Vznik a vývoj.

Projekt letounu zahájila společnost Hunting Percival Aircraft Ltd. V květnu 1956 uveřejnila informace o svém projektu lehkého dopravního letounu H-107 pro 48 cestujících s doletem 1600 km. Při realizaci konstrukčních podkladů bylo pro firmu Hunting důležitou skutečností, že od ledna 1958 společně s firmami De Havilland Aircraft Company a Fairey Aviation spolupracovala ve sdružení Airco při realizaci třímotorového letounu Hawker Siddeley Trident. Hunting získal od společnosti De Havilland četné praktické poznatky, které uplatnil při práci na H-107.  Během reorganizace britského leteckého průmyslu koncem 50. let 20. století vstoupil Hunting v roce 1960 do koncernu British Aircraft Corporation. V této nové organizaci byl projektem H-107 pověřen další člen koncernu Vickers. Při zpracování podkladů nového BAC-107 Vickers vycházel ze zkušeností s konstrukcí turbovrtulových letounů Viscount, které měl nový letoun nahradit v provozu. Projektovaný letoun byl zvětšen pro 59 až 69 pasažérů a za pohonné jednotky byla vybrána dvojice dvouproudových Rolls-Royce Spey umístěných na zádi trupu.  Prototyp nového letounu označený BAC-111 (G-ASGH) poprvé vzlétl 20. srpna 1963, avšak již v říjnu havaroval a jeho sedmičlenná posádka zahynula. Letoun se dostal do silně přetažené polohy se sklonem osy trupu 35°, v níž byly vodorovné ocasní plochy v úplavu křídla a motorových gondol, přičemž kormidla přestala reagovat.  Upravené sériové provedení "BAC-111-200" poháněly dva motory Rolls-Royce Spey 506-14 po 47,1 kN. Oproti prototypu byla rekonstruována náběžná hrana křídla, zvětšila se jeho hloubka u trupu a dodatečně byly namontovány aerodynamické plůtky. Současně byla do řízení zavedena automatika, zabraňující přetažení. Na každé polovině křídla byl umístěn detektor úhlu náběhu, který po překročení stanovené meze ve spolupráci s pneumatickým pracovním válcem automaticky sklonil knipl, aby se podélná osa letounu navrátila do normálu. Vstup do kabiny cestujících byl sklopnými dveřmi se schodištěm pod zádí trupu a dveřmi na levém boku přídě trupu, v nichž mohly být na přání zákazníka instalovány sklopné schůdky. Křídlo bylo vybaveno velkými Fowlerovými vztlakovými klapkami. Posádka byla obvykle dvoučlenná plus palubní průvodčí.  Na produkci „dvoustovky“ navázala verze "BAC-111-300" se zvýšenou vzletovou hmotností a větším doletem, které se však prodalo jen 9 kusů (British Eagle, Channel Airways a Laker).  Amerikanizované obměně "BAC-111-400", jejíž prototyp (G-ASYD) poprvé vzlétl 13. července 1965, se na trhu dařilo lépe. Do nové verze bylo zabudováno nucené vypouštění palivových nádrží za letu, nouzové kyslíkové dýchací přístroje pro cestující a černá skříňka. Třicet kusů odebrala společnost American Airlines, která s nimi začala létat od března 1966. Letouny poháněly motory Spey 510-14, nebo 511-14 se statickým tahem po 51 kN. Celkem bylo prodáno 69 strojů -400.  Výroba pokračovala sérií "BAC-111-500" pro 119 cestujících, jejíž prototyp (G-ASYD) byl zalétán 30. června 1967. Trup byl prodloužen o 2,54 m před a 1,57 m za křídlem, jehož plocha byla zvětšena. Motory Spey 512 DW se statickým tahem 55,8 kN každý dokázaly zvládnout vzletovou hmotnost až 47 400 kg. První sériový stroj -500 (G-AVMH) absolvoval první let 7. února 1968.  "BAC-111-475" byl určen pro provoz na vysoko položených letištích a v horkých klimatických zónách. Pohyb na nezpevněné VPD usnadňovaly pneumatiky se širší dosedací plochou. Jako prototyp opět posloužil 27. srpna 1970 letoun imatrikulace G-ASYD upravený na nový standard. Ten spočíval v instalaci křídla verze -500 v kombinaci s kratším trupem a motory Spey 512DW. Následujícího roku v dubnu vzlétl první sériový stroj, v červenci přišla první dodávka dvou kusů peruánské společnosti Fawcett.  V květnu 1977 uzavřela britská strana s rumunským podnikem IAR dohodu o licenční výrobě dvaaosmdesáti letounů BAC-111-475 a -500. První trup BAC-111-500 byl do RSR dodán letecky strojem Super Guppy na jaře 1980, který následoval druhý trup varianty -500 a jeden -457. Rumunská výroba licenčních letounů "Rombac-111" byla ukončena v roce 1989.  V létě 1978 poprvé vzlétla specializovaná varianta "BAC-111-670" (opět přepracovaný G-ASYD) s upraveným křídlem, které umožňovalo stroji vzlétat z dráhy dlouhé 1220 m.

Služba.

Prvních devět sériových letounů odebral britský svaz dopravních společností British United Airways, dále irský Aer Lingus, Central African Airways, Bavaria a Kuwait Airways. Velkým obchodním úspěchem byl prodej šesti, pozdeji pak dalších osmi letounů letecké společnosti Braniff v říjnu 1961. O rok později odebral přepravce Mohawk 4 stroje.  Braniff uvedl dodané BAC-111-200 na své linky v dubnu 1965 a Mohawk v březnu příštího roku. Jeho letouny dopravovaly cestující z menších měst v okolí do New Yorku. Celkem se prodalo 56 exemplářů verze 200.  Prvním zákazníkem BAC-111-500 se stala společnost British Airways, která první kus převzala v srpnu roku 1968. Následoval přepravce Caledonian (4 kusy), TAROM (5) a dva stroje putovaly k Cyprus Airways.

British Aircraft Corporation One-Eleven (někdy také BAC-111 nebo BAC-1-11) byl britský dvoumotorový proudový dopravní letoun s ocasními plochami do T z 60. a 70. let určený pro krátké tratě. Šlo o druhé letadlo na krátké vzdálenosti, které vstoupilo do služby po francouzské Sud Aviation Caravelle. Jeho výroba probíhala na základě licence během 80. let i v Rumunsku jako Rombac One-Eleven.

The British Aircraft Corporation One-Eleven, also known as the BAC-111 or BAC 1-11, was a British short-range jet airliner widely used from the 1960s to the 1990s. It was the second short-haul jet airliner to enter service, following the French Sud Aviation Caravelle. The aircraft was also produced under licence in Romania during the 1980s as the Rombac One-Eleven.


Život.

Mládí.

Anatolij Ivanišin pochází ze sibiřského Irkutsku, po střední škole nebyl přijat na Černigovskou vojenskou vysokou leteckou školu (), proto vzal zavděk Irkutským polytechnických institutem. Do Černigova se dostal už následující rok, absolvoval roku 1991 se zlatou medailí.  Po studiu sloužil v jednotkách ruského vojenského letectva ve Voroněžské oblasti, roku 1992 byl přeložen do Karélie, létal na MiGu-29 a Su-27. V době příchodu do oddílu kosmonautů měl nálet 507 hodin.

Kosmonaut.

Roku 1997 se přihlásil k výběru kosmonautů, ale lékaři ho vyřadili, byl o několik centimetrů vyšší než povolovaly předpisy. Při dalším náboru už prošel a 29. května 2003 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 5. července 2005 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V červenci 2008 byl včleněn do záložní posádky Expedice 25 (start v září 2010), v dubnu 2009 však z posádky vypadl. V říjnu 2008 byl vybrán do záložní posádky Expedice 27, v červenci 2009 však byl zařazen do zálohy pro Expedici 26. Konečně v lednu 2010 nahradil Sergeje Revina v hlavní posádce Expedice 29, jejíž start v Sojuzu TMA-22 byl plánován na září 2011. Po havárii Progressu M-12M byl let Sojuzu TMA-22 odložen na 14. listopadu.  Ke svému prvému vesmírnému letu odstartoval v lodi Sojuz TMA-22 z kosmodromu Bajkonur 14. listopadu 2011 ve 4:14 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s Antonem Škaplerovem a Danielem Burbankem. Po dvoudenním letu se 16. listopadu Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Po pěti měsících práce na ISS trojice 27. dubna 2012 přistála v Kazachstánu. Jejich let trval 165 dní, 7 hodin, 31 minut a 31 sekund.  Koncem roku 2014 byl jmenován členem Expedice 48/49 se startem v květnu 2016 v Sojuzu TMA-20M (v listopadu 2015 zaměněným za Sojuz MS-01) a náhradníkem pro Expedici 46/47. Tříčlennou posádku Sojuzu TMA-20M spolu s ním tvořili Takuja Óniši a Kathleen Rubinsová. Na oběžnou dráhu Země odstartovali v lodi Sojuz MS-01 z kosmodromu Bajkonur 7. července 2016. Po spojení s ISS se zapojili do práce posádky stanice ve funkci palubních inženýrů, Ivanišin od začátku září jako velitel Expedice 49. Po téměř čtyřech měsících života na ISS se 30. října 2016 vrátili na Zem. Jejich let trval 115 dní, 2 hodiny, 21 minut a 19 sekund.  V létě 2018 s Ivanem Vagnerem měl být členem záložní posádky pro Sojuz MS-15 (start v říjnu 2019, Expedice 61/62), nicméně později byli nahrazeni. V dubnu 2019 byli zařazeni jako záloha pro Sojuz MS-16 (start v dubnu 2020, Expedice 63/64) a v srpnu 2019 se připravovali jako hlavní posádka Sojuzu MS-17 (start konec roku 2020, Expedice 65/66). Dne 19. února 2020 agentura Roskosmos oznámila změnu sestavy hlavní posádky lodi Sojuz MS-16. Původní ruská posádka Nikolaj Tichonov a Andrej Babkin musela být ze zdravotních důvodů nahrazena záložní dvojicí Anatolij Ivanišin a Ivan Vagner. Americký astronaut Christopher Cassidy nadále zůstal členem posádky. Start proběhl 9. dubna 2020 z kosmodromu Bajkonur a o 6 hodin později se spojili s ISS.  Anatolij Ivanišin je ženatý, má jednoho syna.

Anatolij Alexejevič Ivanišin (, * 15. ledna 1969 v Irkutsku, RSFSR, SSSR) byl původně pilot ruského vojenského letectva, od května 2003 je ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. Od roku 2010 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), jako palubní inženýr Expedice 29/30. Do vesmíru vzlétl 14. listopadu 2011 v lodi Sojuz TMA-22, přistál 27. dubna 2012. Podruhé byl na ISS od 7. července 2016 do 29. října 2016 jako palubní inženýr Expedice 48 a velitel Expedice 49. V současnosti je na ISS v rámci Expedice 62 a 63.

Anatoli Alekseyevich Ivanishin (; born 15 January 1969) is a Russian cosmonaut. His first visit to space was to the International Space Station on board the Soyuz TMA-22 spacecraft as an Expedition 29 / Expedition 30 crew member, launching in November 2011 and returning in April 2012. Ivanishin was the Commander of the International Space Station for Expedition 49.


Výprava z Mexika na sever.

Od roku 1538 byl Coronado guvernérem provincie "Nueva Galicia" (severozápadní Mexiko). Na základě přehnaných zpráv o bohatství ""Sedmi měst"" na území dnešní Arizony, které přinesli Cabeza de Vaca a mnich Marcos de Niza, dostal Coronado od mexického místokrále příkaz k dobyvatelské výpravě do těchto končin. Expedice vyšla roku 1540 z "Culiacánu" a dosáhla stejnou cestou jako Marcos de Niza "Sedmi měst", mezi nimi i "Cíboly", avšak ukázalo se, že jsou to jen malá tržiště v pueblech kmene Zuniů, a nikterak neoplývají zlatem a bohatstvím. Poté zkoumal území indiánů "Pueblo" a vyslal na různé strany menší oddíly, mezi nimiž jeden oddíl vedl García López de Cárdenas. Po dvaceti dnech oddíl García Lópeze de Cárdenase objevil Grand Canyon, ostatní oddíly nedosáhly významných objevů. V naději, že dále na severovýchodě a východě nalezne bohaté země, pronikl Coronado jako první z Evropanů do prérijní oblasti, dosáhl území "Quivira", tedy oblast indiánského kmene Vičitů v dnešním Kansasu a dospěl asi k 40° severní šířky. Dotkl se tak oblasti, do níž se dostal Hernando de Soto, který v téže době postupoval od východu. V "Quiviře" byl donucen vyčerpaným mužstvem a také zraněním k návratu. Po jednom z nejdelších pochodů v dějinách španělského dobývání Ameriky se vrátila výprava roku 1542 zpět do Mexika. Protože Coronado nenalezl očekávaná bohatství, upadl v nemilost a zemřel v zapomnění. Jeho výprava měla objevitelský význam, neboť pronikla hluboko do nitra severoamerického kontinentu. Touto výpravou však také skončily velké španělské pokusy o postup do vnitrozemí Severní Ameriky. Jeho dopisy byly uveřejněny u Ramusia "Viaggi..." sv.2., Venezia 1556.

Francisco Vásquez de Coronado (1510 Salamanca – 22. září 1554 Ciudad de México) byl španělský conquistador. V letech 1540–1542 pronikla jeho výprava hluboko do nitra Severní Ameriky a zjistila, že rozloha tohoto světadílu je mnohem větší než se předpokládalo.

Francisco Vázquez de Coronado y Luján (; 1510 – 22 September 1554) was a Spanish conquistador and explorer who led a large expedition from Mexico to present-day Kansas through parts of the southwestern United States between 1540 and 1542. Vázquez de Coronado had hoped to reach the Cities of Cíbola, often referred to now as the mythical Seven Cities of Gold, which is a term not invented until American gold-rush days in the 1800s. His expedition marked the first European sightings of the Grand Canyon and the Colorado River, among other landmarks. His name is often Anglicized as "Vasquez de Coronado" or just "Coronado".


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 88 metrů na pomezí hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížiny a regionu Šefela. Severovýchodně od vesnice protéká Nachal Gezer a dál k severovýchodu paralelně s ním i Nachal Ajalon.  Obec se nachází 19 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 22 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu a cca 34 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému. Jad Rambam obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Pouze ve městech Lod a Ramla severovýchodně odtud žije cca dvacetiprocentní menšina izraelských Arabů.  Jad Rambam je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 424. Severozápadně od obce se kříží dálnice číslo 44, dálnice číslo 6 a silnice dálničního typu číslo 431 dobudovaná počátkem 21. století. Podél dálnice číslo 6 vede rovněž železniční trať z Lodu do Beerševy.

Dějiny.

Jad Rambam byl založen v roce 1955. K založení došlo 6. listopadu 1955. Většina prvních obyvatel byli Židé z Maroka, z města Fès. Vesnice je pojmenována podle židovského středověkého učence Maimonida nazývaného hebrejsky Rambam.  Místní ekonomika je založena na zemědělství, velká část obyvatel ale pracuje i v jiných oborech.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Jad Rambam Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1040 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,3 %.

Jad Rambam ( יַד רַמְבַּ"ם, doslova „"Rambamův památník"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Yad Rambam) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Gezer.

Yad Rambam (, "lit." Rambam Memorial) is a moshav in central Israel. Located in the Shephelah near Ramle, it falls under the jurisdiction of Gezer Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Geografická poloha.

Deutschfeistritz leží asi 15 km severně od zemského hlavního města Štýrského Hradce v ústí Übelbachu do řeky Mur. Je domněnka, že se místo jmenuje podle řeky Feistritz. Městys je od sousední obce Peggau oddělený jen řekou.

Členění obce.

Městys sestává z katastrálních území

Sousední obce.

Obec sousedí s obcemi (od severu ve směru hodinových ručiček):

Historie.

V Deutschfeistritzu je důlní závod na těžbu zejména olova a zinku. Rok 1765 byl úspěšným rokem při těžbě 116 kg stříbra, asi 22 tun olova a asi 104 tun „olovnatého glejtu“. Hornická činnost byla zastavena na počátku 20. století.

Hospodářství a infrastruktura.

Doprava.

Silnice.

Deutschfeistritz leží na „Pyhrnské dálnici (A9)“ a na „Bruckerské rychlostní silnici (S 35)“. Nejbližší připojené je v uzlu Peggau-Deutschfeistritz (165), 3 km vzdáleném. Pyhrnská dálnice je také dosažitelná v Übelbachu (157) vzdáleném 7 km. „Grazerská silnice (B 67)“, je souběžná s Pyhrnskou dálnicí přímo do Štýrského Hradce a je dosažitelná také na křižovatce Peggau-Deutschfeistritz.

Železnice.

Deutschfeistritz má zastávku na místní dráze Peggau-Übelbach, provozované Štýrskou zemskou dráhou. Místní části Zitoll, čtvrtí Prenning, Prenning, Waldstein a Himberg mají také své zastávky.  Železniční stanice Peggau-Deutschfeistritz na Jižní dráze s hodinovými intervaly rychlodráhy (S1) se nachází v sousední obci Peggau asi 1 kilometr vzdálené. V obecní části Kleinstübing má také svou železniční stanici.

Letecká doprava.

Letiště Štýrský Hradec je vzdálené asi 30 kilometrů.

Politika.

Obecní zastupitelstvo.

Obecní zastupitelstvo má 19 křesel a podle posledních voleb v roce 2010 jsou podle získaných mandátů křesla rozdělena takto

Starosta.

Starostou je od roku 1995 Ing. Hubert Platzer (ÖVP). 1. zástupce je Friedrich Hiebler (ÖVP) a 2. zástupkyní starosty je Sylvia Rinner (SPÖ).

Deutschfeistritz je městys v okrese Štýrský Hradec-okolí v rakouské spolkové zemi Štýrsko. Leží v severní části okresu na řece Muře.

Deutschfeistritz is a municipality in the district of Graz-Umgebung in the Austrian state of Styria. It is the site of Schloss Waldstein, one of the homes of the Princes of Liechtenstein.


Přístrojové vybavení.

All-Sky Monitor (ASM).

ASM je určen ke sledování celé oblohy v rentgenové části spektra. Slouží jako detektor náhlých rentgenových záblesků i pro dlouhodobé sledování.

Proportional Counter Array (PCA).

PCA je pole proporcionálních počítačů s celkovou sběrnou plochou 6500 cm2.

The High Energy X-ray Timing Experiment (HEXTE).

HEXTE je pole scintilačních detektorů pro zaznamenávání tvrdých rentgenových paprsků.

Komunikační systém a ostatní vybavení.

RXTE byl oproti předchozím družicím programu Explorer vybaven pokročilou 1 Gigabitovou polovodičovou pamětí, což umožňuje uchovat výsledky měření po dobu až čtyř oběhů. Je také vybaven dvěma vysoko-ziskovými anténami pro přenos telemetrie přes systém TDRS. Pro přenos dat je využit systém CCSDS paketů (standard využívaný NASA pro komunikaci v hlubokém vesmíru). Přesné zaměření v prostoru obstarávají dva detektory hvězd, postavené na základě moderní technologie CCD. Dodávky elektrické energie zajišťují nastavitelné solární panely, které mají výkon 800 Wattů.

Objevy a pozorování.

červen 1996 - RXTE pozoroval pulsar GRO J1744-28, který byl objeven v roce 1995 Comptonovou gama observatoří. Pulsar postupně slábl a v polovině května 1996 se zcela vytratil. RXTE pokračoval se sledování a na počátku června opět zaznamenal rentgenové záblesky, přičemž některé z nich trvaly přes 100 sekund. Byly to do té doby nejsilnější pozorované rentgenové záblesky.  červenec 1996 - Byl zaznamenán rentgenový záblesk v binárním systému XY Arietis.  srpen 1996 - Objevena neutronová hvězda s dosud nejvyšší frekvencí rentgenových pulsu. Hvězda 4U1728-34 vysílá pulsy s frekvencí přibližně 1000 hertzů. Frekvence záblesků není konstantní, ale lehce proměnlivá, astronomové pro tento jev používají termín kvazi-periodické oscilace.  říjen 1996 - Zaznamenán rtg záblesk trpasličí novy SS Cygni v Souhvězdí Labutě.  1997 - RXTE společně s IUE pozorovaly galaxii NGC 7469. Bylo to první koordinované sledování v ultrafialové a rentgenové části elektromagnetického spektra.  listopad 1997 - Během pozorování rotující černé díry GRO J1655-40 bylo zjištěno, že nejspodnější část jejího akrečního disku obíhá mnohem blíže než je minimální stabilní dráha pro nerotační černé díry. Podle teorie relativity byla vypočtena rotace černé díry a určena frekvence měkkého rentgenového záření vnitřní části jejího akrečního disku. Tato vypočtená hodnota se shodovala se skutečnými údaji, získanými RXTE. Stejné měření bylo následně provedeno u rotující černé díry GRS 1915+105 a výsledkem byla opět shoda teoretických a naměřených údajů. RXTE tak podal důkaz existence Lens-Thirringova jevu a platnosti obecné teorie relativity Černá díra prozradila svou rotaci.  únor 1998 - V pozůstatcích supernovy N157B byl objeven doposud nejrychleji rotující mladý pulsar.  duben 1998 - Objeven pulsar vyzařující rentgenové pulsy o délce 2,5 ms.  červen 1998 - Neutronová hvězda SGR 1806-2 byla identifikována jako rentgenový pulsar s extrémně silným magnetickým polem o intenzitě 10 G.  leden 2004 - Byla pozorována první přeměna pulzaru na magnetar. Nově vzniklý magnetar dostal označení "XTE J1810-197"  únor 2006 - Pomocí mapy rentgenového pozadí naší galaxie, pořízené RXTE, byly objeveny miliony dosud neznámých objektů.

Rossi X-ray Timing Explorer neboli RXTE je rentgenový teleskop určený k mapování časové struktury kosmických zdrojů rentgenového záření, jako jsou černé díry, neutronové hvězdy, rentgenové pulsary a rentgenové dvojhvězdy.

The Rossi X-ray Timing Explorer (RXTE) was a satellite that observed the time variation of astronomical X-ray sources, named after physicist Bruno Rossi. The RXTE had three instruments—an All Sky Monitor, the Proportional Counter Array, and the High-Energy X-ray Timing Experiment (HEXTE). The RXTE observed X-rays from black holes, neutron stars, X-ray pulsars and X-ray bursts. It was funded as part of the Explorer program, and is sometimes also called Explorer 69.


Historie.

Aréna byla otevřena 21. září 1996 jako náhrada za Buffalo Memorial Auditorium. V době stavby nesla název Crossroads Arena.

Jméno.

Práva na jméno arény byla prodána bance Marine Midland Bank, která byla součástí bankovní skupiny HSBC a aréna byla přejmenována na Marine Midland Arena ještě před prvním zápasem. V roce 1999 skupina HSBC v rámci mezinárodního omlazovacího projektu změnila jméno na HSBC Arena. A v roce 2011 finanční skupina First Niagara Financial Group koupila všechny pobočky banky HSBC ve státě New York a v létě toho roku dosáhli sponzor, město, klub a stadion dohodu o novém názvu, First Niagara Center. Dohoda je platná na období 15 let. Novinářská lóže je pojmenována po bývalém komentátorovi pro Buffalo Sabres, členovi Hokejové síně slávy, Tedu Darlingovi.

Ukazatel skóre.

16. listopadu 1996, pouze pár minut po odchodu hráčů z tréninku a pár hodin před začátkem zápasu mezi Sabres a Boston Bruins, kostka nad ledem spadla dolů, když byla dálkově přemísťována. Nikdo nebyl zraněn, zápas s Bruins ale musel být odložen. Nový ukazatel skóre byl instalován později v průběhu sezóny.  V sezoně 2007–08 byl nainstalován nový ukazatel skóre, od firmy Daktronics. Navíc byly zrekonstruovány a přidány dvě nové řady reproduktorů. Nový ukazatel skóre je vytvořen ze čtyř obrazovek vysílajících ve vysokém rozlišení obklíčených dvěma LED třistašedesátistupňovými kruhovými lištami. Na spodním konci ukazatele je obrovské logo Sabres (bizon) a dvě obří překřížené šavle. Rukojeti šavlí jsou vybaveny svítícími LED diodami. Při každé výhře Sabres nebo vstřeleném gólu se kouří z nozder obřích bizonů.  Poslední důležité úpravy byly provedeny v roce 2008. Poblíž hlavního vchodu do arény byly nainstalovány nové nástěnné malby s obrázky z Winter Classic 2008, které se hrálo na buffalském fotbalovém stadionu.

Provoz.

Hlavní týmy hrající ve KeyBank Center jsou hokejoví Buffalo Sabres z NHL a lakrosoví Buffalo Bandits z NLL. Dříve se tu hrál i americký fotbal v podání Buffalo Destroyers, fotbal zde hráli Buffalo Blizzard a hráli zde také in-line hokejoví Buffalo Wings.  V aréně se hrál třetí, čtvrtý a šestý zápas finále Stanley Cupu v roce 1999. Nejvíce se vzpomíná na šestý zápas, kdy ve třetím prodloužení rozhodl o vítězství Dallas Stars kontroverzním gólem Brett Hull.  Stadion je také pravidelně místem konání univerzitních sportovních událostí a koncertů. Finále mužských basketballových univerzitních lig NCAA a MAAC se zde hrálo už čtyřikrát. V roce 2003 se zde odehrálo NCAA Frozen Four, finále hokejové NCAA. Navíc se zde konalo hodně wrestlingových utkání. V sezoně 2010–11 se zde odehrálo Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji.

Sezení.

Na sportovních událostech může v aréně sedět až 18 690 diváků. Při koncertech a basketbalu číslo povyroste, protože pro ně není potřeba tolik místa. Arénu obsluhuje stanice metra Special Events.

KeyBank Center (dříve HSBC Arena a First Niagara Center) je multifunkční aréna v centru města Buffalo ve státě New York.

KeyBank Center, formerly known as Marine Midland Arena, HSBC Arena and First Niagara Center, is a multipurpose indoor arena located in downtown Buffalo, New York. It is the largest indoor arena in Western New York, seating 19,070 fans in its normal configuration, and was constructed primarily for the Buffalo Sabres of the National Hockey League (NHL), who have called the arena home since 1996, when it replaced the now-demolished Memorial Auditorium. The arena was renamed as KeyBank Center starting with the 2016–2017 NHL season. It is owned by Erie County and operated by Pegula Sports and Entertainment (as Hockey Western New York, LLC).


Příběh.

Hvězdného data 5431.4 hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Kirkem objevuje ve vesmíru neznámé plavidlo využívající pokročilý iontový pohon. Ještě než stihnout plavidlo důkladněji prozkoumat, objevuje se na můstku cizí žena, která ovladačem na zápěstí omráčí posádku celé lodi. Při probuzení volá Dr. McCoy kapitána Kirka na ošetřovnu, protože zde leží pan Spock. Doktor konstatuje, že mu byl vyoperován mozek a kapitán má 24 hodin, aby jej znovu získal, jinak jeho tělo zemře.  Při sledování iontové stopy pan Sulu přivede loď k systému šesti planet, které mají vhodnou atmosféru pro život a jsou obydlené. Kapitán vybírá nejzaostalejší nacházející se v úrovni doby ledové, kde byl zachycen zvláštní zdroj energie, protože všechny planety systému nejsou na dostatečné technologické úrovni pro vytvoření předvedené techniky. Při transportu na povrch je výsadek napaden barbarským kmenem. Když je výsadek zastraší phasery, jeden upadne a nestihne utéct. Kirk od něj zjišťuje, že na planetě kromě nich žijí ještě „ti druzí“, kteří barbarským mužům dávají bolest a rozkoš. Opodál výsadek objevuje past, kterou nastražili ti druzí na barbary, aby jich několik polapili. Kirk přivolává Dr. McCoye, který ovládá Spockovo tělo dálkovým ovládáním a spolu s vrchním inženýrem Scottem se vydávají do pasti, zatímco poručík Čechov zůstává s dalšími muži na povrchu. Past je výtah, který zaveze kapitána s doprovodem do útrob planety, kde na ně čeká mladá žena. Než stihne použít náramek, Kirk jí omráčí phaserem. McCoy trikordérem zjišťuje, že její mysl je asi na úrovni malého dítěte a není schopna zodpovědět jejich otázky. Záhy je celý výsadek zajat.  Při probuzení stojí před komisí složenou z žen využívající barbarských mužů jako otroků. Kirk poznává ženu, která byla na "Enterprise", ale ta si tento incident vůbec nepamatuje a McCoy opět zjišťuje, že není ve stavu vývoje, aby dokázala provést operaci vulkánského mozku, neb ani neví, co to mozek je. Později se jim daří uniknout z vazby a přes komunikátor nachází místnost se Spockovým mozkem, který ženy využívají jako správce, který řídí jejich podzemní komplex a zajišťuje jim přežití. Tam je ovšem hlavní kněžka, která opět všechny srazí na zem pomocí přístroje na zápěstí. Za použití dálkového ovládání Kirk přiměje Spockovo tělo, aby jim vypnulo opasky působící bolest. Kapitán a jeho muži se pak dozvídají, že zdejší rasa silně degradovala, namísto aby se vyvíjela a když potřebují nějakou vyšší znalost, použití učitele – helmu poskytující znalost předků po dobu tří hodin. Kněžka však odmítne naučit se znalost operace mozku a vrátit Spockovi, co mu patří, protože by obyvatelé komplexu bez něj nepřežili. Nakonec se pro toto rozhoduje Dr. McCoy. Po použití učitele mu přijde zákrok jako banalita a pouští se do operace. Znalost mu však nevydrží dostatečně dlouho a začíná zapommínat. Konec operace musí dokončit za instrukcí pana Spocka, který již může, prostřednictvím svého těla, mluvit.  Po skončení operace Spock sáhodlouze objasňuje, že předchozí civilizace ukryla ženy do podzemí před dobou ledovou a muži zůstali na povrchu. Později vznikl rozkol a tak celá populace začala degradovat. Když jeho proslov nezná konce, doktor pronese, že mu neměl připojovat k mozku ústa. Společně pak planetu opouští.

„Spockův mozek“ (v originále „Spock's Brain“) je šestý díl třetí řady seriálu Star Trek, později známého jako "The Original Series" (česky: "původní série"). Premiéra epizody v USA proběhla 20. září 1968, v České republice 9. května 2003.

"Spock's Brain" is the premiere episode of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon (under the pseudonym "Lee Cronin") and directed by Marc Daniels, it was first broadcast on September 20, 1968.


Popis.

Dračince jsou stromy (často pachykaulní, s tlustým a málo větveným kmenem), dorůstající výšky až 40 metrů, nebo více či méně dřevnaté keře. Většina druhů má typicky oranžové kořeny. Listy jsou tuhé, přisedlé nebo řapíkaté, čárkovité, kopinaté nebo podlouhlé, celokrajné, hladké, uspořádané ve spirále a často nahloučené v růžicích na koncích větví. Čepel je často různě skvrnitá či zdobená (variegátní). Květy jsou bílé, zelenavé nebo purpurově naběhlé, vonné. Otevírají se na noc. Jsou uspořádány v rozměrných latovitých květenstvích. Okvětí je členěné na 6 laloků, ve spodní části trubkovité. Tyčinek je 6, s tenkými nebo ztlustlými nitkami. Semeník je svrchní, přisedlý a obsahuje 3 až 10 komůrek. Plodem je kulovitá, dužnatá bobule obsahující 1 až 3 semena.

Rozšíření.

Rod dračinec zahrnuje (v současném taxonomickém pojetí) asi 116 druhů. Je rozšířen v Africe, Madagaskaru, tropické Asii, Arábii, Makaronézii, a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří (Havajské ostrovy) a Austrálii. Největší počet druhů se vyskytuje ve středozápadní části tropické Afriky a v jihovýchodní Asii. Areál v Asii sahá od Indie a jižní Číny přes Indočínu a jihovýchodní Asii po Novou Guineu, v Africe sahá od Egypta přes subsaharskou tropickou Afriku až po Kapsko. V Americe rostou pouze 2 druhy. Dračinec "Dracaena americana" je rozšířen od Mexika po Kolumbijské Andy, zatímco druh "Dracaena cubensis" je endemit Kuby. Na australské pevnině roste jediný druh, "Dracaena angustifolia" (syn. "Pleomele angustifolia"), který je svým výskytem omezen na severní a severovýchodní část kontinentu.

Druhotné tloustnutí.

U dracén je vyvinuto anomální druhotné tloustnutí stonku. Je to jev v rámci jednoděložných poměrně řídký, mimo dračinců jej lze nalézt např. u rodů dračinka ("Cordyline"), aloe ("Aloe"), agáve ("Agave") a juka ("Yucca"). Na rozdíl od druhotného tloustnutí dvouděložných rostlin se v kmeni jednoděložných dřevin nevytvářejí celistvé letokruhy, ale cévní svazky jsou roztroušené v parenchymatickém pletivu. V jádru těchto cévních svazků je floém, který je obklopený cévicemi. Sklerenchymatická pochva chybí. Druhotné tloustnutí probíhá prostřednictvím zvláštního kambia, které se nazývá meristém druhotného tloustnutí nebo též zhušťovací vrstva. Je uložen při povrchu stonku na rozhraní kůry a dřeně kmene. Směrem dovnitř se z tohoto meristému zakládají roztroušené cévní svazky a parenchymatické pletivo, směrem ven produkuje slabou vrstvu sekundárního parenchymu, který tvoří nové vrstvy kůry.

Prehistorie.

Fosílie druhu †"Dracaena saportae" jsou známy z Českého masívu z uloženin miocénního stáří.

Ekologické interakce.

Bledě zbarvené a silně vonné květy dračinců jsou opylovány zejména různými můrami. Dračinec dračí a skupina blízce příbuzných druhů mají květy s velmi krátkou korunní trubkou a opylují je včely. Plody druhu "Dracaena americana" se živí ptáci, hlodavci a přežvýkavci. Dračince jsou živnými rostlinami soumračníkovitých motýlů rodu "Pirdana".

Obsahové látky a jedovatost.

Dračince jsou více či méně jedovaté rostliny, hlavními účinnými látkami jsou steroidní saponiny a glykosidy. Prozkoumanost těchto rostlin je z toxikologického hlediska poměrně nízká. Jako běžné pokojové rostliny jsou dračince občas okusovány domácími zvířaty, zejména kočkami. Otrava se projevuje zvracením (někdy krvavým), sliněním, slabostí, depresí a poruchou koordinace pohybů (ataxie). Prognóza bývá příznivá a lékařské ošetření zpravidla není nutné. Rostlinu je však nutno odstranit z dosahu zvířete. Hlavní složkou červeného barviva získávaného z některých druhů je drakorubin, někdy též nazývaný drakokarmin.

Taxonomie.

Taxonomie rodu "Dracaena" a příbuzných rodů ("Sansevieria", "Pleomele") má složitou historii. Jen v rámci rodu "Dracaena" bylo popsáno okolo 1600 různých druhových jmen. Trochu světla přinesly do taxonomie dané skupiny výsledky molekulárních analýz. Ukázalo se, že druhy rodu "Pleomele" jsou rozptýleny na několika různých místech vývojového stromu rodu "Dracaena" a proto byly oba rody spojeny do rodu "Dracaena". Výjimkou je skupina 6 havajských druhů rodu "Pleomele", která tvoří monofyletickou větev na bázi vývojového stromu zmíněných rodů. Tato skupina byla v roce 2014 zařazena do nového rodu "Chrysodracon", rod však není všeobecně přijímán. Rod "Sansevieria" sice představuje jako takový monofyletickou skupinu, ta je však situována uvnitř vývojového stromu rodu "Dracaena" a činí jej proto parafyletickým, v budoucnosti bude proto se vší pravděpodobností vřazen do rodu "Dracaena". Taxonomická revize rodu "Sansevieria" (resp. "Dracaena"), zohledňující výsledky tohoto výzkumu, však nebyla dosud publikována.  V roce 2013 byl v Thajsku objeven nový druh dračince a pojmenován "Dracaena kaweesakii". Odborný výzkum zkoumající tento nový druh byl publikován 2. října 2013 mezinárodním týmem vědců v časopise Phytokeys.

Význam.

Okrasné rostliny.

Dračince jsou známé a široce rozšířené okrasné rostliny. Zvláštní oblibu mají pestrolisté kultivary. Dračinec vroubený ("Dracaena reflexa" var. "angustifolia", syn. "D. marginata") je jednou z nejběžněji pěstovaných pokojových rostlin. Je to pomalu rostoucí stromek, dorůstající výšky 3 až 5 metrů. Oblíbený je např. kultivar 'Tricolor' se široce červeně vroubenými listy. Na trhu jsou také často nabízeny řízky dračince pruhovaného ("Dracaena sanderiana"), nejčastěji pod poněkud zavádějícím názvem "happy bamboo". Existují též pestrolisté kultivary tohoto druhu. Z dalších druhů dračince se pěstuje zejména stromovitý dračinec vonný ("Dracaena fragrans") a blízce příbuzný druh "Dracaena deremensis". V tropech a subtropech se jako okrasné dřeviny vysazují též dračinec dračí ("Dracaena draco"), "Dracaena americana" a "Dracaena reflexa". Zcela jiný charakter než výše zmíněné druhy má africký dračinec "Dracaena surculosa" (syn. "D. godseffiana"). Je to nízký keř se širokými listy, který dračinec příliš nepřipomíná. I u něj byla vypěstována celá řada pestrolistých kultivarů.  Dračince se pěstují na výsluní nebo v polostínu a sázejí se do dobře propustné půdy. Zálivka by měla být přiměřená (přemokření rostlinám neprospívá), v zimních měsících je třeba ji výrazně omezit. Přestárlé rostliny lze zmladit řezem provedeným téměř až u povrchu substrátu. Množí se buď výsevem na jaře nebo letními řízky.

Lékařství.

Celá řada afrických i asijských druhů je používána v tradiční medicíně. Pryskyřice některých dračinců (dračinec rumělkový, "Dracaena aletriformis" aj.) je pro výrazně svíravý účinek používána při zastavování krvácení. Z afrických druhů má poměrně široké využití zejména druh "Dracaena mannii", který je používán i k léčení pohlavních chorob a jako analgetikum. Také listy druhu "Dracaena arborea" mají analgetické působení, které je využíváno zejména při bolestech hlavy, zánětu středního ucha a zánětech mandlí. Plody a listy dračince vonného mají antiseptické a protizánětlivé účinky a slouží při léčení horečnatých onemocnění. V Asijské medicíně má význam zejména "Dracaena angustifolia" a "Dracaena elliptica". Gumovitá pryskyřice z kořenů dračince rumělkového slouží po rozpuštění ve vodě ke kloktání jako stimulant, astringens a také jako zubní pasta. Kořeny se používají při revmatismu, listy jako karminativum. Některé druhy mají význam i ve veterinární medicíně, m.j. "Dracaena afromontana" a "Dracaena steudneri".

Pryskyřice.

Některé druhy dračinců roní červeně zbarvenou pryskyřici, která je známa jako "dračí krev". Náleží mezi ně zejména dračinec rumělkový ("Dracaena cinnabari"), rostoucí na Sokotře, dračinec dračí ("Dracaena draco") z Makaronézie a arabský druh "Dracaena schizantha". Dračí krev představovala v minulosti nejvýznamnější exportní artikl Sokotry, ve velkém se vyvážela i z Kanárských ostrovů. Pryskyřice je získávána buď přímo z nařízlého kmene nebo šetrněji pražením rozmělněných plodů. Je tmavě červená, bez pachu a téměř bez chuti, na omak zrnitá, téměř beze zbytku rozpustná v alkoholu. Dračí krev má význam zejména při barvení laků a politur. Používala se např. i při výrobě proslulých Stradivariho houslí. Dále se využívá v tiskařství a při zhotovování lavírovaných leptů jako ochrana zinkových desek před kyselinovou lázní. Pryskyřici obdobných vlastností i složení poskytují také palmy rodu čertovec ("Daemonorops").

Další využití.

Plody celé řady druhů, včetně pěstovaného dračince vonného, jsou jedlé. Plody "Dracaena mannii" se v Africe používají jako jed k lovu ryb (tzv. barbasko).

Dračinec ("Dracaena"), česky též dracéna, je rod rostlin z čeledi chřestovité. Jsou to keře a stromy s tuhými střídavými listy, často nahloučenými na koncích větví. Květy jsou bílé nebo zelenavé, v rozměrných latách. Plodem je kulovitá bobule. Rod zahrnuje asi 116 druhů. Je rozšířen zejména v subsaharské Africe a tropické Asii, vyskytuje se také v Arábii, Egyptě, Makaronézii, Madagaskaru a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří a Austrálii.

Dracaena () is a genus of about 120 species of trees and succulent shrubs. In the APG IV classification system, it is placed in the family Asparagaceae, subfamily Nolinoideae (formerly the family Ruscaceae). It has also formerly been separated (sometimes with "Cordyline") into the family Dracaenaceae or placed in the Agavaceae (now Agavoideae).


Základní údaje.

Samotné natáčení probíhalo na podzim roku 2007 (začalo 10. září) v českých exteriérech: lesy v Brdech, kolem Dobříše a Berounky; pro obydlí byly využity slovanské skanzeny se zrekonstruovanými stavbami. Původní název zněl "Koruna Vyšehradu", později autoři přešli k názvu "Pohanská královna" (anglicky "The Pagan Queen"), zatímco v Česku byl film distribuován pod jménem "Kněžna Libuše". Rozpočet snímku byl 1,3 milionu eur. V roce 2008 probíhala postprodukce, poprvé byl film promítán 8. září 2009 ve Španělsku, světová premiéra proběhla v českých kinech 15. října téhož roku. Na amerických plátnech byl snímek uveden 29. června 2010.  Americko-německý režisér Constantin Werner, jehož předkové pocházejí z Ústí nad Labem, vycházel jak z divadelních her Franze Grillparzera ("Libussa") a Clemense Brentana ("Založení Prahy"), tak i z díla Aloise Jiráska ("Staré pověsti české"). Do hlavní role Libuše byla obsazena americká herečka s českými kořeny Winter Ave Zoliová, Přemysla hraje Maďar Csaba Lucás. Film byl natočen v anglickém znění.  Snímek byl kritiky hodnocen veskrze negativně. Je srovnáván s nepovedeným domácím videem nebo italským soft-pornem 80. let 20. století, je kritizován za smíšení historického filmu s ekologicko-feministickými poselstvími, levnou výpravu, špatnou kameru, chabé herecké výkony či špatnou angličtinu některých herců. Některé recenze naopak zmiňují povedenou hudbu s motivy ze Smetanovy "Mé vlasti". Ale ani mezi běžnými diváky nebyl snímek přijat příliš dobře: např. na serveru ČSFD se s hodnocením 14 % (maximum 100 %, minimum 0 %) nachází na 68. místě nejhorších filmů.

Děj.

Po smrti vladyky Kroka kolem roku 700 převzala vládu nad Vyšehradem a okolními zeměmi jeho nejmladší dcera Libuše (její matka byla lesní žínka). Ta se mezitím seznámila s mladým oráčem, jenž ji našel v bezvědomí na kamenech u řeky a zachránil ji. Libuše měla vzácný dar vidět do budoucnosti; jejími dvěma sestrami byly léčitelka Kazi a kněžka Teta. Libuše moudře vládla a pomáhala lidem a o rok později se znovu setkala s oním oráčem, který ji tentokrát přišel ze Stadic darovat svého koně.  Domaslav a Vršovec naléhali na Libuši, že je nejvyšší čas najít si manžela, což ona odmítla. Nicméně tito dva muži dále přesvědčovali obyvatele, že lid potřebuje vůdce, neboť hladoví a rada se rozhoduje pro válku pomalu. Kněžna po rozhovoru se svojí kamarádkou Vlastou, kterou pověřila velením ženské armády, odjela za Přemyslem do Stadic, protože zjistila, že jej miluje.  V dalších viděních spatřila Libuše nerostné bohatství země a také velké město (Prahu), které vyroste kolem řeky; proto nechala začít těžit kovy. Kněžna nadále o nocích s úplňkem přijížděla za Přemyslem. Později se však intervaly mezi těmito návštěvami prodlužovaly. Libuše vyprávěla Přemyslovi o problémech v zemi, kvůli nimž za ním nemůže jezdit častěji, jejich vztah ale postupně vychládal. Oráč se proto blíže seznámil s Vlastou.  Na další naléhání od Domaslava a Vršovce ohledně manžela a panovníka, nechala Libuše přivést delegaci svým koněm do Stadic za Přemyslem. Ten nakonec svolil ke svatbě s kněžnou, protože neměl na vybranou (měli příkaz ho přivést i násilím). Přemysl byl skutečně korunován a jako Libušin manžel vládl železnou pěstí. Měl na srdci mír a prosperitu země, jeho tvrdá vláda se ale nelíbila části lidu. Domaslav proto přišel za Vlastou, o které si myslel, že je zhrzená Přemyslovým návratem k Libuši, s nabídkou k sňatku a útoku ženské armády na Vyšehrad. Vlasta jej však nechala oslepit.  Nicméně Vlasta (s lesbickými sklony) vyhlásila válku všem mužům, neboť jí uzmuli přítelkyni a kamarádku Libuši a její korunu. Tím započala dívčí válka; kněžna, jíž se právě narodil syn Nezamysl, se to Vlastě snažila neúspěšně rozmluvit. Přemysl nejprve zkusil poslat Ctirada s nabídkou míru. Když se na Vyšehrad vrátil pouze jeho jazyk, vytáhl s vojskem proti Vlastě, kterou v boji zabil. Libuše brzo na to, po spatření Morany (staroslovanské Smrtky), skočila do vod Vltavy.

Reakce.

Film získal mezi diváky na největších filmových databázích spíše velmi negativní hodnocení.

Kněžna Libuše (v anglickém originále "The Pagan Queen") je americko-český historický film s prvky fantasy z roku 2009. Netradičním způsobem popisuje události kolem bájné české kněžny Libuše, které byly zachyceny v českých pověstech od Kosmovy "Kroniky české" po Jiráskovy "Staré pověsti české".

The Pagan Queen is a 2009 historical drama film directed by German director Constantin Werner. The film combines realism with fantasy elements and is based on the legend of Libuše, the Czech tribal queen of 8th century Bohemia who envisioned the city of Prague and founded the first Czech dynasty with a farmer called Přemysl, the Ploughman.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 260 metrů v údolí Bejt ha-Kerem na pomezí Dolní a Horní Galileji. Město se rozkládá na úpatí prudkého terénního zlomu Matlul Curim, který z dna údolí stoupá o několik set metrů na náhorní planiny Horní Galileji. Je odvodňováno tokem Nachal Šagor.  Nachází se cca 18 kilometrů východně od města Akko, cca 105 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 28 kilometrů severovýchodně od centra Haify, v hustě zalidněném pásu. Osídlení v tomto regionu je smíšené. Vlastní město Bi'ina společně se sousedními městy Madžd al-Krum a Dejr al-Asad je osídleno izraelskými Araby, stejně jako mnohá sídla v okolí. Na jihovýchod odtud leží ale větší židovské město Karmiel. Další menší židovská sídla vesnického typu (Tuval, Kišor nebo Lavon) jsou rozptýlená na návrších severně od Bi'ina.  Bi'ina je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 85, která ve východozápadním směru propojuje Akko a oblast okolo Galilejského jezera.

Dějiny.

Byla založena patrně v raném novověku poté, co sultán Sulejman I. vyhnal ze sousední vesnice Dejr al-Asad křesťany. Jejich potomci se pak usadili poblíž svého starého domova a založili zde novou vesnici. Německý cestovatel zde roku 1806 uvádí i drúzské památky. Rovněž francouzský cestovatel Victor Guérin zde koncem 19. století uvádí mezi obyvateli Drúzy a arabské křesťany.  Během první arabsko-izraelské války byla tato oblast koncem října 1948 dobyta v rámci Operace Chiram izraelskou armádou, stejně jako celý přilehlý region centrální a severní Galileje. Místní arabská populace zde ale byla ponechána. Po roce 1948 se Bi'ina rozrůstala a roku 1976 (podle jiných zdrojů roku 1975) získala status místní rady (menšího města).  V Bi'ině fungují dvě mešity, dále katolický a ortodoxní kostel. Působí zde zařízení předškolní péče o děti, dvě základní školy a střední škola.  V roce 2003 v rámci reformy samosprávy došlo k sloučení místních rad Madžd al-Krum, Dejr al-Asad a Bi'ina do jedné obce, pro kterou byl zvolen název Šagor. Ta byla v roce 2005 povýšena na město. Unie se ovšem neosvědčila a sloučené město se potýkalo s ekonomickými potížemi. Radnici chyběl profesionální úřednický sbor, jednotlivé městské části se vzájemně obviňovaly z neúměrného preferování jedné či druhé, nedařilo se vybírat komunální daně. Zhroutil se systém odvozu komunálního odpadu a kanalizace. Splašky tak po dlouhou dobu znečišťovaly vádí poblíž města. Kvůli dluhu u vodárenské společnosti Mekorot byla do Šagor opakovaně přerušena dodávka pitné vody. V roce 2008 bylo proto rozhodnuto, že dojde k opětovnému osamostatnění všech tří původních obcí, ve kterých měly v srpnu 2009 proběhnout komunální volby.

Demografie.

Bi'ina je město s ryze arabskou populací. Muslimové tvoří cca 75 % a křesťané cca 25 % populace. Jde o menší obec městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo 8100 lidí. "* údaje za roky 2000, 2002 a 2012 zaokrouhleny na stovky"

Bi'ina ( בִּעְנָה, بعنة, v oficiálním přepisu do angličtiny Bi'ne) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Severním distriktu, které bylo v letech 2003–2009 součástí města Šagor.

Bi'ina or al-Bi'na (also el-Baneh) is an Arab town in the Northern District of Israel. It is located east of Akko. In 2003, Bi'ina merged with Majd al-Krum and Deir al-Asad to form the city of Shaghur, but was reinstated as a local council in 2008 after Shaghur was dissolved. Bi'ina has a mostly Muslim population (92%) with a small Christian minority (8%); in its population was.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 198 metrů v zemědělsky využívané pahorkatině Šefela, nedaleko od západního okraje zalesněných svahů Judských hor.  Obec se nachází 26 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 34 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu a cca 28 kilometrů západně od historického jádra Jeruzalému. Gizo obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Vesnice je situována 4 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích a Západní břeh Jordánu, respektive od nárazníkové zóny v prostoru Latrunu. Počátkem 21. století byla ale plocha Latrunského výběžku s demografickou dominancí Židů fakticky anektována k Izraeli pomocí bezpečnostní bariéry a dále k severovýchodu ležící arabské (palestinské) oblasti Západního břehu fyzicky odděleny.  Gizo je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 44.

Dějiny.

Gizo byl založen v roce 1968. Jménem odkazuje na starověké sídlo zmiňované v tomto regionu v Bibli. Na něj pak ve středověku navázala arabská vesnice Bajt Džiz, jež stála cca 2 kilometry severovýchodně odtud, blíže k nynější židovské vesnici Har'el.  Nynější vesnice byla zřízena roku 1968 a koncipována jako osada pro ubytování místních učitelů a dalších státních zaměstnanců. Přímo v obci působí státní základní škola s náboženskou orientací.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Gizo Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 192 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,8 %.

Gizo ( גִּיזוֹ, v oficiálním přepisu do angličtiny Gizo) je vesnice v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Gizo () is a community settlement in central Israel, northwest of Beit Shemesh, under the jurisdiction of the Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.


Život.

Pocházel ze staré české šlechtické rodiny Kolowratů. Narodil se jako dvanácté ze čtrnácti dětí Prokopu hraběti Krakowskému z Kolowrat (1718-1774) a jeho druhé manželce hraběnce Marii Anně Markétě, roz. Ogilvy (1725-1810). Po studiích na pražském jezuitském gymnáziu studoval teologii v Praze a 7. dubna 1775 přijal nižší svěcení. V letech 1776–1781 studoval teologii v Římě, kde získal kněžské svěcení i doktorát z teologie.  Celý život se věnoval duchovní dráze, které byl rodiči předurčen. Zemřel 28. března 1833 v Praze a byl pohřben do hrobky staré arcibiskupské (Pernštejnské, Kinských) kaple v katedrále sv. Víta, Václava a Vojtěcha v Praze.

Duchovní kariéra.

Roku 1783 se stal proboštem kroměřížské kapituly, ale již roku 1786 byl přijat za sídelního kanovníka olomouckého (nesídelním byl již od roku 1785, znovu se jím stal po jmenování biskupem královéhradeckým). Arcibiskup Colloredo jej ustanovil generálním vikářem arcidiecéze, roku 1800 direktorem kněžského semináře v Olomouci.

Pomocný biskup olomoucký.

Dne 1. března 1801 byl papežem Piem VII. jmenován titulárním biskupem sareptským a téhož roku byl i konsekrován svým metropolitou v katedrále sv. Václava. Stal se sufragánem 1. olomouckého arcibiskupa Antonína Theodora Colloredo-Waldsee (1777–1811). Císař František I. jmenoval biskupa Kolowrata i skutečným císařským tajným radou.

Biskup královéhradecký.

Císař František I. jej 6. ledna 1812 jmenoval biskupem královéhradeckým (papežem potvrzen až 1815). Jako biskup rozhodl roku 1816, aby se přednášky z českého jazyka a literatury staly na královéhradeckém semináři povinnými pro všechny čtyři ročníky studia a byla pro ně zřízena profesura. V roce 1830 se jeho přispěním královéhradecký kněžský seminář osamostatnil. Že měl k Hradci Králové vřelý vztah, nasvědčuje i fakt, že biskupské knihovně odkázal 332 děl v 795 svazcích.

Arcibiskup pražský.

Po smrti arcibiskupa Václava Leopolda Chlumčanského z Přestavlk a z Chlumčan byl 31. srpna 1830 jmenován císařem Františkem I. jeho nástupcem ve funkci pražského arcibiskupa, k jeho intronizaci došlo v katedrále sv. Víta dne 17. dubna 1831. Arcidiecézi z důvodu těžkých nemocí spravoval prostřednictvím pomocného biskupa pražského Františka de Paula Pištěka.  Kolowratův episkopát byl poznamenán rozsáhlými epidemiemi cholery, které zasáhly celé území Čech. Tehdy byla řada klášterů proměněna v provizorní nemocnice a pražské arcibiskupství organizovalo účinnou pomoc postiženým, a to zejména v roce 1831.

Alois Josef Jáchym Ignác František z Pauly Michal Alexander Sauli Josef Kalasanský Sebastian Kajetán Antonín Paduánský hrabě Krakowský z Kolowrat, svobodný pán z Újezda (21. ledna 1759 Praha – 28. března 1833 Praha) byl příslušník krakowské větve šlechtického rodu Kolowratů, římskokatolický duchovní, kanovník a prelát olomoucké kapituly, olomoucký světící biskup, později 16. biskup královéhradecký a 24. arcibiskup pražský.

Alois Josef hrabě Krakovský z Kolovrat or Krakowský z Kolowrat () (21 January 1759 – 28 March 1833) was the Roman Catholic archbishop of Prague from 1831 to 1833.


Životopis.

Před vraždami.

Narodil se v chudé části Lincolnu do rodiny tesaře a servírky. Ve škole byl šikanován a sám tak trávil přestávky často na chodbě před třídou. Později chodil do posilovny a začal se mstít na těch, kteří se mu dřív smáli. Jednou např. bezdůvodně kopl fyzicky slabého spolužáka do břicha, začal ho mlátit kladivem a házel s ním o tabuli. Rapidně se zhoršil jeho prospěch ve škole.  V pubertě si Starkweather oblíbil herce Jamese Deana a začal se podobně upravovat. V roce 1956 se seznámil s Caril Ann Fugateovou, do které se zamiloval. Odešel ze školy a začal pracovat jako popelář, aby se s ní mohl vidět každý den před školou.  Později si našel podnájem, protože ho však neuměl splácet, musel brzy odejít. Nocoval často ve svém autě, kde četl akční komiksy, které ho prý později inspirovaly k vraždám.

Vraždy.

Dne 30. listopadu 1957 přijel Starkweather na místní benzínovou pumpu, kde hodlal zakoupit pro svou přítelkyni Caril Ann Fugateovou dárek k vánocům. Nicméně zjistil, že na něj nemá peníze a tak žádal obsluhu, mladičkého Roberta Colverta o možnost koupě dárku na splátky. Colvertovo odmítnutí jej rozzuřilo a tak se během noci ještě několikrát vrátil pod záminkou koupěl drobných předmětů (žvýkačky, cigarety) až nakonec vzal svou brokovnici a přinutil Colverta, aby mu dal z pokladny 100 dolarů. Poté požadoval číselnou kombinaci k trezoru. Tu však pracovník pumpy Colvert neznal. Starkweather ho vzal do auta, odvezl ho na opuštěné místo a zastřelil ho jednou ranou do hlavy. Poté se přiznal své dívce Fugateové, ta mu však neuvěřila.  Dne 21. ledna 1958 přijel Starkweather na návštěvu k dívčiným rodičům. Její nevlastní otec Marion Bartlett ho však neměl v lásce a velmi zuřivě se pohádali. Starkweather po hádce střelil Bartletta do hlavy. Carilina matka Velda i její nevlastní sestra Betty Jean začali křičet a tak matku střelil do obličeje a její nevlastní sestru, 2,5 roku starou Betty Jean bodl do krku a umlátil pažbou pušky. Těla pak ukryl různě za domem. U výslechu Starkweather uvedl, že Caril Ann byla u všech vražd a u bití své nevlastní sestry dokonce vydatně pomáhala. Ta to však popřela s tím, že když přišla domů, Starkweather jí hrozil zbraní a její rodina byla jeho rukojmí. Soud však shledal její verzi za nevěrohodnou. V domě poté pobyli Starkweather a Fugateová několik dní.  Poté odjeli do sousedního města Benda, kde se uchýlili na farmu rodinného přítele Augusta Meyera. Starkweather ho střelil do hlavy (později uvedl, že si na něho Meyer už nepamatoval a vytáhl zbraň). Museli na farmě chvíli zůstat, protože se jim porouchalo auto.  Nakonec šli stopovat. Zastavilo jim auto Roberta Jensena a Carol Kingové. Starkweather je po chvilce přinutil, aby zahnuli k domu, kde je odvedl do sklepa a zastřelil. Starkweather prý chtěl nechat Kingovou žít, ale Caril Ann se rozčílila a zastřelila ji sama a poté ji pobodala v oblasti genitálií. Vzali si jejich auto a pokračovali v cestě.  Poté se rozhodli, že uprchnou z Nebrasky, ale kvůli Starkweatherově rýmě se museli vrátit do Lincolnu. Přijeli do bohaté čtvrti, kde si vyhlédli dům místního průmyslníka. V domě nalezli průmyslníkovu manželku a její služku, které ubodali. Poté Starkweather zastřelil i průmyslníka, který se vrátil domů. Vzali si jejich peníze a auto, se kterým měli v úmyslu odjet do Wyomingu.  Nakonec se Starkweather rozhodl zbavit průmyslníkova auta a vzal si auto Merla Collisona, kterého zastřelil. Ke Starkweatherově smůle ho viděl zástupce šerifa, který se k nim vydal. Starkweather stačil naskočil do auta a ujet, jeho dívka Caril Ann však byla zatčena. Po hodině zběsilé honičky byl Starkweather zraněn a nakonec se vzdal. Jeho řádění trvalo tři měsíce.

Smrt.

Charles Starkweather se přiznal ke všem jedenácti vraždám a byl odsouzen k trestu smrti. Poprava se konala 25. června 1959 na elektrickém křesle. Jeho poslední slova byla: ""Mrtví lidé jsou si všichni rovni"". Caril Ann Fugate byla odsouzena na doživotí. V roce 1976 však byla podmínečně propuštěna.

Charles Starkweather v kultuře.

Norská aggrotech kapela Combichrist jmenuje ve své písni „God Bless“ (česky „Bůh žehnej“) celou řadu sériových vrahů a teroristů, mezi nimi je i Charles Starkweather. Případ inspiroval film Badlands – Zapadákov z roku 1973. Přestože je děj značně upraven, film vcelku věrně zachycuje psychologii vrahů a jejich zločiny. Filmu obsahuje i prohlášení autorů, že nemá se skutečností nic společného.

Charles Raymond Starkweather (24. listopadu 1938, Lincoln, Nebraska, USA – 25. června 1959 tamtéž) byl americký sériový vrah působící v Nebrasce.

Charles Raymond "Charlie" Starkweather (November 24, 1938 – June 25, 1959) was an American spree killer who murdered eleven people in Nebraska and Wyoming between December 1957 and January 1958, when he was 19 years old. He killed ten of his victims between January 21 and January 29, 1958, the date of his arrest. During his spree in 1958, Starkweather was accompanied by his 14-year-old girlfriend, Caril Ann Fugate.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 351 metrů v zemědělsky využívané pahorkatině Šefela, nedaleko od západního okraje zalesněných svahů Judských hor, v údolí potoku Nachal ha-Ela, do kterého severně od vesnice přitékají z bočního údolí i vádí Nachal Eciona a Nachal Sansan.  Obec se nachází 38 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 50 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 25 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 8 kilometrů jižně od Bejt Šemeš. Neve Micha'el obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Mošav je situován 2 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Počátkem 21. století byly přilehlé arabské (palestinské) oblastí Západního břehu od Izraele odděleny pomocí bezpečnostní bariéry. Za Zelenou linií se ale v přilehlé části Západního břehu nachází i kompaktní blok židovských osad Guš Ecion včetně velkého města Bejtar Ilit.  Neve Micha'el je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 367.

Dějiny.

Neve Micha'el byl založen v roce 1958. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy Jeruzalémský koridor ovládla izraelská armáda a kdy došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace.  Mošav byl zřízen 29. července 1958. Jeho zakladateli byla skupina Židů z Íránu a Kurdistánu. Původně zde vznikly těsně vedle sebe dvě vesnice: kromě Neve Micha'el ještě Roglit (: רוֹגְלִית). Později byly sloučeny do jedné administrativní obce. Neve Micha'el byl zpočátku koncipován jako středisková obec pro okolní zemědělské vesnice, ale potřeba existence takového centra kvůli založení několika jiných měst v okolním regionu pominula.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Neve Micha'el Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 619 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,7 %.

Neve Micha'el ( נְוֵה מִיכָאֵל, doslova „"Micha'elova oáza"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Newe Mikha'el) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Neve Michael (, "lit." Michael's Haven) also known as Roglit, is a moshav in central Israel. Located in the Adullam region and built upon an eminence in the far south-east end of the Elah Valley, close to where the historic fight between David and Goliath took place, it falls under the jurisdiction of Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 289 metrů na pomezí zemědělsky využívané pahorkatiny Šefela a západního okraje zalesněných svahů Judských hor. Severně od obce terén spadá do údolí potoku Nachal ha-Ela. Jižním směrem leží rozsáhlý lesní komplex.  Obec se nachází 32 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 47 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 30 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 10 kilometrů jihozápadně od Bejt Šemeš. Giv'at Ješa'jahu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Mošav je situován 6 kilometrů od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Počátkem 21. století byly přilehlé arabské (palestinské) oblasti Západního břehu od Izraele odděleny pomocí bezpečnostní bariéry.  Giv'at Ješa'jahu je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 38, ze které tu k východu odbočuje lokální silnice číslo 3544.

Dějiny.

Giv'at Ješa'jahu byl založen v roce 1958. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy Jeruzalémský koridor ovládla izraelská armáda a kdy došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace. V bezprostředním okolí nynějšího mošavu se ale do té doby nerozkládalo arabské osídlení. Šlo o téměř neobydlenou kopcovitou krajinu.  Po vzniku státu Izrael byl tento region plánovitě osidlován v rámci bloku Chevel Adulam. Ke zřízení vesnice došlo 21. dubna 1958. Pojmenována byla podle vědce Ješa'jahu Presse (1874–1955). Zakladateli osady byla skupina židovských přistěhovalců z Maďarska. Na vzniku osady se podíleli členové mládežnického hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Na přelomu 20. a 21. století prošla vesnice stavebním rozšířením.  Do roku 1967 šlo o hraniční osadu. V říjnu 1965 zde skupina arabských ozbrojenců napojených na hnutí Fatah provedla sabotážní akci, při které vyhodila do povětří jeden zdejší dům.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Giv'at Ješa'jahu Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 771 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,2 %.

Giv'at Ješa'jahu ( גִּבְעַת יְשַׁעְיָהוּ, doslova „"Ješa'jahův vrch"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Giv'at Yesha'yahu) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Givat Yeshayahu (, "lit." Yeshayahu Hill) is a moshav in central Israel. Located in the Valley of Elah around ten kilometres south of Beit Shemesh, it falls under the jurisdiction of Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.


Zpochybňovaný výstup na Čo Oju.

Hinkes mnohdy nebývá uváděn v seznamu lidí, kteří dobyli všech 14 osmitisícovek, protože jeho výstup na šestou nejvyšší horu světa Čo Oju bývá zpochybňován. Hinkes tento výstup uskutečnil se skupinou L'Espirit D'Equipe, jejímž členem byl i Josef Rakoncaj, který výstup popisuje v knize "Na hrotech zeměkoule" (spoluautor Miloš Jasanský, vydal Magnet-Press, 1993. Rakoncaj uvádí, že všech sedm horolezců (Alan Hinkes, Josef Rakoncaj, Benoît Chamoux, Yves Detry, Fred Valet, Mauro Rossi a Pierre Royer) stanulo na vrcholu. Hinkes prý na tom byl velmi špatně a museli ho doslova donutit se doplazit až na vrchol. Ale podle Rakoncaje Hinkes na vrcholu jako první brit Čo Oju byl. Žádal prý Rakoncaje, aby ho vyfotografoval s fotkou své dcery. A Rakoncaj uvádí také vrcholovou fotografii, na níž je všech sedm lezců pohromadě. Tato fotografie se dobře shoduje s ostatními vrcholovými fotografiemi z této hory. Rozhodně nevypadá tak, že by byla pořízena na hřebeni, ať už co do okolí tak ani do reakcí lezců. Všichni na ní vypadají uvolněně a šťastně.  Některé zdroje uvádějí (podle Detry a Valet), že lezci došli pouze na hřeben a odtud se vrátili pro špatné počasí. Hinkes naopak tvrdí, že ještě hodinu pátral v mlze, aby se ujisttil, že byl opravdu na vrcholu.  Je zvláštní, že je zpochybňován výstup pouze u Hinkese, ale ne už u Chamouxe nebo Rakoncaje, kteří byli na vrcholu spolu s ním. U nich je výstup uváděn jako platný a nezpochybňovaný. Rakoncajova verze o tom, že všech sedm mužů bylo na vrcholu je tedy pravděpodopně věrohodnější než verze, která říká, že se Hinkes (a tím pádem i ostatní) na vrchol nedostal.  Zdeněk Hrubý ve 4. dílu seriálu České televize "České himálajské dobrodružství" komentuje výstup na Čo Oju následovně: „... vylezete stěnu a pak je dlouhá pláň... na vršek, která z pohledu... užití si výstupu nemá žádný smysl, protože je to daleko a vůbec nestoupáte. Takže otázka je, kolik z těch registrovaných výstupů je skutečně na ten vršek – na ten poslední dvoumetrový sněhový hrb, z něhož teprve vidíte Everest a podle toho poznáte, že jste na vršku – a kolik skončilo na tom prvním výrazném předvrcholu...“  Pro dokreslení marginálnosti celého problému je vhodné uvést, že po výborné aklimatizaci z Čo Oju za dalších 12 dní všichni členové L'Espirit D'Equipe stanuli na vrcholu Šiša Pangmy, přičemž vykonali prvovýstup severní stěnou.

Alan Hinkes (* 26. dubna 1954) je britský horolezec. Jako patnáctý muž a první brit dokázal vystoupit na všech 14 hor vyšších než 8000 metrů. Některé zdroje však zpochybňují jeho výstup na Čo Oju v roce 1990. Narodil se ve městě Northallerton v hrabství Severní Yorkshire v anglii. Bylo mu uděleno čestné členství na univerzitě v Sunderlandu v roce 1999 a o osm let později získal čestný doktorát na univerzitě v Yorku. Jeho první osmitisícovkou se stala roku 1987 Šiša Pangma na kterou vystoupil novou trasou. O rok později zdolal Manáslu jako člen francouzské organizace L'Espirit D'Equipe, vedené Benoîtem Chamouxem a která měla za cíl zdolání všech 14 osmitisícovek. Hinkes byl do této organizace přijat po odchodu Steva Boyera, jediného britského člena. V roce 1990 následoval slavný, kontroverzní a zpochybňovaný první britský výstup na Čo Oju. O 4 roky později pak K2 a o další rok později nejvyšší hora světa Mount Everest, na které točil dokumentární film "Summit Fever" a oba Gašerbrumy. V roce 2005 zdolal svůj poslední osmitisícový vrchol, třetí nejvyšší horu světa Kančendžengu. Prvním pokusu o výstup na tuto horu podnikl již v roce 2000, ale musel výstup pro špatné počasí vzdát a při sestupu si zlomil ruku.

Alan Hinkes OBE (born 26 April 1954) is an English Himalayan high-altitude mountaineer from Northallerton in North Yorkshire. He is the first and remains the only, British mountaineer to claim all 14 Himalayan eight-thousanders (mountains above 8,000m in height), which he did on 30 May 2005.


Obsah.

Místem děje celého TV seriálu i navazujících knih je kosmická loď Enterprise cestující vesmírem v 24.století. Na její palubě žije tisíc lidí. Kapitánem lodi je Jean-Luc Picard, pomáhají mu na velitelském můstku první důstojník William Riker, android Dat, lodní poradkyně Deanna Troi, slepý poručík šéfinženýr Georgi La Forge, šéf bezpečnosti Worf z Klingonu.  Enterprise se při přesunu k nejbližší hvězdné základně v souhvězdí Orionu setká s neznámou kosmickou lodí bez posádky. Její automatické systémy však fungují, spouští destrukční programy. Výsadkový tým vedený Rikerem se musí vrátit, ale když nebezpečí pomine, průzkum neznámé lodě obnoví. Dat a La Forge jsou nechtěně přeneseni z lodi mnoho světelných let na cizí vesmírnou stanici, obíhající Zemi podobnou planetu. Planeta je sice zdánlivě beze zbraní na nízké technické úrovni (oproti Zemi té doby), ovšem vrcholí zde vnitřní konflikt mezi skupinami. Kdysi zde cizí vyspělá civilizace Stavitelů zanechala technické vynálezy i vesmírnou stanici a pro zfanatizované vládce vedené Šar-Lonem se stali polobohy. Udělali z planety nesvobodné místo bez zbraní, pro jiné vězení bez možnosti pokroku a vybudovali proto organizaci Strážci míru. Proti ní vznikne podzemní hnutí. Po příchodu pozemšťanů se všichni domnívají, že i oni jsou polobohy. Výsadek z Enterprise (která časem své ztracené druhy našla) váhá, na kterou stranu konfliktu se připojit. Nakonec si na boha od Stavitelů zahraje hrozivý Worf a svým výstupem konfliktní situaci hrozící celoplanetární válkou uklidní, znepřátelené skupiny se smíří a Enterprise odlétá zpět.

České vydání knihy.

Do češtiny knihu přeložil Oldřich Vaněček v roce 2000 podle vydání z roku 1991 a vydalo ji nakladatelství Laser-books s.r.o z Plzně téhož roku. Je očíslována č.2, velikost publikace i grafická úprava jsou shodné u celé číslované řady Laseru. Drobná knížka má 212 stran vč.reklam a je opatřena barevnou obálkou s portréty Worfa, Pikarda a Deanny Troi.

Strážci míru je český název knihy, kterou napsal roku 1988 americký spisovatel Gene DeWeese. Patří do série knih o fiktivním světu Star Trek, navazuje na TV seriál, žánrově je tedy literaturou sci-fi. V anglickém originále se kniha jmenuje "The Peacekeepers" a vydána byla poprvé v USA roku 1988. Není zařazena do kánonu Star Treku.

The Peacekeepers is a 1988 "" novel by Gene DeWeese. It is set at an undetermined point during the series' first season, prior to Tasha Yar's death in the episode "Skin of Evil".


Jazz.

Newyorská jazzová scéna během 2. světové války byla proslavená svými jam sessiony po zavírací hodině. Jednou z nejslavnějších byl pravidelný „after-hours“ jam v Minton's Playhouse v New York City, který fungoval od roku 1940 až do počátku 50. let. Jam sessiony v Minton's byly úrodným místem setkání a také půdou, na které se prosadili jak zavedení sólisté jako Ben Webster a Lester Young, a mladší jazzoví muzikanti, kteří se brzy měli stát vedoucími exponenty hnutí bebop, včetně Theloniouse Monka (pianista v Minton's house), Charlieho Parkera a Dizzyho Gillespieho. Jamy v Minton's byly legendární svými vysoce soutěživými „cutting contesty" (soutěž „kdo s koho“), při kterých se sólisté snažili udržet se s domácí kapelou a překonat jeden druhého ve schopnosti improvizace.

Rock.

Jak se instrumentální dovednosti popových a rockových muzikantů zlepšovaly v šedesátých a na počátku sedmdesátých let, stalo se jamování na pódiu také pravidelným rysem rockové hudby; kapely jako Pink Floyd, Cream, The Jimi Hendrix Experience, Deep Purple, The Grateful Dead, Led Zeppelin, Santana a Allman Brothers Band zařazovali živou improvizaci klidně i v délce nad patnáct minut.  Některé znamenité nahrané jamy v oblasti rocku:

Jam bandy.

Poslední dobou se jam band stal vlastním svébytným žánrem; ve stopách tvůrců jam bandu, Grateful Dead, představení skupin včetně Phish, moe., Umphreys Mcgee, a Widespread Panic obsahují výživné improvizační sessiony. Další kapely, jako Red Hot Chili Peppers také pravidelně zařazují živé jam sessiony. Progresivní rockové kapely Coheed and Cambria často končí svá show jam sessionem na motivy jejich songu „The Final Cut“ s různými nástroji.

Bluegrass.

Bluegrassová hudba také zahrnuje jamy do své tradice. Bluegrassové jamy se „dějí“ na parkovištích a v kempech bluegrassových festivalů, v obchodech s hudebninami, barech a restauracích a na pódiích. Bluegrassové jamy bývají rozděleny podle úrovní hráčských dovedností. Pomalé jamy (slow jams) pro začátečníky jsou vstupní branou. Otevřené bluegrassové jamy (open bluegrass jams) jsou otevřeny všem příchozím, avšak od hráčů na otevřeném jamu se očekává určitá úroveň dovedností. Schopnost slyšet pořadí akordů a dodržovat rytmus jsou základními předpoklady; schopnost hrát improvizovaná sóla, která obsahují alespoň náznak melodie, jsou žádoucí. Jamy, které vyžadují pokročilou muzikální dovednost jsou obecně soukromé (uzavřené), je potřeba pozvánky.

Jam session je hudební činnost, kdy muzikanti hrají (tj. „jamují“) pomocí improvizace, bez náležité přípravy nebo předem definované aranže. Jam sessiony se často využívají pro účely tvorby nového materiálu, nalezení vhodných aranží, anebo jednoduše jako sociální setkání anebo společné procvičení. Jam sessiony mohou být založeny na existujících písních nebo skladbách, mohou být volně založeny na dohodnutých akordových postupech anebo schématu navržených jedním z účastníků, anebo mohou být naprosto improvizační. Jam sessiony jsou různého druhu, od velmi volných setkání amatérů až po sofistikované improvizované nahrávací sessiony, jejichž cílem je po editaci vydání v určité formě pro veřejnost.

A jam session is a relatively informal musical event, process, or activity where musicians, typically instrumentalists, play improvised solos and vamp on tunes, songs and chord progressions. To "jam" is to improvise music without extensive preparation or predefined arrangements, except for when the group is playing well-known jazz standards or covers of existing popular songs. Original jam sessions, also 'free flow sessions', are often used by musicians to develop new material (music) and find suitable arrangements. Both styles can be used simply as a social gathering and communal practice session. Jam sessions may be based upon existing songs or forms, may be loosely based on an agreed chord progression or chart suggested by one participant, or may be wholly improvisational. Jam sessions can range from very loose gatherings of amateurs to evenings where a jam session coordinator or host acts as a "gatekeeper" to ensure that only appropriate-level performers take the stage, to sophisticated improvised recording sessions by professionals which are intended to be broadcast live on radio or TV or edited and released to the public.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Španělsko - Nový Zéland 117:54 (56:29)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina B.

Kuba - Francie 71:68 (39:42)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina C.

Slovensko - Polsko 94:52 (47:27)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina D.

Austrálie - Japonsko 60:58 (32:34)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Čtvrtfinále.

Skupina A.

USA - Austrálie 88:70 (41:35)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Skupina B.

Brazílie - Kuba 111:91 (61:48)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Semifinále.

Brazílie - USA 110:107 (57:54)  11. června 1994  11. června 1994

Finále.

Brazílie - Čína 96:87 (51:42)  12. června 1994

O 3. místo.

USA - Austrálie 100:95 (48:53)  12. června 1994

O 5. - 8. místo.

Slovensko - Španělsko 90:69 (42:28)  11. června 1994  11. června 1994

O 5. místo.

Slovensko - Kuba 92:81 (47:43)  12. června 1994

O 7. místo.

Kanada - Španělsko 70:65 (39:34)  12. června 1994

O 9. - 16. místo.

Skupina A.

Japonsko - Jižní Korea 83:63 (41:31)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Skupina B.

Francie - Tchaj-wan 89:68 (42:37)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

O 9. - 12. místo.

Francie - Japonsko 82:81 (43:53, 75:75)  11. června 1994  11. června 1994

O 9. místo.

Francie - Jižní Korea 89:79 (45:37)  12. června 1994

O 11. místo.

Itálie - Japonsko 90:75 (47:39)  12. června 1994

O 13. - 16. místo.

Polsko - Nový Zéland 79:70 (48:37)  11. června 1994  11. června 1994

O 13. místo.

Polsko - Tchaj-wan 84:69 (41:33)  12. června 1994

O 15. místo.

Nový Zéland - Keňa 93:76 (51:37)  12. června 1994

Soupisky.

1. Brazílie  2. Čína  3. USA  4. Austrálie  5. Slovensko  6. Kuba  7. Kanada  8. Španělsko  9. Francie  10. Jižní Korea  11. Itálie  12. Japonsko  13. Polsko  14. Tchaj-wan  15. Nový Zéland  16. Keňa

12. mistrovství světa v basketbalu žen proběhlo ve dnech 2. – 12. června v Austrálii. Na turnaji startovalo šestnáct účastníků, rozdělených do čtyř čtyřčlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. Týmy z prvního a druhého místa postoupily do semifinále, Třetí a čtvrtý tým hrál o 5. - 8. místo. Družstva která v základní skupině skončila na třetím a čtvrtém místě hrála o ve dvou čtyřčlenných skupinách o 9. - 16. místo, týmy pak hrály podle pořadí ve skupině, vyřazovacím systémem o další umístění. Mistrem světa se stalo družstvo Brazílie.

The 1994 FIBA Women's World Championship was hosted by the Sydney Entertainment Centre in Sydney, Australia from 2 to 12 June, 1994. Brazil won the tournament, defeating China 96–87 in the final.


Gameplay.

Hra zahrnuje "prameny" (origins) pro každou zvolenou postavu a povolání. Např. trpasličí šlechtic začíná hru jako součást královské rodiny v jednom z trpasličích měst, zatímco trpasličí chudák začíná příběh v ulicích města. Původ postavy určuje pozadí a původ hráčova charakteru před hlavním příběhem ve hře, formující úvod do světa, jenž zahrnuje jednu hodinu hraní. Postavy, které hráč potká během úvodu příběhu, se můžou znovu objevit později ve hře.  Ve hře neexistuje morální ukazatel, jako v předchozích hrách od BioWare, ale morální volby, jenž můžou mít dopad v příběhu ve hře. Hráč může dosáhnout cíle bez ohledu na volbu dobra nebo zla, ale rozhodnutí, jenž hráč udělá změní určitým způsobem svět - např. rozhodnutím, kdo se stane králem, ovlivní státy, národy a jejich místo ve světě. Tato rozhodnutí mají také vliv na rozhovory s NPC charaktery, můžou také způsobit odchod NPC charakteru z hráčovy skupiny a útok na hráče, jestli bude silně nesouhlasit s jeho názory.  Hra bývá označována jako duchovní nástupce Baldur's Gate od BioWare co-CEO Ray Muzyka. Hráči jsou schopni vydávat příkazy společníkům v hráčově skupině v reálném čase, ale pozastavením hry můžou zadávat příkazy, jako například kouzla nebo speciální útoky. Tento způsob hraní je ze série Baldur's Gate, nicméně často bývá srovnáván s Planescape: Torment.  Ve hře je navíc výběr ze tří povolání: válečník, mág a lotr. Tyto povolání můžou být vylepšena do specializovanějších povolání jako např. berserk nebo templář pro válečníka, léčitel nebo tajemný bojovník pro mága a bard nebo hraničář pro lotra. Hra používá systém skupiny podobný jako je v, jiné RPG hře od BioWare, obsahující skupinu s hlavní postavou a dalšími třemi členy skupiny.  Hra má stupeň interaktivity mezi kouzly, např. čaroděj zmrazí nepřítele, kterého potom rozbije na kousky bojovník štítem. Hra obsahuje mnoho kombinací, jenž můžou být objeveny hráčem během soubojů.

Změny pohledu.

Hráč může změnit herní pohled kdykoliv ve hře, zazoomováním a odzoomováním. Odzoomování, do izometrického pohledu, poskytuje hráči detailní přehled nad momentální situací. V odzoomovaném pohledu může hráč otáčet a posunovat kamerou, ale nejsou vidět detaily. V zazoomovaném, pohledu z třetí osoby, je kamera umístěna kousek nad ovládanou postavou. V konzolové verzi hráč nemůže odzoomovat tak daleko jako v PC verzi.

Nástin příběhu hry.

Hra začíná šesti rozdílnými úvody v závislosti na postavě, kterou si hráč pro svou hru zvolí. Všechny počátky ("prameny") končí dramatickou událostí, hráčově postavě většinou hrozí smrt, události z úvodu hráče provází celou hrou.  Po úvodu hráčovu postavu zachrání šedý strážce Duncan a z postavy se stává rekrut šedých strážců a jeho cílem se stává boj s Nákazou, odchází společně do Ostagaru, kde se hráč setká s králem Cailanem a jeho přítelem a rádcem Loghainem. Do hráčovy družiny se přidá šedý strážce Alistair. Hráč projde přijímáním šedých strážců (pitím krve zplozenců, které některý z rekrutů nepřežije). Zplozenci zaútočí na Ostagar, hráč a Alistair mají za úkol zapálit signální oheň na věži Ishal, ze zdánlivě bezpečné operace se vyklube tvrdý boj. Po zapálení ohně Loghain šedé strážce zradí, Duncan, Cailan a většina šedých strážců zemře. Hráčova postava a Alistair jsou jedinými Fereldenskými šedými strážci, oba zachránila Flemeth, neboli čarodějka z pustiny a do hráčovy družiny se přidala její dcera Morrigan, v této chvíli se k hráči může přidat i pes Mabari (pokud ho už jako lidský šlechtic nemá, nebo pokud splnil patřičný úkol).  Hráč odchází do městečka Lothering, ve kterém se nachází mnoho utečenců z Ostagaru i z jiných míst, hráč zde může přibrat do své družiny bardku Lelianu a Stena. Družina pokračuje v poslání šedých strážců a společně se budou snažit uplatnit dávné smlouvy, které spojence šedých strážců (tedy elfy, trpaslíky, templáře, mágy a armádu Arla z Rudoskalí) zavazují k pomoci v boji s nákazou. Hra umožňuje hráči značnou volnost a není důležité, v jakém pořadí se rozhodne plnit následující povinné úkoly.  V Rudoskalí Hráč zjistí, že Alistair je levobočkem krále Marica a vychoval ho Arl Eamon. Hráč se poté může ujmout obrany města a pak se v Rudoskalském hradě setká s krvavým mágem Jowanem, který se přizná, že přiotrávil Arla Eamana na Loghainův rozkaz. Původně ho najala Isolda, aby učil jejího syna Connora magii. Connora ale posedl démon a je možné ho přes Únik vymítat, přičemž je použita krvavá magie a Isolda se obětuje a pro syna zemře, nebo je možné bojovat s démonem přímo a zabít tak Connora, případně vyhledat pomoc u mágů (pokud je dokončen úkol věž mágů, s tím, že se hráč přidal na stranu mágů). Arl je na smrt nemocen a pomoci mu může jen posvátný Andrastin popel.  Orzammar je město trpaslíků a zuří v něm občanská válka, hráč musí pomoci s výběrem krále (kandidáti Lord Harrowmont a princ Bhelen), porazit zločineckou skupinu v čele s Jarvií a také se vypořádat s kovadlinou nicoty, přičemž může kovadlinu sloužící k výrobě golemů zničit, a přidat se tak ke golemovi Caridinovi, nebo ji zachránit a přidat se tak k Brance, bývalé manželce Oghrena (další postava, kterou je možné přijmout do družiny). Po úspěšném splnění úkolu získává hráč spojence trpaslíky, případně i golemy. V kruhu mágů hráčovi templář Greagoir poví, že věž napadli Ohavnosti, věž je zapečetěna. Hráč může zabít i stále přežívající mágy a získat tak jako spojence templáře, nebo může přeživší mágy zachránit. Do družiny je možné přibrat Wynne (přidání se na stranu mágů). Finální fáze ve Věži mágů se odehrává v Úniku. Ať už se hráč přidá k mágům, nebo templářům, tak musí nakonec porazit krvavé mágy v čele s Uldredem. Po úspěšném splnění úkolu získává hráč spojence, a sice mágy, nebo templáře.  Posledními spojenci jsou Dálští elfové, žijící v Bereciliánském lese, jejich archivář Zathrian bude chtít zničit vlkodlaka Tesáka. Později se ukáže, že vlkodlačí kletbu vyvolal sám Zathrian a je tedy možné ho zabít, čímž kletba pomine, nebo zabít Tesáka (neboli Paní lesa), je možné i společně s vlkodlaky zničit elfy, čímž se hráčovými spojenci stanou vlkodlaci, jinak budou spojenci elfové.  Loghain vyslal vraha, aby hráčovu postavu zabil, Zevran neuspěje, je možné ho zabít, přibrat do družiny, nebo ho nechat jít.  Ve vesnici Útočiště je nutné získat posvátný popel, je možné vzít jen špetku a zachránit tak Arla Eamona, nebo ho znesvětit dračí krví (v tom případě hráčovu družinu může opustit Leliana a Wynne). Posvátný popel skutečně Arla zachrání. V hlavním městě Denerinu se vyskytuje mnoho, většinou nepovinných, úkolů; po záchraně Arla hráč musí osvobodit Loghainovu dceru Anoru (při čemž hráč zabije Arla Howea, Loghainova pomocníka, pokud hráč hraje za lidského šlechtice, tak právě tento člověk zabil jeho rodiče) a vyřešit situaci s otrokáři v elfí odluce. Následuje sněm. Na sněmu se volí král, je možné zabít Loghaina (pokud mu hráč udělí milost, tak se stane šedým strážcem a přidá se do hráčovy družiny, ale hráčovu družinu opustí Alistair, neodpustí mu zradu šedých strážců). Za krále je možné zvolit Alistaira (Anora skončí ve vězení), Anoru (Alistair může být popraven, nebo vyhoštěn. Pokud Loghain dostal milost, tak Alistair opustí hráčovu družinu). Králem a královnou se můžou stát i Anora s Alistairem (Loghain ale v tom případě nemůže být zabit Alistairem, ale jiným členem hráčovy družiny), nebo Alistair s hráčovou postavou (pokud hráč hraje za lidskou šlechtičnu), případně Anora s hráčovou postavou (pokud hráč hraje za lidského šlechtice).  Poslední bitva se má odehrát v Rudoskalí, ale nakonec došlo k mýlce a zplozenci táhnou na Denerin. V Rudoskalí šedý strážce Riordan sdělí hráčově postavě a Alistairovi (případně Loghainovi), že k zabití Arcidémona,a tedy k zažehnání Nákazy, je nutná smrt šedého strážce, zemře ten, kdo zasadí Arcidémonovi smrtelnou ránu, souvisí to s rituálem přijímání. Morrigan ale zná jiné řešení, obřad od Flemeth: pokud bude v předvečer bitvy počnuto Morriganino dítě (buď s hráčovou postavou, nebo s Alistairem, případně s Loghainem) tak duše arcidémona splyne s nenarozeným dítětem a ne s šedým strážcem. Dítě si chce Morrigan vychovat sama. Jestliže hráč nabídku odmítne, tak na konci hry hráčova postava zemře (nezemře pouze v případě, když bude souhlasit s obětí Alistirovou či Loghainovou) a Morrigan hráčovu družinu opustí.  Následuje finální bitva, ve které hráčovi pomohou všichni spojenci a Arcidémon (který vypadá jako drak) je poražen, nemnoho přeživších zplozenců se stáhne. Hráčova postava, pokud přežila, se stává hrdin(k)ou Fereldenu. Následující závěrečná animace dokončuje všechny dějové linky, které se odvíjejí od hráčových rozhodnutí.

Vývoj.

Dragon Age: Prameny byl oznámen během E3 2004 jako Dragon Age. 10. července 2008 byl název změněn na Dragon Age: Origins (v ČR Dragon Age: Prameny). Verze pro PlayStation 3 měla být původně vydána se zpožděním. Nicméně BioWare později odvolal toto prohlášení a oznámil, že v Severní Americe tato verze vyjde ve stejný den jako ostatní verze.  The Dragon Age Character Creator (vytváření postav) byl vydán 13. října 2009 umožňující hráčům vytvořit si svoji postavu a importovat si ji do plné hry po vydání. BioWare také vydalo "developer-grade" toolset umožňující rozsáhlé modifikace hry. Toolset je dostupný pouze pro PC verzi hry díky technickým omezením konzolí.  Maloobchodní PC verze Dragon Age: Prameny nepoužívá SecuROM copy protection (ochrana proti nelegálnímu kopírování), které je použito u ostatních her, vydávaných firmou EA, místo standardní kontroly disku.  Vývojáři oznamovali, že hra bude "realistická" fantasy fikce, jako například kniha od Georga R. R. Martina Píseň ledu a ohně a fantasy maleb od umělců jako Frank Frazetta, které jsou inspirace pro hru. Soundtrack pro hru obsahuje skladbu "This Is War" od 30 Seconds to Mars a původní soundtrack složil skladatel Inon Zur. Ve vývoji světel hry, Bioware používali Turtle, renderovací a žhavý plugin pro Autodesk Maya používanou pro osvětlování a vyrábění obsahu, vyrobenou v Illuminate Labs.  BioWare odstartovali "velmi dobře" běh hry na Windows 7 a Mac OS X. Tyto verze byly vydány 21. prosince 2009 jako download, používající TransGaming's Cider Portability Engine.

Soundtrack.

Hra obsahuje soundtack se zpěveckým sborem, použitý jak ve hře, tak i v cutscenes. Zvukové stopy jsou složeny skladatelem Inonem Zurem a nahráno Severozápadní Symfonií (Northwest Symfonia). Skladba "I Am the One" z Dragon Age: Prameny vyhrála "Best Original Song" v sekci videoher v Hollywood Music in MediaTM Awards. Byl složen Inonem Zurem a Aubreym Ashburnem. Dragon Age: Prameny také vyhrály cenu "Outstanding Music Supervision" v Hollywood Music in MediaTM Awards. Cena byla předána ve jménu Simona Presseye, ředitele zvuku v BioWare.  Výňatky ze soundtracku byly ve sběratelské edici (Collector's Edition of the game) a v soundtracku vydaného ve formě MP3 7. prosince 2009. Nicméně, soundtrack ze Collector's Edition obsahuje šest skladeb a neobsahuje "plné" vydání.

Dabing.

Hra obsahuje velké množství dabingu. V dabérech se vyskytuje Tim Curry, Steve Valentine, Kate Mulgrew, Stephane Cornicard a Claudia Black. Ve hře je také značné množství okolních dialogů mezi obyčejnými NPC, kteří nejsou v hráčově partě, kteří spolu mluví o aktuálních událostech a drbech, jenž reflektují aktuální dění ve hře. Rozhovory hlavního charakteru jsou komplexní, složité a mají významný vliv na gameplay. Překlady a předabování bylo vyrobeno pro Angličtinu a několik ostatních jazyků (v Česku prodávané verzi je přeložen pouze text - dabing zůstává anglický). Automatické synchronizace rtů a dabingu (automatic lip-syncing algorithm) byl použit pro všechny dialogy.

Dodatečně vydaný obsah.

Stahovatelný obsah.

BioWare oznámilo 8. října 2009, že dva kusy stahovatelného obsahu (downloadable content - DLC) bude možno stáhnout už při vydání hry: Stone Prisoner a Warden's Keep. BioWare 12. listopadu 2009 oznámilo že prodeje DLC přinesli přes jeden milion dolarů na zisku.

The Stone Prisoner - Kamenný vězeň.

The Stone Prisoner přidá do hry postavu kamenného golema Shalea, kterého může hráč naverbovat do hráčovy skupiny. Shale je silná a mocná postava, jenž má pozadí nadabování a unikátní kvest. Nové kopie hry obsahují propagační kód, platný do 30. dubna 2010, se kterým si hráč může toto DLC stáhnout zdarma. Kód ale stále funguje pro ty kdo nepoužily hru před 30. dubnem 2010.

Warden's Keep - Pevnost strážců.

Warden's Keep přidává pevnost Vojenského pahorku do Dragon Age: Prameny, hráč může obnovit chod Šedé tvrze, DCL navíc poskytuje doplnění příběhu, hráč zjistí proč byli Šedí Strážci vyhoštěni z Fereldenu. Hráč může vytvořit operační základnu s obchodníky a odkladištěm přebytečného vybavení. Toto DLC také přidává nové talenty, kouzla, trofeje/achievementy a předměty.

Blood Dragon Armor - Krvavé dračí brnění.

Blood Dragon Armor přidává celý set (brnění, boty, rukavice a helma) těžkého brnění, které může být zakoupeno. Kromě toho, použitím kódu ke stáhnutí tohoto DLC si může hráč následně stáhnout podobnou sadu brnění i pro Mass Effect 2 a Dragon Age 2.

Return to Ostagar - Návrat do ostagaru.

Return to Ostagar byl oznámen 19. listopadu 2009 a byl plánované vydání bylo okolo vánoc 2009. Poté byl odložený až na 5. ledna 2010, kdy byl odložen na neurčito. Nakonec vyšel na Xboxu 360 13. ledna 2010, ale byl stažen kvůli chybám. Byl znovu-vydán 29. ledna 2010, ačkoliv pouze pro Xbox 360 a PC. Datum vydání verze pro PS3 bylo 11. března 2010. 14. března 2010 byl nahlášen komunitou jako běžící na platformě Mac, což je přesně naopak než tvrdilo EA. Obsahuje návrat na první bitevní pole u Ostagaru, kde byli Šedí strážci téměř vyhlazeni zplozeneckou hordou. DLC umožňuje hráči objevit brnění mrtvého krále Cailana a zbraně posledního Šedého strážce Duncana a stanovit jinou příležitost naverbovat psa. Obsahuje také jeden achievement a nové předměty.

Feastday gifts and pranks.

1. dubna 2010 BioWare vydalo set DLC předmětů na počest fiktivních svátků, které se v Dragon Age univerzu nazývají "Feastday", jenž ze duchovně zakládá na April Fools' Day (den vtípků). Kompletní set obsahuje 10 unikátních darů a 10 unikátních žertovných předmětů, které může dát hráč specifickým společníkům a pozitivně nebo negativně ovlivnit jejich vztah k hráči, stejně jako udělení speciálních in-game bonusů a postihů. Žerty a dárky můžou být nakoupeny zvlášť za 160 BioWare bodů každý nebo 240 bodů dohromady.

Darkspawn Chronicles - Kronika zplozenců.

5. května 2010 oficiální stránka hry oznámila že Kronika zplozenců má vyjít v průběhu měsíce. Stručný obsah oznamoval že DLC, označený jako mód, umožní hráčům znovu vybojovat bitvu o Denerim, nyní jako člen Zplozenecké armády. Alternativní příběh předkládá že hráčův Šedý strážce nepřežije tzv. Přijímání, a tak místo něho vede Fereldenskou armádu Alistair. Dokončením módu odblokuje Zplozenecké předměty (meč Nákazy), které můžou být použity ve standardním Dragon Age: Prameny nebo datadisku. Toto nové DLC bylo vydáno 18. května 2010 za cenu 400 Microsoft nebo BioWare bodů.

Leliana's Song - Lelianina Píseň.

Vydáno 6. července 2010. Toto DLC je samostatně stojící (standalone) kampaň, která se odehrává několik let před událostmi v hlavní kampani. Hráč se ujme role Leliany v době, kdy ještě byla orlesianskou bardkou, a prožije s ní události, které ji dovedly k Oltáři. Rozšíření obsahuje plně nadabovaný zvuk a transformovatelné odměny (Zbroj Provokatérů) pro Dragon Age: Prameny a datadisk.

Golems of Amgarrak - Golemové Amgarraku.

Vydáno 10. srpna 2010. V tomto DLC je určenou pouze pro postavy na maximální úrovni, protože toto DLC má být neuvěřitelně těžké. Celé DLC má být přímočaře zaměřené spíše na boj, než na příběh. Do DCL je možné importovat hráčovu dřívější postavu (z Pramenů i z Procitnutí), nebo vytvořit novou na vyšší úrovni, hráč pomáhá trpaslíkovi Jerrikovi, který pátrá po svém bratrovi Broganovi.

Witch Hunt - Hon na Čarodějnice.

Celý příběh Dragon Age: Origins (Prameny) uzavírá DLC Witch Hunt, které vyšlo 7. září 2010. V tomto DLC se hráč opět setká s tajemnou Morrigan. Na vývoj příběhu a finálního rozhovoru s Morrigan mají velký vliv hráčova rozhodnutí, hlavně to ohledně Morriganina rituálu v Pramenech (Origins). I přesto je ale možné vytvořit zcela novou postavu nebo importovat postavu z Procitnutí, což taktéž pochopitelně ovlivní závěrečný rozhovor s Morrigan. V závěru je dokonce možné, za určitých podmínek, Morrigan zabít.

Dragon Age: Prameny - Procitnutí (Dragon Age: Origins – Awakening).

Datadisk (expansion pack) byl vydán 16. března 2010. Datadisk nabídl novou kampaň příběhově umístěnou za Dragon Age: Prameny a je umístěn do království Amaranthine. Hráč má možnost importovat postavu a savy vytvořené v dohraném Dragon Age: Prameny (postavy z nedohraného Dragon Age: Prameny nefungují, a taky postava musí Prameny přežít) nebo vytvořit kompletně nový charakter. Dějová linka rozšiřuje příběh Dragon Age: Prameny o ustupující Zplozence a tajemnou přítomností entity známou jako "Architect". Datadisk také přinesl nové členy hrdinovy skupiny, nové schopnosti, nové třídy specializací, vzrostl maximální level a přinesl nové předměty.

Pokračování.

Dragon Age II.

8. července 2010 BioWare oficiálně oznámilo, že Dragon Age 2 je v produkci a asi vyjde v březnu 2011. Druhý díl byl vydán 1. března 2011 (8. března 2011 v Česku, ale bez české lokalizace). Druhý díl byl značně zjednodušen a je mnohem méně komplexní, ale na druhou stranu je akčnější a přístupnější širšímu hráčskému publiku. Hra obsahuje jen jeden začátek pro hrdinu/hrdinku Hawke, což nezmění ani uložené pozice z Pramenů, které lze do hry naimportovat. Příběhová návaznost na Prameny je minimální.

Dragon Age III.

Neoficiálně byl oznámen vývoj Dragon Age III na Penny Arcade Expo 2011. Třetí díl by měl rozvinout motiv z Dragon Age II, herním stylem by hra měla být na rozhraní Pramenů a Dragon Age II, herní svět by měl být větší. Vývoj (Vyšetřování, Výslech), byl oficiálně potvrzen. Hra poběží na novém engine, který bude postaven na základech Frostbite 2 a pracuje na něm tým složený převážně z tvůrců Dragon Age: Prameny. Příběh by měl navázat na konflikt mezi mágy a templáři, odehrával by se, asi, hlavně v císařství Orlais, kde by měla zuřit občanská válka. Dragon Age Inquisition bylo představeno na veletrhu E3 v roce 2013, hra by měla vyjít na podzim roku 2014.

Edice hry.

Ke hře byly vydány tři maloobchodní edice Dragon Age: Origins pro prodej.

Regular.

Regular edice hry je možno zakoupit pro všechny platformy, v obchodě Wal-Mart, Amazon.com a Best Buy. Uživatelé windows mohli také získat Regular verzi skrz download servisy Steam a Direct2Drive. Standardní verze hry obsahuje kód na jedno použití, který koupí DLC Stone Prisoner a Blood Dragon Armor zdarma.

Collectors' Edition.

Collectors' Edition nebo také sběratelská edice byla vydána pro Windows, Mac, Playstation 3 a Xbox 360 ale pouze v krabicové verzi ne jako download. Tato verze je ukrytá v steelbooku (obal hry, který je železný), který má odlišnou kresbu na rozdíl od Regular verze. Jako Regular verze obsahuje kód na jedno použití, který koupí DLC Stone Prisoner a Blood Dragon Armor zdarma, ale přidá exkluzivní in-game předměty. V této edici je bonusový disc, který obsahuje making-of dokument, concept arty, trailery, originální soundtrack a tkanou mapu Fereldenu.

Digital Deluxe.

Digital Deluxe verze hry je možno stáhnout na Windows a Mac OS. Digital Deluxe edition obsahuje originální soundtrack, tapety na plochu v digitální podobě, stejně jako zdarma DLC, k tomu ještě kód na stáhnutí Warden's Keep DLC zdarma.

Marketing.

"Sacred Ashes" trailer.

Čtyř minutový trailer byl vydán v říjnu 2009 firmou Electronic Art, aby podpořil významnost hry Dragon Age: Prameny. Trailer pojmenovaný "Sacred Ashes" byl vyroben ve studiu Blur pomocí upravené CGI animace. Ve videu je použita instrumentální verze skladby "This Is War" od skupiny 30 Seconds to Mars, a předtím Claudia Black a Corinne Kempa mluví spolu v dialogu za svoje postavy.  Trailer ukázal lidského mužského Šedého strážce, který vedl Morrigan, Stena, a Lelianu na horu proti ledovému větru a sněhu. Strážce říká že hrobku, kterou hledají, je před nimi, ale jsou přepadeni Zplozeneckou armádou. Po porážení Zplozenců, se objeví velký drak a Strážcův tým začne spolupracovat dohromady. Trailer je možné zhlédnout na YouTube.

Dragon Age: Prameny (anglicky: "Dragon Age: Origins") je single-playerová RPG videohra vyvinutá firmou BioWare Edmonton a vydaná firmou Electronic Arts. Hra byla vydaná pro Microsoft Windows, PlayStation 3 a Xbox 360 v listopadu 2009 a pro Mac OS X 21. prosince 2009.

Dragon Age: Origins is a role-playing game developed by BioWare and published by Electronic Arts. It is the first game in the "Dragon Age" franchise, and was released for Microsoft Windows, PlayStation 3, and Xbox 360 in November 2009, and for Mac OS X in December 2009. Set in the fictional kingdom of Ferelden during a period of civil strife, the game puts the player in the role of a warrior, mage, or rogue coming from an elven, human, or dwarven background. The player character is recruited into the Grey Wardens, an ancient order that stands against bestial forces known as "Darkspawn", and is tasked with defeating the Archdemon that commands them and ending their invasion. The game is played from a third-person perspective that can be shifted to a top-down perspective. Throughout the game, players encounter various companions, who play major roles in the game's plot and gameplay.