedaleká vesnice Sobín. V roce 1968 získala obec hranici s Prahou, když byly přičleněny sousední Řepy. Díky blízkosti ku Praze a silnici z metropole do Plzně, která východní částí Zličína procházela, se začala rozvíjet nová zástavba, hlavně tedy východně od původní obce; postavily se rodinné domy a později i sídliště. Obě obce se staly součástí Prahy v roce 1974, v souvislosti s jejím zatím posledním a zatím největším rozšířením.  Převažujícím typem zástavby jsou zde rodinné domky, ale také i jedno malé sídliště, ve své době vybudované pro potřeby armády. Tato celá zastavěná oblast je ohraničená průmyslovými závody, při připojení ku Praze bylo totiž rozhodnuto, že Zličín se stane podobně jako v té době Malešice průmyslovou oblastí. Využity byly volné plochy jižně a severovýchodně od zastavěné oblasti. V roce 1990 se Zličín stal součástí městské části Praha-Zličín. V 90. letech došlo k rozvoji na rozhraní Zličína a Třebonic spolu s výstavbou metra. Původně se zde mělo nacházet pouze depo a linka B měla vést právě do Třebonic; tyto plány však byly nakonec přepracovány a nejmladší linka pražské podzemní dráhy byla ukončena právě zde. Kromě stanice vznikl i přestupní terminál pro příměstské autobusy; později se začala rozvíjet i nákupní zóna. Ke konci prvního desetiletí 21. století se začala opět rozvíjet také i bytová zástavba, a to v místech nedaleko od nejstarších částí Zličína. Nové projekty znamenaly výstavbu několikapatrových městských domů přímo na zelené louce.  V létech 2005 až 2008 proběhl archeologický výzkum v Praze-Zličíně, v poloze Za novou silnicí. Během výzkumu byly postupně prozkoumány a zdokumentovány tři hlavní komponenty, které se v této lokalitě podařilo objevit: palisádou ohrazené neolitické sídliště, pravěká cesta a především kompletní pohřebiště vinařické skupiny z doby stěhování národů. Dosud bylo odkryto 177 kosterních hrobů. Jde o největší prozkoumané kosterní pohřebiště v Čechách a jedno z největších pohřebišť ve střední Evropě datované do období druhé a třetí třetiny pátého století.

Průmysl.

Na Zličíně se nachází průmyslové podniky. Jedná se o tyto:

Sport.

Místní fotbalový klub FC Zličín byl založen roku 1929. V jeho sportovním areálu se nachází víceúčelová sportovní hala sloužící současně jako školní tělocvična. Dále je zde fotbalové hřiště s přírodní trávou a fotbalové hřiště s umělou trávou třetí generace. Mini hřiště s umělou trávou slouží k přípravě mužstev klubu a je přístupné také pro veřejnost.

Doprava.

Veřejná.

Díky metru (od listopadu roku 1994, úsek V.B), které se sice přímo ve Zličíně nenachází, ale leží na jeho okraji, má celá čtvrť dobré dopravní spojení. Na metro navazují i autobusy. Na nedalekém sídlišti Řepy (na sever od Zličína) se nachází tramvajová trať. Od stanice metra jezdí i meziměstské linky do Plzně, Berouna, Kladna a Rakovníka.  Na hranici mezi Řepy a Zličínem se také nachází železniční nádraží, které umožňuje spojení do Kladna.

Automobilová.

Územím Zličína prochází Pražský okruh (zprovozněn v tomto úseku v roce 2002), dálnice D5 směřující do Plzně a její přivaděč z Jihozápadního Města. U stanice metra Zličín je také záchytné parkoviště P+R. Starým Zličínem prochází původní Plzeňská, hlavní tah do Plzně až do roku 1980, kdy se začala dálnice D5 stavět.

Obchodní zóna Zličín.

Podle Zličína se pojmenovávají obchodní centra na území Třebonic:  Všechna tři obchodní centra jsou vybavena rozsáhlými plochami parkovišť pro automobily. Do areálů Avion a Globus jezdí od stanice metra Zličín zvláštní autobusové linky s bezplatným tarifem. V oblasti byly postaveny i další obchodní nebo administrativní objekty. V sousedství obchodní zóny vzniká na území Stodůlek Západní Město.

Zličín () je městská čtvrť a katastrální území na západě Prahy, na severozápadním okraji městského obvodu Praha 5, o rozloze 317,61 ha. Tvoří severovýchodní část městské části Praha-Zličín.

Zličín is a district and cadastral area in the west of Prague, located in an administrative district of the same name, which is part of Prague 5 in the old system and governs the cadastral areas Zličín, Sobín and the northern part of Třebonice. The name is best known among Praguers as the site for a large bus station, Metro terminus and depot and a number of shopping centres and hypermarkets, all of which are named after Zličín, despite belonging to the neighbouring district Třebonice.


Charakteristika díla.

Román je rozdělen do sedmi kapitol. Na rozdíl od většiny jeho mladších próz je však určen spíše pro francouzské čtenáře. Je psán francouzsky, nevystupují v něm žádní Češi a neobjevuje se ani motiv emigrace či české komunistické zkušenosti (obsahuje jen několik ne příliš důležitých českých reminiscencí). To jej spojuje s Kunderovým dalším dílem, románem "L'Identité" (česky "Totožnost").  Během vyprávění se v několika kapitolách mění vypravěč. V některých kapitolách je spíše heterodiegetický (tj. není součástí vyprávěného světa, vypráví příběh někoho jiného, není protagonistou), ale v některých kapitolách je naopak čistě autodiegetický (tj. používá ich-formu, je součástí děje). Tento způsob užívání vypravěče není v Kunderově díle novým jevem (objevuje se např. v "Knize smíchu a zapomnění"), zde však nabývá nebývalého významu. Román stojí na jakési hranici fikce a skutečnosti, kdy nám autor dokládá, že děj románu je pouhý jeho výmysl a postavy vznikly ze spisovatelových metafor, ale když do příběhu vplétá vlastní vzpomínky na setkání se svým přítelem Avenariem, můžeme mít pocit, že vypravěčem je sám autor. Vypravěč však nikdy není ztotožnitelný s autorem.  Pro román je typický, jako u řady jiných Kunderových knih, filozoficko-estetický přesah, tentokrát úvahy o umění a jejím vztahu pro současného člověka (pro Paula, jednu z románových postav, jsou Hemingwayovy biografie důležitější než jeho vlastní literární práce, atd.). Kundera otevírá téma tzv. „imagologie“, disciplíny, jež se zabývá vytvářením obrazů (v reklamě, v literatuře, v denním životě), jež nahradila dřívější ideologie, jež již na lidi přestala působit. "K srovnání ideologie a imagologie chci dodat ještě toto: Ideologie byly jako obrovská kola v zákulisí, která se točila a uváděla do pohybu války, revoluce, reformy. Imagologická kola se otáčejí a na historii to nemá žádný vliv. Ideologie válčily jedna s druhou a každá z nich byla s to naplnit svým myšlením celou epochu. Imagologie organizuje sama mírumilovné střídání svých systémů ve svižném rytmu sezón. Řečeno Paulovými slovy: Ideologie patřily historii, kdežto vláda imagologie začíná tam, kde historie končí. " (Milan Kundera: "Nesmrtelnost", s. 119). Imagologové jsou lidé, kteří nám radí, jak se chovat, co je právě „in“, vhodné v tomto období.  Dalším předmětem Kunderových úvah je otázka přítomnosti zemřivšího člověka v paměti živých, tedy jeho posmrtného života mezi živými (motiv Bettiny von Arnim, Johanna Wolfganga Goetha a Laury). Tato duchovní linie dala knize jméno. Nesmrtelností je tedy v tomto díle myšlen pozůstatek obrazu mrtvého v mysli živých. Nesmrtelnost může být malá (v mysli rodiny...) a velká (v mysli lidí, které neznáme).

Obsah díla.

Hlavní dějová linka představuje Agnes, Francouzku, žijící v harmonickém a přiměřeně šťastném manželství s advokátem Paulem. (Samotná postava Agnes vznikla z Kunderovy vzpomínky na starší ženu u bazénu). Agnes žije v tísnivém strachu ze světa prostoupeného imagologií, ve strachu z nevědomého otisku vlastní tváře v dějinách (jako jsou nevědomě fotografovány celebrity a otiskovány v časopisech), proto touží svůj obraz skrýt před svým okolím i před budoucností. Do jejího života však výrazně zasahuje její vášnivá a emocionální mladší sestra Laura, která ji dokazuje svou lásku stejně vehementně jako demonstruje nespravedlnost osudu, kdy je ona ta „nešťastná“ a Agnes ta „šťastná“. Laura naopak chce v dějinách, alespoň v mezích své rodiny zůstat navždy, stát se „nesmrtelnou“, pročež volí prostředky jako citové vydírání či výhrůžky sebevraždou. Konflikt se rozhoří, když Laura začne bojovat o Agnesina muže. Agnes, jež nemá sílu ani chuť bojovat, vítá náhodu, která ji připraví o život, a šťastna odchází ze světa, kde ji ohrožuje agresivní Laura se svou touhou po nesmrtelném uchování obrazu, s přáním nezůstat nesmrtelná.  Agnesino přání se splní. Poté, co ji její muž již nezastihne živou, aby ji naposledy políbil a uchoval si její tvář navždy v paměti, mizí Agnes z myšlenek všech svých blízkých (Paula, který se oženil s Laurou - ženou jeho života, jak jí nazývá, i Agnesiny dcery Brigity, která s Laurou vede vytrvalé boje) a do konce knihy se znovu vrací pouze v úvahách autora-vypravěče.  Paralelně sleduje čtenář Bettinu von Arnim, současnici Goetha a její sžíravou touhu po nesmrtelnosti v literatuře, stejně urputnou jako Lauřinu touhu po nesmrtelnosti v životě rodiny její sestry. Úděl slavného mrtvého glosuje samotný Goethe ve snovém setkání s mrtvým Hemingwayem.  Třetím příběhem je bohatý milostný život neúspěšného malíře, nazývaného Rubens, který byl náhodným milencem Agnes. Rubens, pro Agnes téměř neznámý člověk, o němž nic neví, je, jako hříčka osudu, jediný, kdo si uchovává její obraz ve své paměti a tato vzpomínka dále změní jeho život.  Celé vyprávění je protkáno opakujícími se motivy, které jednotlivé děje poutají k sobě a provazují je navzájem (několikeré užití brýlí, stejných gest, podobnost Laury a Bettiny atd.) stejně jako náhodami (vůz, jehož kolo profesor Avenarius propíchne, patří Paulovi. Stane se tak zrovna té noci, kdy má Agnes autonehodu, a proto se k ní Paul nedostane včas a nezastihne ji už živou). Zároveň nám autor-vypravěč poodhaluje zdroje svých inspirací (náhodně zaslechnutá rozhlasová zpráva o dívce, jež se úmyslně vystavovala kolům aut v touze zemřít se stane inspirací pro příčinu Agnesiny smrti) i postupů (metafora jako důležitý impuls pro vznik románové postavy v Kunderových knihách).

Význam díla.

Kundera se ve svém díle snaží propojit formy narace a esejistiky. Tématem "Nesmrtelnosti" je ovlivňování vlastního bytí za života a po smrti. Stejně jako se imagologové zabývají tvary aut a tub na zubní pasty, podléhá řada lidí imagologii vlastního posmrtného obrazu (Laura, Goethe a Bettina). Proti nim stojí ti, kteří se odmítají nátlaku imagologie podrobit (Agnes a Hemingway). "Nesmrtelnost" je krom románového vyprávění především hlubokou meditací nad různými formami lidské existence vzhledem k jejich neodvratnému zániku ve světě, kde se již dávno nevěří na posmrtný život ve smyslu křesťanské věrouky.

Souvislosti.

"Nesmrtelnost" je určitým pendantem k jinému Kunderovu románu, k Nesnesitelné lehkosti bytí. Postava Agnes, snažící se skrýt svou tvář před svým mužem i před dějinami, je jakousi duchovní spřízněnkyní postavy Sabiny, která v touze po „lehkosti bytí“ odmítá nést tíhu zodpovědnosti na druhých. Teorie imagologie navazuje na Kunderův výklad kýče.  Struktura i hloubka Kunderovy knihy je blízká dílům jeho předchůdce Hermanna Brocha, na jehož román Náměsíčníci Kundera často odkazuje.

Nesmrtelnost je román česko-francouzského spisovatele Milana Kundery. Milan Kundera napsal svůj sedmý román v letech 1987 až 1988. Román byl napsán česky a následně byl překládán do francouzštiny a dalších jazyků, během překladů však autor zasahoval i do původního textu (sám Kundera uvádí, že román psal rok a půl v nejlepší pohodě, zatímco překladům věnoval dva roky v únavě). Poprvé vyšel francouzsky v roce 1990 pod francouzským titulem L'Immortalité. Česky byla kniha poprvé publikována v roce 1993.

Immortality () is a novel in seven parts, written by Milan Kundera in 1988 in Czech. First published 1990 in French. English edition 345 p., translation by Peter Kussi. This novel springs from a casual gesture of a woman, seemingly to her swimming instructor. Immortality is the last of a trilogy that includes "The Book of Laughter and Forgetting", and "The Unbearable Lightness of Being."


Dětství.

Kurt Cobain se narodil 20. února 1967 v malém americkém městečku Aberdeen ležícím 140 km jihozápadně od Seattlu. Jeho matka Wendy pracovala jako servírka, otec Donald byl automechanik. Z počátku bydleli v Hoquiamu, ale když bylo Kurtovi 6 měsíců, přestěhovali se do Aberdeenu, kde později vznikla jeho skupina Nirvana. Kurtův otec si tam našel práci v místní drtičce odpadu, zatímco matka se starala o domácnost. Kurt byl už od dětství hodně hubený kvůli léku Ritalin, jejž bral proti hyperaktivitě. Kurt také trpěl BAP.  V Kurtových devíti letech se Cobainovi rozvedli, poněvadž jeho otec byl často mimo domov kvůli své profesi trenéra a rozhodčího v amatérském baseballu. Kurta to velmi poznamenalo, míval deprese a uzavřel se do sebe. Následkem toho začal kouřit marihuanu a začal rodiče, zejména otce, nenávidět. Oba rodiče uzavřeli nová manželství a Kurtovo dětství bylo poznamenáno neustálým stěhováním od matky k otci, jeden čas bydlel dokonce u prarodičů. Prostřednictvím strýce se seznámil s hudbou skupin jako Black Sabbath, Aerosmith či Led Zeppelin. Díky svým přátelům se seznámil s punkem (snad nejvíc na Kurta zapůsobily skupiny Melvins a Black Flag) a začal přemýšlet o založení vlastní kapely.

Dospělost.

Jeho první kapela měla název Fecal Matter, založena roku 1985, kde hrál Kurt Cobain se členy Melvins. Tato punková kapela neměla dlouhého trvání, nevydali jediné album. Zachovalo se pouze neoficiální demo "Illiteracy Will Prevail". Vzápětí však byla založena Nirvana, a to roku 1987. Kurt Cobain je autorem drtivé většiny skladeb Nirvany. V roce 1989 vydala své první album nesoucí název "Bleach", které se moc neprosadilo – proslavilo se až po "Nevermind". O dva roky později, 24. září 1991, skupina vydala průlomové album "Nevermind". Album obsahovalo hity jako „In Bloom“, „Come As You Are“, „Breed“, „Lithium“ a především „Smells Like Teen Spirit“ – jeden z největších hitů devadesátých let. V roce 1993 vydala poslední studiové album "In Utero", které bylo hudebně i textově mnohem propracovanější, ale neproslavilo se v takové míře jako "Nevermind" (pravděpodobně díky jeho ponurosti a agresivitě), ale vyšly z něj hity jako „Heart-shaped box“, „All Apologies", „Rape me“ nebo „Pennyroyal Tea“.  24. února 1992 v 25 letech se Kurt Cobain na Waikiki na Havaji oženil se zpěvačkou Courtney Love ze skupiny Hole, a 18. srpna 1992 se jim narodila dcera Frances Bean Cobain.

Smrt.

Kurt byl několikrát hospitalizován kvůli těžké závislosti na heroinu stejně jako Courtney Love. Kvůli Courtney, depresi, drogám a kvůli nemoci žaludku; nikdo ji nedokázal pojmenovat, natož léčit, ztrácel tak i tu poslední chuť žít. 8. dubna 1994 byl nalezen elektrikářem ve svém domě mrtev. Policie bez většího vyšetřování konstatovala smrt vlastním přičiněním. Seděl a měl brokovnicí prostřelenou hlavu, zároveň byla ale v jeho krvi nalezena smrtelná dávka heroinu. Vzhledem ke zvláštnímu způsobu (podle některých neproveditelnému), jakým měla být sebevražda vykonána, se brzy poté vynořila řada spekulací, že nespáchal sebevraždu, ale byl zavražděn svojí manželkou, důvodem měl být rozvod, o který Kurt žádal. O Kurtově sebevraždě se často pochybuje právě kvůli dávce heroinu, kterou měl v krvi. Při takovém množství heroinu údajně neměl být schopen uklidit drogové náčiní do krabičky, zvednout brokovnici a namířit ji proti sobě. U jeho těla byl nalezen dopis na rozloučenou pro manželku Courtney a jeho dceru Frances adresovaný imaginárnímu kamarádovi z dětství Boddahovi: „miluju vás, miluju vás“. V dopisu kromě jiného uvedl citát z písně Neila Younga: „It’s better to burn out, than to fade away.” – „Je lepší shořet, než vyhasnout.“ O Kurtově sebevraždě koluje nespočetně mnoho spekulací. Svou předčasnou smrtí se tak dostal do klubu 27. V rozhovoru s MTV, Cobainova manželka, Courtney Love tvrdila, že krátce před sebevraždou ji Kurt řekl, že už nechce být součástí kapely Nirvana.

Související písně jiných skupin.

O písni „Ricochet“ od skupiny Faith No More se povídá, že byla napsána v den Kurtovy smrti, tudíž se často na setlistech kapely uvádí jako „Nirvana“.  V okamžiku Kurtovy smrti hrálo v jeho přehrávači album "Automatic for the People" od R.E.M., s jejímž zpěvákem Michaelem Stipem se Kurt přátelil a který byl kmotrem Kurtovy dcery. Právě R.E.M. později vydala na albu "Monster" píseň „Let Me In“ jako čest Kurtově památce.  Skupina Red Hot Chili Peppers (s jejímž basistou Flea se Kurt také přátelil) vydala roku 1995 na albu "One Hot Minute" píseň „Tearjerker“, která pojednává o Kurtově životě a smrti.  Z českých autorů je to potom například Robert Kodym s písní Laura a Tomáš Klus a jeho píseň Čas.

Kurt Donald Cobain (20. února 1967 – 5. dubna 1994) byl americký zpěvák, kytarista, skladatel, hlavní zpěvák a zakladatel grungeové skupiny Nirvana. Hudební magazín Rolling Stone jej v osobním žebříčku hudebního redaktora Davida Frickeho označil v roce 2003 za 12. nejlepšího kytaristu všech dob a v roce 2011 se v obecném žebříčku času umístil na 73. příčce.

Kurt Donald Cobain (February 20, 1967 – April 5, 1994) was an American singer-songwriter and musician, best known as the guitarist, primary songwriter and frontman of the rock band Nirvana. Through his angst fueled songwriting and anti-establishment persona, Cobain's compositions widened the thematic conventions of mainstream rock music. He was often heralded as a spokesman of Generation X and has since been considered to be one of the most influential rock musicians in the history of alternative music.


Poloha.

Na východ od Velké Británie se nachází Severní moře. Na jihu ji dělí od evropské pevniny Lamanšský průliv, na jihozápad od ní se rozkládá Keltské moře. Na západní straně dělí Velkou Británii a Irsko Irské moře se Svatojiřským a Severním průlivem a na severozápadě lemuje Velkou Británii pás Hebridských ostrovů, za nimiž se prostírá Atlantský oceán. Klima ostrova je výrazně ovlivňováno teplým Golfským proudem.  Ostrov je politicky je rozdělen mezi tři země, Anglii, Skotsko a Wales, které jsou součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska.

Historie názvu.

Samo slovo "Británie" má velmi starobylý původ. Ve druhé polovině 4. století př. n. l. navštívil řecký mořeplavec Pýtheás z Massalie "Pretanské", tj. Britské ostrovy. Za Julia Caesara v 1. století př. n. l. byl ostrov označován latinským názvem "Britannia". Kolem 5. století se mnoho pořímštěných keltských obyvatel Británie uchýlilo před příchodem Anglosasů za moře do Armoriky v Galii. Z této doby pochází rozlišení na "Velkou Británii" a "Malou Británii", dnešní Bretaň. Termín "Velká Británie" se začal šířeji užívat poté, co skotský král Jakub VI. nastoupil roku 1603 coby Jakub I. také na anglický trůn. Oba dosud samostatné státy – království Anglie (zahrnující také knížectví Wales) a království Skotsko – se tak ocitly v personální unii. K jejich neformálnímu spojení došlo roku 1707, kdy bylo Zákonem o unii ustaveno "Království Velké Británie". Další Zákon o unii z roku 1800 (s účinností od r. 1801) přičlenil k Velké Británii také Irsko, čímž vzniklo "Spojené království Velké Británie a Irska". Poté, co byl roku 1922 na většině území Irska zřízen Svobodný irský stát a součástí Spojeného království zůstalo pouze šest hrabství v severoirské provincii Ulster, došlo v roce 1927 k odpovídající změně názvu na současné Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

Velká Británie (anglicky "Great Britain") je ostrov na severozápadě Evropy, největší ostrov ze souostroví Britských ostrovů na severozápadě Evropy. S rozlohou 216 325 km2 je největším ostrovem celé Evropy a devátým na světě. Nejvzdálenější body ostrova (Land's End a John o' Groats) jsou 968 km od sebe. Ostrov je hlavní součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a rozkládají se na něm tři z jeho zemí – Anglie, Wales a Skotsko.

Great Britain is an island in the North Atlantic Ocean off the northwest coast of continental Europe. With an area of, it is the largest of the British Isles, the largest European island, and the ninth-largest island in the world. In 2011, Great Britain had a population of about people, making it the world's third-most populous island after Java in Indonesia and Honshu in Japan. The island of Ireland is situated to the west of Great Britain, and together these islands, along with over 1,000 smaller surrounding islands, form the British Isles archipelago.