Kariéra.

První závod Formule 1 jel na McLarenu v roce 1971 na domácí půdě, kde skončil třetí. Tato Velká cena se však nezapočítávala do Mistrovství světa. V roce 1972 debutoval ve stáji Brabham na domácí půdě v závodě započteném do mistrovství světa. Jeho debut vyvolal senzaci, protože dosáhl pole position. Krátce nato vyhrál Velkou cenu Brazílie, která se však nepočítala do světového šampionátu. V následujícím roce celkově skončil v mistrovství světa sedmý, když jeho nejlepšími výsledky byla dvě třetí místa. V roce 1974 ve Velké ceně Argentiny vedl téměř celý závod, ale v předposledním kole mu došlo palivo, a tak skončil sedmý. Dlouho vedl také v následující Velké ceně Brazílie, kde však pro technické potíže rovněž skončil sedmý. Ve Velké ceně Emiliano Medici v Brazílii získal postavení na čele závodního pole, v závodě poté dlouho vedl, ale pro poruchu vozu musel odstoupit. Smůle učinila zadost až následující Velká cena Jižní Afriky, kterou vyhrál. Od startu do cíle pak vyhrál ještě dvě velké ceny v roce 1974. Velkou cenu Rakouska a Velkou cenu USA, kde navíc dosáhl pole position. Celkově skončil šestý. V sezóně 1975 patřil k hlavním kandidátům na titul společně s Niki Laudou a Emersonem Fittipaldim. Pravidelně bodoval, na Nürburgringu vyhrál, dvakrát dojel na druhém místě a v celkové klasifikaci byl nakonec třetí. Následující rok tým Brabhamu začal používat motory Alfa Romeo, které byly nespolehlivé, a tak Reutemann dosáhl nejlépe čtvrtého místa ve Španělsku a v celkové klasifikaci byl šestnáctý, proto se rozhodl ještě koncem roku přestoupit k týmu Ferrari.  V roce 1977 na Ferrari obsadil třetí místo ve Velké ceně Argentiny, vyhrál Velkou cenu Brazílie a poprvé v kariéře vedl mistrovství světa vozů formule 1. Skončil pak ještě druhý ve Španělsku, třetí ve Švédsku a sezónu uzavřel druhým místem v Japonsku. V celkové klasifikaci obsadil čtvrté místo. V roce 1978 vyhrál Velké ceny Brazílie, Long Beach, Velké Británie, kde o vítězství svedl souboj s Niki Laudou, a ve Velké ceně USA ve Watkins Glen. Třetí skončil v Belgii, Itálii a Kanadě. Třetí skončil také v celkové klasifikaci mistrovství světa za piloty stáje Lotus. Do Lotusu přestoupil v následující sezóně. Lotusy nebyly tak dobré, jako rok předtím. V polovině sezóny byl na třetím místě celkově společně s Patrickem Depaillerem a Gillesem Villeneuvem, patřil mezi kandidáty na titul mistra světa, avšak během celé druhé poloviny se zhoršila výkonnost Lotusů a jemu se nepodařilo získat ani bod. V této sezóně skončil šestý. Jeho stájový kolega Mario Andretti, mistr světa z roku předešlého, skončil desátý. Proto opět změnil tým. Přestoupil k Williamsu, který měl v roce 1978 jeden z nejlepších vozů v závodním poli, ale v té době také velmi jednoznačně určenou hierarchii mezi jezdci v týmu. Jedničkou byl Alan Jones, kterého s majitelem týmu Frankem Williamsem pojilo osobní přátelství. Jones se také v roce 1980 skutečně stal mistrem světa, Reutemann však podával mimořádně stabilní a kvalitní výkony, pravidelně bodoval, vyhrál Velkou cenu Monaka a v celkové klasifikaci obsadil třetí místo. V následujícím roce byl asi nejblíže splnění svého snu, kterým byl titul mistra světa Formule 1. Vyhrál úvodní Velkou cenu Jižní Afriky, která se však nezapočítávala do mistrovství světa. Kdyby započítána byla, stal by se mistrem světa, takto skončil až druhý o jediný bod za Nelsonem Piquetem. Kromě toho vyhrál Velké ceny Brazílie a Belgie. V Brazílii vedl od startu do cíle a tady začalo nepřátelství mezi Reutemannem a týmem Williams. Podle týmové strategie totiž měl Reutemann pustit Jonese, který byl za ním, před sebe. To však neudělal a jeho pozici v týmu to zhoršilo. V Belgii dosáhl postavení v čele startu, nejrychlejšího kola závodu a vítězství. Druhý byl v Long Beach, Argentině a Británii. Prakticky celý šampionát vedl, o titul přišel až v posledním závodě sezóny. Po skončení závodní kariéry se stal senátorem za provincii Santa Fe.

Carlos Alberto Reutemann známý jako Lole (* 12. dubna 1942, Santa Fe) je bývalý argentinský automobilový závodník, pilot formule 1.

Carlos Alberto Reutemann (born 12 April 1942), nicknamed "Lole", is an Argentine former racing driver who raced in Formula One from through, and later became a politician in his native province of Santa Fe, for the Justicialist Party, and governor of Santa Fe in Argentina.


Vlastnosti.

Ochuzený uran má hustotu 19,07 g.cm (1,7krát větší hustota než olovo). Reaguje stejně se všemi nekovovými prvky jako kovový uran, s nimiž vytváří kovové směsi. V práškové formě se ochuzený uran spontánně odpařuje při teplotě 600–700 °C.  Na rozdíl od wolframu či jiných jeho alternativ je získávání ochuzeného uranu poměrně levné a tento materiál je dostupný ve velkých množstvích.

Získávání.

Ochuzený uran je odpadní produkt v procesu obohacování přírodního uranu na použití v jaderných reaktorech a v jaderných zbraních.

Využití.

Ochuzený uran je pro svou vysokou hustotu využíván všude tam, kde je žádoucí vysoká hmotnost (vyvážení, nutnost dosáhnout vysoké kinetické energie při malém objemu).

Vojenské využití.

V případě zbraní je DU činí extrémně tvrdými a schopnými proniknout do větší hloubky. Vedle wolframu se ochuzený uran využívá pro výrobu protipancéřových projektilů (tzv. šípové, přesněji podkaliberní střely – průměr střely je menší než průměr hlavně, ze které je vystřelena). Působí zde sice především vysoká kinetická energie střely, účinek však zesiluje i to, že po průniku projektilu za pancíř se tlakem a třením rozžhavené úlomky uranu vznítí, což zvyšuje ničivý účinek uvnitř obrněného prostoru. Střely z ochuzeného uranu též mají výhodnější mezní úhel, pod kterým po zásahu do svého opancéřovaného cíle pronikne a neodrazí se od něj.  Další využití: například na výplně tanků, kanónů v letadlech A-10 nebo do hrotů balistických zbraní.

Nasazení zbraní a munice z ochuzeného uranu v konkrétních konfliktech.

Střely z ochuzeného uranu byly použity spojenci v první válce v Iráku v roce 1991, v Kosovu v roce 1999, pravděpodobně rovněž v Afghánistánu v roce 2001 a od března 2003 i v Iráku během operace Irácká svoboda, kdy bylo podle irácké ministryně zdravotnictví Nermin Othman bombardováním kontaminováno přes 350 míst. Jen Američané vypálili milion těchto střel, mnohé z nich v obydlených oblastech a proti neobrněným cílům. Počet rakovinných onemocnění údajně činí 140 tisíc a každý rok je registrováno 7 až 8 tisíc případů rakoviny.  Podle bývalé kongresmanky a nezávislé pozorovatelky Cynthie McKinneyové i jiných zdrojů ochuzený uran používala vojska NATO během občanské války v Libyi.  V listopadu 2015 provedla americká letadla A-10 ve východní Sýrii dva nálety zaměřené na zničení obchodu Islámského státu s ropou. Magazínu Foreign Policy Američané později potvrdili, že při těchto útocích použili munici z ochuzeného uranu. Při dvou náletech na cisterny džihádistů vypálili 6 320 střel, z toho 5 265 z ochuzeného uranu.

Účinky na zdraví.

Škodlivé účinky na zdraví mohou být způsobeny především inhalací uranu a jeho chemickou toxicitou (pronikání do těla), která může způsobit poškození ledvin.  Podle Světové zdravotnické organizace (WHO) by pro vyvolání rakoviny plic bylo nutné vdechnout velké množství uranového prachu. U jiných typů rakoviny je riziko ještě mnohem menší.  Podle listu The Independent byla úroveň dětské úmrtnosti, rakoviny a leukémie ve městě Fallúdža vyšší, než v Hirošimě po shození atomové bomby. Podle neoficiálních zpráv trpí děti ve Fallúdži především srdečními poruchami, jejich počet je údajně až 13 krát vyšší než v Evropě, také počet vrozených defektů ve Fallúdži podle místních lékařů vzrostl. Na potvrzení těchto svědectví však chybí jasné důkazy a výzkumy. Irácká vláda přiznává jen přibližně dva až tři případy ročně. Oficiální expertní zprávy, které by ukazovaly nárůst vrozených defektů v oblasti nebo jejich souvislost s použitím munice s ochuzeným uranem, nejsou k dispozici..  Je třeba důrazně upozornit na to, že toto použití jako takové nemá absolutně žádnou souvislost s jaderným využíváním uranu pro výrobu nukleárních zbraní. Důvodem je zde pouze vysoká hustota uranu, pevnost srovnatelná s jeho konkurenčním materiálem wolframem, snadná vznětlivost a relativně nízká cena. Přes poměrně nízkou radioaktivitu U však přesto dochází k slabému radioaktivnímu zamoření, míra jeho neškodnosti nebo škodlivosti není dosud dořešena. V posledních letech padlo na Valném shromáždění OSN několik návrhů na prozkoumání účinků zbraní a munice z ochuzeného uranu, které byly přes odpor několika zemí (USA, Izrael, Francie, Česká republika,...) schváleny.  Větší roli přitom hraje ani ne tak radioaktivita ochuzeného uranu (která je nízká, ovšem pokud se dostane dovnitř těla, její účinky jsou vyšší), jako jeho celková toxicita, protože uran stejně jako většina těžkých kovů je pro živé organizmy jedovatý. Jeho velké rozptýlení v prostředí poskytuje možnost dostat se přímo do těla živých organizmů (potravou, pitím nebo vdechnutím).  31. října 2007 první výbor OSN schválil většinou hlasů návrh rezoluce požadující přezkoumání zdravotních rizik zbraní používajících ochuzený uran. Pro bylo 122 zemí, proti 6 (včetně Česka, rozhodnutím Karla Schwarzenberga, které proti jednáním o omezení zbraňových systémů s ochuzeným uranem hlasovala i 5. prosince).

Ochuzený uran (angl. "depleted uranium – DU", řidčeji "tulalloy") je uran s obsahem radioaktivního izotopu U v množství 0,23 %. Přídomek „ochuzený“ získal proto, že byl oproti přírodnímu uranu s podílem 0,7 % U zbaven podstatné části tohoto izotopu ve prospěch obohaceného uranu. Ochuzený uran má nejaderné využití v civilním i vojenském sektoru.

Depleted uranium (DU; also referred to in the past as Q-metal, depletalloy or D-38) is uranium with a lower content of the fissile isotope U-235 than natural uranium. Natural uranium contains about 0.72% U-235, while the DU used by the U.S. Department of Defense contains 0.3% U-235 or less. Uses of DU take advantage of its very high density of 19.1 g/cm (68.4% denser than lead). The less radioactive and non-fissile uranium-238 constitutes the main component of depleted uranium.


Lotyšská hokejová reprezentace před rokem 1940.

Historie lotyšského hokeje se začala psát v roce 1929. V roce 1931 bylo Lotyšsko přijato do Mezinárodní hokejové federace. První utkání odehrála lotyšská reprezentace 27. února 1932, kdy vyhrála 3:0 nad Litvou. Zcela první reprezentační branku vstřelil Indriķis Reinbahs. V tomto roce se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila Mistrovství Evropy v ledním hokeji v Berlíně, kde se v prvním utkání střetla s československou reprezentací a prohrála 0:7. Ve druhém utkání Lotyšsko prohrálo s Francií (0:1) a vyhrálo nad Rumunskem (3:0). Po prohře 2:5 s reprezentací Velké Británie, vybojovalo Lotyšsko na svém prvním mistrovství 8. místo z devíti týmů, za sebou zanechalo pouze Rumunsko.  V roce 1933 se lotyšská reprezentace vydala poprvé na Mistrovství světa v ledním hokeji do Prahy, ovšem už v prvních dvou utkáních prohrála se Švýcarskem (1:5) a Maďarskem (0:3), proto bojovala jen o 9.—12. místo. Po výhře nad Itálií (2:0) a prohře s Rumunskem (0:1) ukončilo Lotyšsko svůj první světový šampionát na 10. místě. V roce 1934 se Lotyšsko Mistrovství světa v ledním hokeji v Miláně nezúčastnilo. V roce 1935 na Mistrovství světa v ledním hokeji v Davosu byla lotyšská reprezentace v jediné ze čtyř základních skupin, kde byly tři týmy. Lotyšsko prohrálo s Kanadou 0:14, což je doposud největší lotyšská prohra, a s Velkou Británií 1:5. V dalších utkáních Lotyšsko prohrálo s Rumunskem (2:3) a Německem (1:3) a vyhrálo s Nizozemím a skončilo na 13. místě.  V roce 1936 v Garmisch-Partenkirchenu se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila zimních olympijských her. Prohrála s Kanadou (0:11), Rakouskem (1:7) a Polskem (2:9) a skončila na 13. místě. Jak v roce 1938, tak v roce 1939 skončil lotyšský výběr na mistrovství světa 10. místě. Poté začala druhá světová válka a mistrovství světa se nekonalo až do roku 1947, kdy už bylo Lotyšsko součástí Sovětského svazu. Poslední utkání před okupací baltských zemí odehrála lotyšská reprezentace 10. března 1940, kdy v poslední minutě vybojovala vítězství nad Estonskem.  Do roku 1940 hrála lotyšská hokejová reprezentace 26 utkání (6 výher, 16 proher a 4 remízy), vstřelila 37 branek a dostala jich 93.

Lotyšská hokejová reprezentace reprezentuje Lotyšsko na mezinárodních hokejových soutěžích, jako je Mistrovství světa v ledním hokeji nebo Olympijský hokejový turnaj.

The Latvian men's national ice hockey team represents Latvia in international ice hockey. The team is ranked 10th in the world by IIHF as of 2019. The team is controlled by the Latvian Ice Hockey Federation. Their best ever finish at the World Championships was 7th place in 1997, 2004 and 2009. At the 2018 World Championship the team finished 8th. Latvia reached the quarterfinals at the 2014 Winter Olympics, losing 2–1 to Canada. Latvia has 7,145 registered players (0.36% of its population).


Důsledky jaterního selhání.

Důsledky jaterního selhání pro organismus vyplývají z mnohých funkcí, které játra zastávají. Játra však nejsou jediným orgánem v těle, proto se na důsledcích jejich poruchy podílejí také další orgány, hlavně ledviny.  Játra mají metabolické funkce a jsou ústředním bodem metabolismu sacharidů, lipidů i aminokyselin. Těžké poškození jater proto může vést k hypoglykémii, při zástavě tvorby žluči se zvyšuje také hladina cholesterolu. Narušení metabolismu aminokyselin zvyšuje v krvi poměr mezi aromatickými a větvenými aminokyselinami. Při narušení detoxikační funkce a poruše ureosyntetického cyklu se sníží nebo zastaví tvorba močoviny a v systémové krvi stoupá množství toxického amoniaku.  V játrech jsou syntetizovány plazmatické proteiny - při jejich nedostatku klesá onkotický tlak v cévách a tekutina tak může přestupovat do tkání. Nedostatek koagulačních faktorů způsobuje nadměrnou krvácivost.  Játra nemusí být schopná vychytávat některé látky z krve - zvýšená hladina bilirubinu vede ke žloutence, zvýšená hladina androgenů vede k jejich nadměrné přeměně na estrogeny a dochází k hyperestrogenním stavům, které se projevují u mužů zvětšováním prsních žláz, poruchami potence a atrofií varlat, u žen poruchami menstruačního cyklu a u obou pohlaví vznikem pavoučkových névů. Dalším hormonem, který není dostatečně inaktivován, je aldosteron - důsledkem je zadržování sodíku a vody.  Zástava tvorby žluči (cholestáza) vede ve střevě k narušení trávení tuků. Výsledkem jsou průjmy, steatorea a nedostatečné vstřebávání vitamínů rozpustných v tucích, což dále vede v hypovitaminóze.

Portální hypertenze.

Při zduření hepatocytů či při přestavbě jaterní tkáně a zvýšení množství vaziva se zvýší odpor, jaký játra kladou přitékající krvi. Dochází k portální hypertenzi, tzn. ke zvýšení krevního tlaku ve vrátnicové žíle. V důsledku toho se v řečišti vrátnice městná krev a zároveň se začínají tvořit zkraty, kudy krev může játra obtékat.  Městnání krve v orgánech trávicího ústrojí vede ke zhoršení trávení a vstřebávání. Sliznice je křehčí a náchylnější ke vzniku vředů či krvácení (které podporuje i poruchy srážlivosti krve). Sliznice tlustého střeva se dále stává propustnější pro bakterie a jejich toxiny.  Městnání krve ve slezině vede k jejímu zvětšení a nadměrnému vychytávání červených krvinek a destiček - výsledkem je anémie a další podpora krvácivosti, což vede ještě k větší anémii.  Poruchy krevního oběhu se šíří do celého těla - v krvi převažují vazodilatační hormony, výsledkem je hyperkinetická cirkulace - klidový minutový srdeční výdej je zvýšený, stejně tak srdeční frekvence a dochází k poklesu systémového krevního tlaku. To však dále zhoršuje portální hypertenzi. V kůži, svalech a ledvinách převažuje vazokonstrikce, cévy jsou stažené. Důsledkem vazokonstrikce v ledvinách může být jejich selhání. Hypotenze stimuluje vyplavování aldosteronu a dalšímu zadržování sodíku a vody v těle.

Příznaky jaterního selhání.

Výše popsané změny způsobí typické příznaky jaterního selhání

Terapie a prognóza.

U fulminantního (superakutního) jaterního selhání dochází u většiny netransplantovaných pacientů k úmrtí a jedinou možností léčby je včasná transplantace jater. V některých případech je možné vyléčení, ale závisí na tíži poškození jaterní tkáně a době působení noxy (škodlivého vlivu). Příznivý průběh mohou mít otravy paracetamolem nebo kombinace paracetamolu a alkoholu při včasném podání antidot, dobré výsledky mají i včasně léčené otravy houbami a zřídka fulminantně probíhající žloutenka typu B. Bez transplantace se naopak obvykle neobejde selhání jater při Wilsonově nemoci, akutních uzávěrech cév a většinou žloutenky typu B. Vždy je nutné zvážit možnost transplantace jater. Pro zařazení na čekací listinu transplantace jater musí pacienti s akutním jaterním selháním splňovat Kings College nebo Clichy criteria (záleží na zvyklostech pracoviště).  U chronického selhání jater v terminální fázi je transplantace jediným léčebným řešením.  Krátkodobě, k prodloužení "transplantačního okna" je možné použití umělého systému, který částečně nahrazuje funkci jater (bioarteficiální játra - Prometheus, MARS).

Jaterní selhání je stav, při kterém játra přestávají plnit své funkce, dochází k elevaci jaterních testů, poruše srážlivosti a poruchám mozkových funkcí - encefalopatie. Dělení jaterního selhání může být dle vyvolávající příčiny nebo podle rychlosti nástupu. Neléčená terminální fáze jaterního selhání je smrtelná do cca 48hodin. Jedinou léčebnou metodou terminálního jaterního selhání je transplantace jater. Pro prodloužení doby možnosti transplantace "transplantačního okna " je možný bridging náhradou funkce jater (přístroje Prometheus (FPSA - Frakcionovaná Plazmatická Separace a Adsorpce) a MARS (Molecular Adsorbents Recirculation System))

Liver failure is the inability of the liver to perform its normal synthetic and metabolic functions as part of normal physiology. Two forms are recognised, acute and chronic (cirrhosis). Recently, a third form of liver failure known as acute-on-chronic liver failure (ACLF) is increasingly being recognized.


Život.

Poté co byl ve věku devatenácti let podmíněně odsouzen za krádež musel opustit školu a začal se učit hoteliérem, ale později se začal zajímat o Bibli, kterou ve škole překládal do němčiny. Zjistil, že některé pasáže v Bibli připomínají věci, které jsou po překladu a dání do souvislostí známé i modernímu člověku. Začal cestovat.  Při svých cestách navštívil mnoho záhadných míst, kde byly nalezené „stopy bohů“. Prozkoumal tajemnou říši Mayů, procestoval celé Mexiko. Například nafilmoval kamenný reliéf, který nazval „Bůh, který ovládá létající stroj“, zkoumal planinu Nazca, pověsti o městech Sodoma a Gomora, zkazky o Indických létajících strojích Vimána a mnoho dalších věcí.  Několikrát byl odsouzen, za podvody a daňové úniky.  Nyní žije ve své vile v horách ve švýcarském Beatenbergu a stále pořádá přednášky.

Zastávané názory.

Podle Dänikena jsou dějiny lidstva ve svých hmotných i písemných pramenech vyplněny odkazy a důkazy toho, že v minulosti došlo opakovaně a na mnoha místech k setkání člověka s vyspělou mimozemskou civilizací, jejichž zástupci – díky svým schopnostem a pokročilé technologické úrovni – byli vnímáni a uctíváni jako bozi, předávali lidem některé jejich technologie, nechávali si stavět chrámy a pravděpodobně upravovali lidský genom, aby z něj eugenicky „šlechtili“ inteligentnější a schopnější jedince.  V březnu 2007 mu Český klub skeptiků Sisyfos udělil zlatý Bludný balvan v kategorii jednotlivců za „matení veřejnosti v oblasti historie, archeologie, medicíny, kosmonautiky a dalších oborů, a zejména za grandiózní nedůvěru ke schopnostem předků”.

Dílo.

Tituly bez českého překladu v závorce nevyšly česky. Data uvádějí první vydání. Některé byly přeloženy vícekrát různými překladateli a pod odlišnými názvy, jako třeba Ve stopách všemocných (1993) a Po stopách všemocných (1996).  V roce 1970 vznikl dokumentární film "Vzpomínky na budoucnost" na základě jeho první knihy. V roce 2009 začal "The History Channel" vysílat seriál "Ancient Aliens" ("Vetřelci dávnověku"), vycházejícího z velké části z Dänikenova výzkumu.

Erich Anton Paul von Däniken (* 14. dubna 1935 Zofingen, kanton Aargau, Švýcarsko) je kontroverzní švýcarský spisovatel a záhadolog, který je znám především svými knihami, v nichž píše o tom, že Zemi měli v minulosti navštěvovat mimozemšťané a ovlivňovat historii lidstva. Svoji první a asi nejdůležitější knihu, "Vzpomínky na budoucnost", vydal v roce 1968 – ta ihned vzbudila veliké pozdvižení, mnoho kontroverze – Däniken obdržel spoustu kritiky, ale i sympatizanty, z nichž někteří pokračují v jeho výzkumu a považují se za alternativní nebo „ne-mainstreamové“ historické badatele, kteří nejstarší dějiny lidstva zkoumají právě z perspektivy Dänikenova axiomu. Knihy Ericha von Dänikena byly přeloženy do dvaceti jazyků. Stal se spoluzakladatelem a členem společnosti A.A.S.R.A. (Archaeology, Astronautics SETI Research Association), která sdružuje zájemce o výzkum mimozemských civilizací a dávné historie lidstva.

Erich Anton Paul von Däniken (; ; born 14 April 1935) is a Swiss author of several books which make claims about extraterrestrial influences on early human culture, including the best-selling "Chariots of the Gods?", published in 1968. Von Däniken is one of the main figures responsible for popularizing the "paleo-contact" and ancient astronauts hypotheses.


Životopis.

Pocházel z rodiny řezníka a krčmáře. Vzdělání získával v Liptovském Svätém Mikuláši, v letech 1835–1837 na gymnáziu v Gemeru, v letech 1837–1841 na lyceu v Levoči, v letech 1841–1842 studoval na lyceu v Kežmarku a od roku 1842 studoval na lyceu v Prešpurku, kde se aktivně zapojoval do činnosti Ústavu řeči a literatury československé. V roce 1844 na protest proti odvolání Ľudovíta Štúra odešel z Prešpurku a ve studiu už dále nepokračoval. Nastoupil jako praktikant do advokátní kanceláře v Pešti, později hodně cestoval jak po Slovensku, tak i po Dolní zemi (dnešní Maďarsko).  V roce 1848 podněcoval slovenský lid, aby povstal, za což byl uvězněn v Šahách a Pešti až do ledna následujícího roku. Po propuštění znovu organizoval dobrovolnické oddíly a byl opět vězněn, po propuštění odjel do moravského Hulína k příteli Bedřichu Rozehnalovi a v listopadu roku 1849 se stal kapitánem dobrovolnického sboru. Po propuštění ještě v témže roce pracoval jako vládní komisař, v roce 1854 byl přeložen do Čadce, v roce 1858 se přestěhoval do Martina, od roku 1860 byl pomocným úředníkem v Kláštoru pod Znievom a od roku 1862 přísedícím u soudu ve Zlatých Moravcích. V roce 1867 ho propustili ze státních služeb, a tak si dělal státní zkoušku a působil v Zlatých Moravcích jako přísežný "pravotár" a písař v advokátních kancelářích. Zemřel údajně na tyfus (nejsou však vyloučeny ani jiné příčiny) a je pochován na slovenském Národním hřbitově v Martině.  Jeho přesná podoba není známa, ale dochovaly se víceré populární podobizny. Jedna z nich byla použita při modelování sochy Janka Kráľa, umístěné ve stejnojmenném parku v bratislavské Petržalce.

Tvorba.

První verše začal psát už v době studií na bratislavském lyceu. Zpočátku psal v češtině, později začal používat spisovnou slovenštinu a byl jedním z prvních básníků, kteří používali Štúrovu slovenštinu. Svoje básnická díla zveřejňoval v almanachu "Nitra", v pozdějším období také v časopisech "Orol tatranský", "Sokol", zřídkavě i v časopisech "Černokňažník, Tábor, Concordia, Priateľ školy a literatúry" a jiných. Začal psát epické básně s historickou tematikou, postupně však začal navazovat na slovenskou lidovou slovesnost. Do povědomí veřejnosti vstoupil jako autor balad a písní, nicméně jeho tvorba byla o mnoho širší.  Svojí tvorbou se řadí mezi básníky z období romantismu a stal se klíčovou postavou ve vývoji dobové poezie. Jeho básně ovlivnily tvorbu slovenských nadrealistů, ale i takových autorů, jako byl Laco Novomeský či Milan Rúfus a jiní.

Janko Kráľ (24. dubna 1822 Liptovský Sv. Mikuláš, Uhersko – 23. května 1876 Zlaté Moravce) byl slovenský národní buditel a jeden z nejvýznamnějších a nejradikálnějších básníků štúrovské generace.

Janko Kráľ (24 April 1822 in Liptovský Svätý Mikuláš (now Liptovský Mikuláš, Slovakia) – 23 May 1876 in Zlaté Moravce) was one of the most significant and most radical Slovak romantic poets of the Ľudovít Štúr generation and a national activist.


Vývoj.

První generace proudových letadel měla problém s vysokou spotřebou paliva, což omezovalo jejich dolet. V březnu 1944 objednalo americké armádní letectvo u firmy Bell projekt doprovodného stíhacího letounu s reaktivním pohonem a dlouhým doletem. Už 31. července 1944 objednalo i stavbu dvou prototypů označených jako XP-83 (sériová čísla 44-84990 a 44-84991).  Bell na svém projektu proudového stíhacího letounu, označeném "Model 40", pracoval už od roku 1943. Právě tento projekt, ze kterého vznikl stíhací letoun Bell P-59 Airacomet, byl přepracován na dálkový eskortní letoun, přičemž z "modelu 40" si zachoval některé konstrukční celky. Letoun poháněly dva proudové motory General Electric J33-GE-5 s odstředivými kompresory, umístěné v kořenech křídla, takže celý trup mohl být využit pro palivové nádrže a výzbroj. Trup měl celokovovou poloskořepinovou konstrukci a palivovou nádrží o objemu 4 350 litrů (mohl nést ještě dvě přídavné nádrže o objemu 950 litrů). Kabina byla přetlaková s malým kapkovitým překrytem. Výzbroj se skládala ze šesti kulometů ráže 12,7 mm v přídi letounu.

Testy.

První testy v aerodynamickém tunelu ukázaly, že letoun je nestabilní. Větší svislou ocasní plochu se ale nepodařilo vyrobit před zalétáním prototypu. První let prototypu proběhl 25. ledna 1945. Testovací pilot "Jack Woolams" při něm zjistil, že letoun má slabý pohon a je nestabilní. Omezené testy ovšem také ukázaly uspokojující letové vlastnosti, přestože vývrtky byly zakázány dokud nebyla dodána nová svislá ocasní plocha. Výkony však byly nízké. Typickou vlastností letounu byla neschopnost zpomalit, daná jeho aerodynamikou a špatně vyřešenými klapkami. Testovací piloti se musely při přistání přibližovat pomalým klesáním pod malým úhlem.  První prototyp XP-83 byl v roce 1946 použit k testování náporových motorů (Ramjet), uchycených pod křídlem. V trupu letounu byl proto za pilotem vytvořen prostor pro inženýra, který do něj vstupoval dvířky ve spodku trupu. Při testovacím letu 14. září 1946, jeden z náporových motorů začal hořet. Pilot "Chalmers „Slick“ Goodlin" a technik "Charles Fay", museli stroj opustit na padácích.  Druhý prototyp poprvé vzlétl 19. října 1945 a byl sešrotován v roce 1947. Měl odlišný překryt kabiny a delší příď, ve které byla baterie 30 mm kanónů. Testy výzbroje druhého prototypu probíhaly na základně Wright Field v Ohiu.  S výjimkou doletu byl typ XP-83 méně výkonný než konkurenční projekt Lockheed P-80 Shooting Star, který byl už sériově vyráběn a později i bojově nasazen v Korejské válce. Celý projekt XP-83 byl zrušen v roce 1947.

XP-83 byl prototyp amerického doprovodného stíhacího letounu, který vyvíjela společnost Bell a který poprvé vzlétl 25. ledna 1945. Podobně jako u ostatních raných konstrukcí proudových letadel byl jeho hlavní problém ve slabých motorech a jeho koncepce byla záhy překonána.

The Bell XP-83 (later redesignated ZXF-83) was a United States prototype escort fighter designed by Bell Aircraft during World War II. It first flew in 1945. As an early jet fighter, its limitations included a lack of power and it was soon eclipsed by more advanced designs.


Život.

Alfons se narodil jako syn Jindřicha Burgundského a Terezy, levobočné dcery Alfonse VI.. Po smrti svého otce v roce 1112 se tříletý Alfons formálně chopil vlády, fakticky však jako regentka vládla jeho matka, která se podruhé vdala za předního šlechtice z Galicie Ferdinanda Perese de Tavaru. S její vládou nesouhlasila podstatná část portugalské šlechty, na jejíž stranu se nakonec mladý Alfons v roce 1120 postavil, prohrál a byl poslán do exilu. V roce 1128 se vrátil s novým vojskem a porazil svoji matku a jejího manžela v bitvě na São Mamede. Po tomto vítězství se Alfons chopil vlády, odrazil výpad Alfonse VII. Kastilského, a stal se tak v podstatě suverénním vládcem celého Portugalska. Od roku 1126 užíval titulu kníže Portugalska.  Po ovládnutí Portugalska se přirozeným cílem Alfonsových plánů stali Maurové. Jeho tažení na jih se ve finále ukázala jako úspěšná, když v roce 1139 dosáhl významného vítězství nad muslimy u Ourique. Bezprostředně po tomto vítězství se Alfons I. nechal prohlásit králem Portugalska.  Alfons VII. Kastilský posléze po vzájemných potyčkách uznal svrchovanost Alfonse nad Portugalskem v roce 1143, důležitým úkolem však bylo zajistit mezinárodní uznání portugalského království. Toho nakonec dosáhl až v roce 1179, když se předtím musel zavázat k podřízenosti vůči Svatému stolci místo podřízenosti vůči Alfonsi VII. Nezávislost Portugalska tak byla v roce 1179 stvrzena papežskou bulou Manifestis Probatum.  V Portugalsku nechal postavit několik katedrál a všemožně podporoval církev, přičemž se v roce 1143 dopisem papeži Inocenci II. zavázal vyhnat Maury z Iberského poloostrova. Následně opravdu pokračoval ve výbojích směrem na jih a v roce 1147 dokázal dobýt Santarém a Lisabon.  Ještě v roce 1184 v pokročilém věku dokázal vojensky pomoci svému synovi Sanchovi, který byl Maury obklíčen u Santarému. Zemřel v následujícím roce a byl pohřben v kostele sv. Kříže v Coimbře. Jeho nástupcem na trůnu i na vojenském poli se stal syn Sancho.  V anketě Naši velcí Portugalci se v roce 2007 umístil na čtvrtém místě.

Alfons I. Portugalský zvaný "Alfons I. Dobyvatel" ( "Afonso Henriques", 1109 – 6. prosince 1185, Coimbra) byl hrabě portugalský (1112–1139; roku 1129 se prohlásil za portugalského knížete) a od roku 1140/1143 portugalský král, zakladatel portugalského království z burgundské dynastie.

Afonso I (; 1106 / 25 July 1109 / August 1109 / 11116 December 1185), nicknamed the Conqueror (), the Founder () or the Great () by the Portuguese, and El-Bortukali ([in Arabic ] "the Portuguese") and "Ibn-Arrink" or "Ibn Arrinq" ([in Arabic or ] "son of Henry", "Henriques") by the Moors whom he fought, was the first king of Portugal. He achieved the independence of the County of Portugal, establishing a new kingdom and doubling its area with the "Reconquista", an objective that he pursued until his death.


Zvyklosti.

Seder na Tu bi-švat.

Nejvýznamnější událostí, která se vztahuje k tomuto svátku, je "seder" – hostina, během které jsou vypity čtyři poháry vína a ochutnány symbolické plodiny. Původ sederu spadá do 17. století a je připisován kabalistům z okruhu Jicchaka Luriji v Safedu. Kabalistický vliv souvisí s koncepcí tzv. sefirotického "Stromu života".

Čtyři poháry.

Čtyři poháry jsou paralelou ke čtyřem pohárům, které se podávají během sederu na Pesach. Čtyři poháry symbolizují čtyři světy, mohou rovněž symbolizovat čtyři pohledy na svět (materiální, citový, intelektuální a duchovní) nebo čtyři přístupy k přírodě a světu (podle moderních výkladů např. sociální, národní, ekologický, všeobecný). Čtyři poháry se vypijí tak, že první pohár obsahuje pouze bílé víno s kapkou červeného, druhý obsahuje (zhruba) třetinu červeného a dvě třetiny bílého, třetí pohár již obsahuje dvě třetiny červeného a jednu třetinu bílého a čtvrtý již pouze červené víno s kapkou bílého. Poměry jsou skutečně pouze orientační a nejsou nijak závazné.

Symbolické plodiny.

Během sederu se konzumuje řada různých plodů, ať už plodů stromů či země. Na sederovém stole by neměly chybět tyto plodiny:

Sázení stromů.

Novodobým prvkem v Tu bi-švat je sázení stromů. Vysazování stromů a zakládání lesů se stalo jednou z priorit sionistického hnutí a Židovský národní fond (, : "Keren Kajemet le-Jisra'el"). Od sedmdesátých let dostalo vysazování stromů symbolický význam, který postupně přerůstá v pojetí náboženské, kdy je v období kolem Tu bi-švat zvykem vysadit v Izraeli alespoň jeden strom, v diaspoře se vybírá dobročinný příspěvek na vysázení stromů a kultivaci přírody v Izraeli.

Tu bi-švat (, dosl. "15. ševat") se slaví, jak již název napovídá, patnáctý den měsíce ševatu a bývá označován jako „Nový rok stromů“ (, "Roš ha-šana la-ilanot"), „Svátek stromů“ (חג האילנות, "Chag ha-ilanot") či „Slavnost plodů“. Tu bi-švat připadá většinou na konec ledna případně na začátek února, kdy v Izraeli začínají kvést první stromy (mandlovníky) a označuje začátek nového vegetačního cyklu.

Tu BiShvat (; "") is a Jewish holiday occurring on the 15th day of the Hebrew month of Shevat (in 2020, Tu BiShvat begins at sunset on February 9 and ends in the evening of February 10). It is also called "Rosh HaShanah La'Ilanot" (), literally 'New Year of the Trees'. In contemporary Israel, the day is celebrated as an ecological awareness day, and trees are planted in celebration.


Dějiny.

Raná historie.

Archeologický průzkum hrobů a solných dolů v Hallstattu prokázal, že se zde v dávných dobách vyvíjela pozoruhodně vyspělá civilizace. Hallstattské hroby obsahují zbraně a ornamenty z doby bronzové stejně jako z doby železné. Podle některých teorií mohlo být Noricum a některé další okolní oblasti pravlastí Homérových Achájů. Původní obyvatelstvo z období halštatské kultury tvořili zřejmě Panonové (lid spřízněný s Ilyry). Ti později splynuli s různými keltskými kmeny, které sem dorazily někdy po roce 450 př. n. l. z nynějšího jihozápadního Německa a mezi nimiž zaujímali vůdčí postavení Tauriskové ("Taurisci"). Noricum v těchto dobách sloužilo Keltům jako základna k invazím do Pádské nížiny a na Apeninský poloostrov. Římané užívali pro Taurisky pojmenování Norikové ("Norici"), přičemž tento pojem (odvozený z hlavního sídla Taurisků, jež se nazývalo "Noreia") vztahovali i na všechny ostatní norické kmeny. Přesná poloha Noreie zůstává dodnes neznámá. Podle některých názorů se však nacházela poblíž dnešní štýrské obce Neumarkt in Steiermark.

Království.

Zhruba kolem roku 200 př. n. l. se Tauriskové postavili do čela svazku třinácti keltských a ilyrských kmenů, čímž byl položen základ Norickému království ("Regnum Noricum"), které tak představuje první politický útvar vzniklý na rakouské půdě. Na počátku 2. století př. n. l. se díky dokonalejším osevním metodám a technologickému pokroku výrazně zvýšil počet obyvatel Norica. Avšak již kolem roku 186 př. n. l. se projevil vážný nedostatek půdy, což přimělo asi 12 000 Taurisků a Bojů k odchodu na jih. Tito barbaři překonali Alpy a usadili se v údolí Pádu na pobřeží současného Benátska. O pět let později zde Římané založili kolonii Aquileiu, která brzy nabyla velkého významu jako tranzitní místo pro obchod s oblastmi na severu. Přivábeni obchodními možnostmi a nerostným bohatstvím Noriků navázali s nimi Římané přátelské vztahy, čímž získali přístup k ohromným nalezištím železné rudy v Noricu. Podle Liviova popisu vyjednávalo prý kolem roku 170 př. n. l. římské poselstvo s norickým králem Cincibilem, který Římanům zaručil "hospitium publicum" („pohostinné přátelství“). Tím byly utuženy vzájemné obchodní svazky a posílen římský vliv v oblasti. V tomto období prosperity vznikala v Noricu první opevněná oppida a rovněž byly raženy mince podle řeckého vzoru.  Někdy mezi léty 120 až 115 př. n. l. pronikly do Norica migrující germánské kmeny Kimbrů a Teutonů, které se již předtím střetly s Boji v české kotlině ("Boiohaemum") a se Skordisky na Balkáně. Tváří v tvář této hrozbě se Tauriskové obrátili na Římany se žádostí o pomoc. Ovšem římské vojsko, jemuž velel konzul Gnaeus Papirius Carbo, vyslané vstříc útočníkům bylo rozdrceno v bitvě u Noreie. Kimbrové se však navzdory svému vítězství stáhli z Norica směrem na západ. Několik desetiletí poté byli v důsledku tlaku germánského kmene Svébů uvedeni do pohybu keltští Bojové, kteří se zmocnili oblastí severně a severozápadně od Norica. Kolem roku 58 př. n. l. se Bojové pokusili Noricum dobýt, utrpěli však ničivou porážku. I přesto ale ohrožovali Noricum ještě několik dalších let, než byla jejich říše konečně vyvrácena Dáky. V roce 49 př. n. l. odeslal král Voccio Caesarovi 300 šlechticů, kteří v řadách jízdy přispěli k Caesarově vítězství v občanské válce. Po definitivní porážce Bojů expandovalo norické království do povodí středního Dunaje. Moc Norica v tomto momentu sahala až do oblasti Vídeňské pánve a po odražení útoku Dáků také do současného západního Maďarska. Norikům se tak podařilo vybudovat poslední mocný keltský politický celek.

Římská provincie.

Noricum se po dlouhou dobu těšilo nezávislosti pod vládou vlastních králů. Koncem 1. století př. n. l. ale Norikové napadli společně s Panony Histrii, přičemž byli odraženi prokonzulem Illyrica Publiem Siliem. Po smrti krále Voccia bylo Noricum v roce 15 př. n. l. ustaveno klientským královstvím Říma. Římané ho nazývali provincií, třebaže si i nadále uchovávalo určitou omezenou svébytnost. Skutečnou římskou provincií pod správou císařského prokurátora se Noricum stalo teprve někdy po roce 40 n. l. za vlády Claudia. V následujících staletích bylo Noricum jako pohraniční území říše protkáno hustou sítí silnic, o čemž svědčí četné nálezy milníků a jiné archeologické objevy. To spolu s budováním kolonií napomohlo postupné romanizaci zdejších Keltů. Zřejmě nejdůležitější komunikace spojující Řím s Carnuntem vedla přes města Aquileia, Emona (dnešní Lublaň), Celeia (Celje) a Poetovio (Ptuj). Carnuntum původně náleželo k Noricu, avšak v roce 6 n. l. bylo společně s Vídeňskou pánví připojeno k provincii Panonii. Strategicky velmi významná byla také silnice táhnoucí se z panonské Vindobony (Vídeň) podél toku Dunaje směrem na západ do Lauriaca a dále do Raetie. Nejvýznačnějšími městy a koloniemi Norica v římské etapě jeho dějin bylo "Virunum" (dnešní Maria Saal poblíž Klagenfurtu), "Celeia", "Juvavum" (Salzburg) a "Lauriacum" (Lorch).  Podobně jako sousední Raetie zaujímalo také Noricum po celou dobu existence římské říše postavení předsunuté obranné linie Itálie vůči vpádům germánských kmenů zpoza Dunaje. Římané vybudovali řadu pevností ("Limes Romanus"), které střežily břehy Dunaje a alpské průsmyky. Na počátku markomanských válek (166-180) umístil Marcus Aurelius do této provincie jednu římskou legii ("Legio II Italica Pia") spolu s početnými pomocnými sbory. Tyto vojenské síly zde od této doby měly své stálé sídlo. Velitel legie působil zároveň jako místodržitel provincie.  Za vlády Diocletiana bylo Noricum na konci 3. století rozděleno do dvou provincií: "Noricum ripense" („pobřežní Noricum“, severní část při řece Dunaji) a "Noricum mediterraneum" („vnitrozemní Noricum“, jižněji položený a hornatější region). Obě tyto provincie spadaly do ilyrské diecéze, která byla součástí italské prefektury. V důsledku pozvolného šíření křesťanství bylo v Noricu založeno několik biskupství, která však zanikla v období zmatků během stěhování národů. Po zhroucení západořímské říše se v Noricu ještě nějaký čas udržel římský správní systém, který do určité míry přetrval až do příchodu Avarů a Slovanů.

Hospodářství.

Noricum byla hornatá země s poměrně chudou půdou, oplývala však hojnými nalezišti železné rudy, kterýmžto materiálem zásobovalo kovárny a zbrojní manufaktury v Panonii, Moesii a severní Itálii. Proslulou norickou ocel užívali Římané k výrobě kvalitních a ceněných zbraní. Obyvatelé Norica byli stateční a bojovní lidé, kteří se spíše než zemědělství věnovali pastevectví skotu. Po obsazení Římany byly místní hluboké lesy vykáceny a bažiny odvodněny, čímž byla výrazně zvýšena úrodnost země. Rovněž zde bylo nalezeno veliké množství zlata a soli.

Noricum bylo keltské království (latinsky "Regnum Noricum"), přesněji federace třinácti keltských a ilyrských kmenů, jež byla později začleněna do Římské říše jako její provincie. Zahrnovalo většinu území dnešního Rakouska, část Slovinska a jihovýchodní cíp Bavorska. Na západě sousedila tato země s Raetií, na východě s Panonií a na jihozápadě s Itálií. Na severu sahalo území království až za řeku Dunaj, která se stala severní hranicí Norica teprve po jeho trvalém začlenění do Římského impéria.

Noricum () is the Latin name for the Celtic kingdom or federation of tribes that included most of modern Austria and part of Slovenia. In the first century AD, it became a province of the Roman Empire. Its borders were the Danube to the north, "Raetia" and "Vindelicia" to the west, Pannonia to the east and southeast, and "Italia" ("Venetia et Histria") to the south. The kingdom was founded around 400 BC, and had its capital at the royal residence at Virunum on the Magdalensberg.


Historie.

Vítězslav Hálek, Pivoda, Julius Grégr, Josef Wenzig, Dr. Jan Jeřábek, Dr. Mezník, Josef Richard Vilímek stáli u počátků Umělecké besedy v první řadě, vypracovali plán a organizaci a docílili 19. února 1863 jejich schválení, načež se dne 9. března sešla první valná schůze. Umělecká beseda byla prvním českým uměleckým spolkem. Měla a má tři besední odbory, literární, hudební a výtvarný. Prvním starostou Umělecké besedy se v roce 1863 stal Josef Wenzig. Prvními předsedy jednotlivých odborů byli: Bedřich Smetana (hudební), Josef Mánes (výtvarný) a Vincenc Vávra-Haštalský (literární).  Prvním vrcholem její činnosti byla 60. - 80. léta 19. století, v nichž českému umění dominovala tzv. „generace Národního divadla“ a kdy skutečně jen velmi málo významných tvůrců stálo mimo její řady. Řada besedníků dodnes slavných jmen z této doby je tedy nadobyčej dlouhá – z literárního odboru, který byl jakýmsi „mozkovým trustem“ sdružení, jmenujme za mnohé další aspoň Nerudu, Vrchlického, Sládka, Světlou, Zeyera ad., z výtvarníků to byli třeba Schnirch, Myslbek, Aleš, Chittussi aj., mezi aktivními členy hudebního odboru nacházíme i takové velikány, jakými byli Antonín Dvořák či Zdeněk Fibich...  Umělecká beseda patřila od počátku své existence mezi nejdůležitější a nejvlivnější umělecká sdružení v Čechách, mezi zakladateli spolku lze najít i taková jména jako Bedřich Smetana či Josef Mánes. Činnost spolku nebyla v 50. letech 20. století někdejšímu komunistickému vedení po chuti a tak byla až do roku 1972 postupně omezována. V roce 1990 byla obnovena, ale zkonfiskovaný majetek vrácen nebyl.

Družstvo Umělecká beseda.

Spolek Umělecká beseda založil spolu s Františkem Jandou, Václavem Štěpánem, Václavem Rabasem a dalšími stejnojmenné družstvo. Toto družstvo zakoupilo dům č.p. 441 na Malé Straně a v sousedství na místě staršího domu čp. 473/III (č. o. 3) postavilo podle projektu arch. Františka Jandy a Čeňka Vořecha novostavbu budovy Umělecké besedy č.p. 487. Budova byla zkolaudována rozhodnutím Magistrátu HMP č.j.III-26942/25 ze dne 14. října 1925. 7. listopadu 1925 se do budovy nastěhovali první obyvatelé. Ulice byla přejmenována na Besední. V budově se nacházely dva koncertní sály a Alšova výstavní síň. V besedním domě pořádal spolek pravidelné výstavy svých členů, ale i domácích a zahraničních hostů, koncerty, přednášky, diskuse i řadu dalších bohatě navštěvovaných společenských akcí. S touto budovou jsou spojeny také počátky Osvobozeného divadla (první představení Voskovce a Wericha) i Frejkova divadélka Dada. Besední dům se rovněž stal sídlem besedního hudebního vydavatelství, Hudební matice, nejvýznamnějšího československého podniku toho druhu, které si získalo svou úrovní i velký mezinárodní ohlas. Sídlila v něm i redakce besední výtvarné revue Život (vydávané až do roku 1949, v její redakci působili mj. Vladimír Holan, Josef Čapek a Karel Šourek) a také hudební revue Tempo. Po příchodu komunistů k moci byla na majetek družstva uvalena 11. července 1945 nucená správa a do budovy č.p. 487 bylo roce 1954 nastěhováno kino Jana Nerudy provozované Čs. státním filmem, které neplatilo řádné nájemné a družstvu vytvořilo dluh. Majetek družstva, který se rozrostl na čtyři budovy v Praze (budovy č.p. 441 a 478 na Malé Straně, č.p. 592 v Bubenči a č.p. 494 na Žižkově), byl v roce 1960 zkonfiskován. Výstavní síň byla ještě několik let zachována (nyní je zde restaurace), z jednoho z koncertních sálů se stalo kino (nyní divadlo), druhý byl předělán na kanceláře.  V současnosti v budově sídlí Divadlo Na Prádle.

Současní členové.

Výtvarný odbor.

Radek Andrle, Vojtěch Aubrecht, Pavla Aubrechtová, Mikoláš Axmann, Karolína Bayerová, Ivo Binder, Jana Brabcová – Orlíková, Eva Brodská, Jaroslava Brychtová, Jana Budíková, Antonín Chrudimský, Richard Drury, Veronika Durová, Josefina Dušková, Marie Filippovová, Jaroslav Fišer, Eva Fuková, Lubomír Fuxa, Vladimír Gebauer, Lea Gistrová, Patrik Hábl, Eduard Halberštát, Josef Hampl, Hana Hamplová, Vladimír Hanuš, Jan Hendrych, Jan Hísek, Jan Hladík, Jenny Hladíková, František Hodonský, Zdenka Hušková, Tereza Chaloupková, Antonín Chrudimský, Zbyněk Janáček, Magdaléna Juříková, Jiří Kačer, Marian Karel, Miroslav Kaufmann, Svatopluk Klimeš, Renáta Kocmanová, Richard Konvička, Vladimír Kopecký, Marie Kounovská, Jan Kovářík, Jiří Kovařík, Romana Králová, Alena Kučerová, Aleš Lamr, Zdeněk Lhotský, Miloš Michálek, Karel Máchalek Zlin, Karel Malich, Adéla Matasová, Jiří Mědílek, Luděk Míšek, Miloslav Moucha, Daisy Mrázková, Pavel Mühlbauer, Milada Othová, Ivan Ouhel, Eduard Ovčáček, Miroslav Pacner, Karel Pauzer, Václav Pavlíček, Pavel Piekar, Tomáš Pilař, Oldřich Plíva, Hana Purkrábková, Jindřiška Radová, Šárka Radová, Marie Rakušanová, Lukáš Rittstein, René Roubíček, Miluše Roubíčková, Renata Rozsívalová, Aleš Růžička, Dalibor Smutný, Jiří Sopko, Petr Stanický, Jakub Stretti, Zdeněk Strouhal, Jiří Šalamoun, Miloš Šejn, Jiří Šetlík, Miroslav Šnajdr, Jitka Štenclová, Petr Štěpán, Jan Štíbr, Jindřich Štreit, Šárka Trčková, Pavel Trnka, Michael Uher, Jaroslav Vanča, Rostislav Vaněk, Vladimír Véla, Petr Veselý, Daniela Vinopalová Vodáková, Jiří Voves, Dana Zámečníková, Jindřich Zeithamml, Jaromír Zemina, Olbram Zoubek.

Umělecká beseda je občanské sdružení, respektive umělecký spolek sdružující mnohé české umělce od roku 1863 ve třech odborech: literárním, výtvarném a hudebním.

The Umělecká beseda was a Czech artists' forum, bringing together creative artists in literature, music and fine art. First founded in 1863, it formed an important part of Czech cultural life in the late 19th and early 20th centuries. Under Communism in the early 1950s it fell from favour, and it was closed in 1972. It was refounded in 1990, though without the return of previously-confiscated property. The Na Prádle Theater now occupies the building that the association had purpose-built in 1925.


Průběh bitvy.

Zima na přelomu let 1125 a 1126 byla tvrdší než obvykle, Lothar III. ovšem tento fakt podcenil. Neshromáždil ani brannou moc z celé říše, v jeho armádě byli jen bojovníci z východní poloviny saského vévodství. Soběslav I. si toho musel být dobře vědom. Na zprávy o záměrech zbavit ho vlády údajně reagoval slovy:  16. února 1126 přišla velká obleva, což zřejmě popohnalo Lothara III. k činu.  Sníh začal tát a pukaly ledy. Většina jezdců sesedla z koní a sundala si brnění, protože bylo obtížné prodírat se bořícím se sněhem.  Ota II. Olomoucký jel v čele německého vojska, protože znal nejlépe cestu, a za ním pochodovalo několik skupin. Lothar s Otou se nejspíš domnívali, že mohou Soběslava překvapit náhlým přesunem v zasněženém podhůří. České vojsko ale čekalo už u hradiště Chlumec. Lothar nevyslal zvědy a netušil, že Soběslavovo vojsko je nablízku. A tak se nepřipravené německé vojsko dostalo skoro až k tomu českému. Soběslav dal povel k útoku a jenom někteří z nepřátelského vojska se pokusili bránit. Ostatní se dali na útěk.  Ota Olomoucký se ocitl v obklíčení a Lothar III. se uchýlil na nedalekou výšinu se štítonoši.

Spojenectví s Lotharem III..

Nakonec tedy proběhla krátká krvavá bitva, ve které Ota II. zemřel a Lothar III. i Albrecht I. Medvěd, budoucí braniborský markrabě, padli do zajetí. Soběslav je ovšem brzy propustil a nadále byli s Lotharem spojenci. Soběslav I. byl realista a věděl, že úplně porazit Lothara by znamenalo dlouhý konflikt s celou říší. Na svém spojenectví s Lotharem tedy vybudoval svou zahraniční politiku, vedenou smyslem pro dosažitelné cíle.

Národní bitva.

Vlastenecký, protiněmecký postoj zastával již Soběslavův současník a stoupenec, Kanovník vyšehradský, který vylíčil bitvu ve svém pokračování Kosmovy kroniky. Historiky bývá zmiňován národní charakter, který Soběslav dokázal vtisknout shromáždění českých velmožů sjednocených proti německému nepříteli. Vratislav Vaníček dává událost do širších souvislostí formování evropských národů a shromáždění českého vojska pod korouhví svatého Vojtěcha připevněné ke svatováclavskému kopí přirovnává ke shromáždění francouzsky mluvící šlechty pod korouhví oriflamme Ludvíkem VI. proti císaři Jindřichu V. o dva roky dříve.

Bitva u Chlumce mezi českým knížetem Soběslavem I. a německým králem Lotharem III. proběhla 18. února 1126 blízko Chlumce u Ústí nad Labem.

The Battle of Chlumec was the culmination of a 12th-century war of succession in the Duchy of Bohemia. It occurred on 18 February 1126 in the vicinity of the village of Chlumec () near Chabařovice on the southern slopes of the Eastern Ore Mountains. The Bohemian forces led by Duke Soběslav I defeated an Imperial contingent of troops under King Lothair III of Germany and his Moravian ally Duke Otto II the Black.


Příběh Máry a Buddhy.

Mára vládne samsáře, tedy všem bytostem, které se znovuzrozují. Pokud by někdo dosáhl probuzení, vymaní se z tohoto kola znovuzrozování a Mára nad ním už nemá moc. Když asketa Gautama seděl v Bódhgaji pod stromem bódhi a byl na cestě k probuzení, Mára to poznal a chtěl mu v tom zabránit. Mára, démonický nebeský král, představuje postavu pokušitele. Pokoušel Gautamu tím, že se ho snažil svést vizí krásných žen. Seslal na asketu své tři mladé dcery (Tanhá - touha, Arati - vášeň, Rága - rozkoš), aby odvedly jeho pozornost. Asketa Gautama však pohybem ruky proměnil Márovy dcery ve stařeny. Podobně odolal i dalším Márovým nástrahám, dosáhl probuzení a stal se buddhou.

Čtyři formy Máry.

Tradiční buddhismus popisuje 4 metaforické podoby Máry:  Kromě první podoby, tedy podoby Máry jako boha, jsou tyto formy Máry produkty naší vlastní fyziologie a psychologie.

Ethymologie.

Slovo „Māra“ pochází ze sanskrtské formy slovního kořene "mr". "Māra" je slovesné podstatné jméno s významem „způsobování smrti“ nebo „zabíjení“. "Māra" souvisí s jinými výrazy pro smrt se stejným slovním kořenem - "maraṇa, mṛtyu". Slovo "mrtyu" je jménem pro personifikaci smrti a někdy bývá spojováno s hinduistickým bohem Jamou.  Slovní kořen "mṛ" je spojený s indoevropským slovesným kořenem "mer" s významem „zemřít, zmizet“ v souvislosti se smrtí, vraždou nebo záhubou. Podle autorů Encyklopedie indo-evropské kultury, Malloryho a Adamse, je tento kořen v indoevropských jazycích velmi rozšířený, což svědčí o jeho dávnověkém původ.

Mára v standardní čínštině.

Při zápisu slova Mára tradiční i zjednodušenou čínštinou používáme znak 魔 (pīnyīn: mó), který je možné přeložit jako "buddhistický démon" (odkazujeme se přímo na Máru), "ďábel", "zlý duch" nebo "magie".  Použijeme-li zápis 天魔(pīnyīn: tiān mó) nebo 魔羅/魔罗 (pīnyīn: mó luó) odkazujeme se na formu Máry jako boha (déva) a Buddhova pokušitele.

Mára (Sanskrit: मार, Māra, tradiční čínština: 魔/天魔/魔羅, zjednodušená čínština: 魔/天魔/魔罗) (doslova smrt), někdy nazýván "Pán smrti", je buddhistický démon, který se snažil zabránit asketovi Gautamovi (budoucí Gautama Buddha) v probuzení. V Buddhistické kosmologii je Mára spojován se smrtí, znovuzrozením a touhou.

Mara (, ""; ; ; Tibetan Wylie: "bdud"; ; ; ; ), in Buddhism, is the demonic celestial king who tempted Prince Siddhartha (Gautama Buddha) by trying to seduce him with the vision of beautiful women who, in various legends, are often said to be Mara's daughters.


Historie.

Civilní služba.

Srážka s HMS Hawke.

Při páté plavbě se během vyplutí ze Southamptonu (20. září 1911) srazil s křižníkem HMS "Hawke". Ten byl při vzájemném míjení obou lodí přitažen obrovskou silou, kterou vyvíjely lodní šrouby Olympiku, a následným nárazem přídě zdemoloval Olympiku část pravoboku blízko zádi nad (viz obrázek dole) i pod čárou ponoru a poškodil jeden lodní šroub. Sám Hawke měl poškozenou příď.  Oprava v loděnicích "Harland and Wolff" trvala přes dva měsíce a dokonce byla pozastavena stavba Titaniku, který musel Olympiku uvolnit místo v jediném suchém doku na světě, kam se takto velká loď vešla. Na opravu Olympiku byl také použit lodní šroub vyrobený původně pro Titanic. Jako viník nehody byl stanoven Olympic, a tak společnost nemohla vymáhat způsobenou škodu ani ušlý zisk.

1. světová válka.

V době první světové války Olympic přepravoval britské vojáky. Dne 12. května 1918 byl při přepravě 9000 amerických vojáků napaden v západním vjezdu do kanálu La Manche německou ponorkou "U 103". Ponorka se musela vynořit, aby rychlou loď napadla na hladině, což se jí stalo osudným. Olympic ponorku napadl palbou děl a poté potopil taranem. Z posádky ponorky 10 mužů zemřelo a 35 bylo zachráněno torpédoborcem USS "Davis".

Konec kariéry.

Sloužil až do roku 1935, kdy byl za 100 000 liber prodán do šrotu. Jedním z důvodů byla krize námořní dopravy. Jeho luxusní vybavení bylo prodáno v aukcích, trvajících od 5. do 18. listopadu 1935 v docích města Jarrow. Části jeho luxusních interiérů je možné vidět v některých restauracích a hotelech v Anglii. Hotel White Swan v Alnwicku se může pyšnit obložením ze společenské místnosti první třídy, částmi zábradlí Velkého schodiště a otáčivými dveřmi z chodby mezi společenskou místností a halou na palubě A. Obložení à la carte restaurantu bylo nainstalováno na výletní lodi Millenium v roce 2000. Mnoho vybavení (obložení a okna tělocvičny, obložení Velkého schodiště a obrazy z jeho odpočivadel, linolea, lustry, dveře...) se nacházejí v jedné továrně na barvy společnosti Akzo Nobel ve Velké Británii, a občas se některé z nich objeví v aukcích.

RMS Olympic ("RMS" — "Royal Mail Ship") byl první ze tří zaoceánských parníků třídy Olympic vlastněných společností White Star Line.

RMS "Olympic" was a British ocean liner and the lead ship of the White Star Line's trio of liners. Unlike the other ships in the class, "Olympic" had a long career spanning 24 years from 1911 to 1935. This included service as a troopship during the First World War, which gained her the nickname "Old Reliable". She returned to civilian service after the war, and served successfully as an ocean liner throughout the 1920s and into the first half of the 1930s, although increased competition, and the slump in trade during the Great Depression after 1930, made her operation increasingly unprofitable.


Podrobnosti.

Zdrojový kód je přeložen do mezikódu známého jako bajtkód (). Bajtkód není strojový kód pro konkrétní počítač a je přenositelný mezi různými počítačovými platformami. Bajtkód je následně interpretován a spuštěn pomocí virtuálního stroje (tzv. aplikační virtualizace). Just In Time kompilátor může být použit jako způsob urychlení spouštění bajtkódu. V době, kdy má být vykonán blok kódu, přeloží JIT kompilátor některé či všechny jeho části do strojového kódu pro lepší výkon. Toto lze provést na soubor, na funkci nebo dokonce na libovolný fragment kódu. Překlad tedy může být proveden až za běhu, odtud název "Just In Time" – "Právě v čas". Překlad může být uložen do souboru (disková cache) a pokud má být znovu použit později, není nutná opětovná kompilace.  Tradiční interpretové virtuální stroje budou interpretovat bajtkód obvykle s mnohem nižším výkonem. Některé interprety dokonce interpretují zdrojový kód bez mezikroku ho nejprve přeložit do bajtkódu, čímž dosahují ještě horšího výkonu. Staticky zkompilovaný kód nebo nativní kód je přeložen ještě před jeho spuštěním. Dynamické prostředí pro překlad pak umožňuje využití kompilátoru i za běhu programu. To poskytuje mnoho výhod JIT, ale programátor má raději kontrolu nad částmi kódu, které jsou přeloženy. Většina JIT systémů však umožňuje přeložit dynamicky generovaný kód, který poskytuje v mnoha situacích podstatné výkonnostní výhody oproti staticky kompilovanému kódu.  Všeobecný cílem užívání JIT technik je dosáhnout nebo překonat výkonnost statické kompilace při zachování výhod bajtkódové interpretace. V době překladu do bajtkódu je provedeno velmi náročné parsování původního zdrojového kódu a provedení základní optimalizace. Překlad z bajtkódu do strojového kódu je pak mnohem rychlejší, než překlad ze zdrojového kódu. Překladače z bajtkódu do strojového kódu jsou jednodušší na napsání, protože překladač generující přenositelný bajtkód již udělal mnoho práce. Navíc má běhové prostředí kontrolu nad kompilací stejně jako interpretovaný kód, díky čemuž může běžet v chráněném režimu.  Kompilace může být optimalizována pro cílový procesor a operační systém, v němž aplikace běží. JIT může vybrat takové instrukce, o nichž zjistí, že jsou daným procesorem podporovány. K zajištění tohoto stupně optimalizační specifikace se statickým kompilátorem se musí buď přeložit binárka pro každou zamýšlenou platformu či architekturu, nebo seskupit mnoho verzí částí kódu v rámci jedné binárky.  Systém JIT je schopen shromažďovat statistické údaje o tom, jak program aktuálně běží v prostředí, v němž je spuštěn, a může tak kód přeuspořádat a přeložit ho pro optimální výkon. Nicméně některé statické kompilátory mohou rovněž získat informace o cílovém běhovém prostředí.  Systém může provádět globální optimalizaci kódu bez ztráty výhod dynamického linkování a bez nutné režie spojené s funkcí statických kompilátorů a linkerů. Speciálně když se provádí globální substituce, může proces statické kompilace potřebovat běhové ověření a zajistit, aby virtuální volání nastalo pouze v případě, že aktuální třída objektu implementuje danou metodu, a dále ověřit splnění hraničních podmínek při přístupu k polím, které je nutné zpracovat v průběhu cyklu. S JIT kompilací může být v mnoha případech toto zpracování přesunuto mimo cyklus, což často přináší obrovský nárůst rychlosti.

Zpoždění při startu a optimalizace.

JIT typicky způsobí mírné zpoždění v počátku spouštění aplikace kvůli času potřebnému k zavedení bajtkódu do paměti a jeho překladu. V angličtině se toto zpoždění nazývá "startup time delay". Obecně platí, že čím více optimalizace JIT provádí, tím lepší kód vygeneruje, ale tím se úměrně zvětší počáteční zpoždění. Proto JIT kompilátor musí dělat kompromis mezi dobou potřebnou pro optimalizaci překladu a kvalitou kódu, který má vygenerovat.  Nicméně občas je při spouštění mnoho času zabráno spíše kvůli I/O operacím, než kvůli JIT kompilaci. Například třídní datový soubor rt.jar pro Java Virtual Machine (dále jen JVM) má okolo 40 MB a JVM musí prohledávat velké množství dat v tomto obrovském souboru.  Jedna z možných optimalizací použitá prostředím JVM je kombinace interpretace a JIT kompilace. Kód aplikace je zpočátku interpretovaný, ale JVM monitoruje, které sekvence bajtkódu jsou často prováděny a přeloží je do strojového kódu pro přímé spuštění na hardwaru k maximalizaci rychlosti běhu. U zřídkakdy spouštěného bajtkódu je čas potřebný pro překlad ušetřen, čímž se redukuje počáteční zpoždění. Navíc program zabere čas spuštěním pouze potřebné menšiny svého kódu, díky čemuž je redukce doby překladu značná.  Správný kompromis se může měnit v závislosti na okolnostech. Například JVM má dva hlavní režimy - klient a server. V klientském režimu je provedena minimální kompilace a optimalizace k redukci doby spouštění. V režimu server jsou provedeny rozsáhlé optimalizace a kompilace k maximalizaci výkonu za obětování mnohem delšího času. Jiné Java JIT překladače využívají statistiky. Zjišťují kolikrát je metoda vyvolána a v kombinaci s velikostí bajtkódu heuristicky rozhodnou kdy co zkompilovat. Další překladače zase zjišťují počet spuštění kombinované s detekcí cyklů. Obecně je velmi těžké přesně předpovědět, jaké metody optimalizovat v krátce běžících a jaké v dlouhodobě běžících aplikacích.  Native Image Generator (NGEN), česky generátor nativního obrazu od společnosti Microsoft má jiný přístup ke snížení počátečního zpoždění. NGEN zkompiluje bajtkód do obrazu s nativním kódem počítače. Výsledkem je, že pro druhé a další spuštění není nutná běhová kompilace. Od. NET Frameworku verze 2.0 dodávané s Visual Studiem 2005 běží NGEN hned po instalaci nad všemi knihovnami DLL od Microsoftu. JIT pre-kompilace poskytuje způsob, jak zlepšit(zrychlit) dobu spuštění. Nicméně kvalita generovaného kódu nemusí být tak dobrá z podobných důvodů, jako u staticky zkompilovaného kódu bez možnosti optimalizací proveditelných pouze za běhu. Existují také implementace Javy, které kombinují ahead-of-time kompilátor, což je kompilace mezijazyka jakým je java bajtkód nebo.NET Intermedite Language do nativní(systémově závislé) binárky, s Just in Time kompilací.  Stále více moderních běhových prostředí, jako například Microsoft. NET Framework a většina implementací Javy jsou založené na Just In Time kompilaci.

Historie.

První zveřejněný JIT kompilátor je obecně přičítán McCartymu k práci na jazyku LISP v roce 1960. V jeho seminární práci "Rekurzivní funkce symbolických výrazů a jejich strojové vyhodnocování, Část I", zmiňuje funkce, které jsou překládány za běhu programu, ušetří se tedy nutnost ukládat výstup kompilátoru na děrné štítky. V roce 1968 Thompson představil metodu pro automatickou kompilaci regulárních výrazů do strojového kódu, který je poté spouštěn, aby mohl provést srovnávání na vstupním textu. Významná technika pro odvozování zkompilovaného kódu pro interpretaci byla propagována Mitchellem v roce 1970, kterou implementoval pro experimentální jazyk LC. Smalltalk propagoval nové aspekty JIT kompilace. Například překlad do strojového kódu byl dělán na vyžádání, výsledek byl uložen do vyrovnávací paměti pro další použití. V okamžiku, kdy začala docházet volná paměť, systém začal části tohoto kódu mazat a znovu je vytvořil až pokud byly potřeba. Jazyk Self firmy Sun tyto techniky velice vylepšil a jednu dobu se jednalo o nejrychlejší Smalltalk systém na světě; dosáhl až poloviční rychlosti optimalizovaného kódu jazyka C, navíc s podporou objektového programování.  Self byl Sunem zavržen, výzkum se přesunul do jazyku Java, momentálně je využíván ve velké většině implementací Java Virtual Machine, například HotSpot, který je na těchto principech založen a bohatě využívá dostupnou výzkumnou základnu.  HP projekt Dynamo byl experimentální JIT kompilátor, kde bajtkódový formát a formát strojového kódu byl stejný; systém překládal strojový kód HPA-8000 na strojový kód HPA-8000. Nečekaně to vyústilo ke zrychlení, v mnoha případech až o 30 %, protože toto umožnilo provádět optimalizace na úrovni strojového kódu. Například vkládání kódu pro lepší využití cache, optimalizaci volání dynamických knihoven a mnoho jiných optimalizací za běhu programu, kterých konvenční kompilátory nebyly schopny.

JIT (akronym pro "Just In Time") je v informatice označení pro speciální metodu překladu využívající různé techniky pro urychlení běhu programů přeložených do mezikódu (např. CIL). Používá se například pro programovací jazyk Java. Program, který je spuštěn a prováděn, je v době provádění přeložen přímo do nativního strojového kódu počítače, na kterém je prováděn, čímž dochází k urychlení jeho běhu. Negativem této techniky je prodleva, kterou JIT kompilátor (nikoli interpret) stráví překladem do nativního kódu, a proto se do nativního kódu často překládají jen mnohokrát (řádově 10 000×) volané úseky programu. Hlavním problémem JIT je, že má málo času na provedení své práce. Tyto nevýhody lze eliminovat použitím trvalé cache. Naopak výhodou je, že je možné lépe optimalizovat pro daný procesor a využít jeho rozšířených instrukcí.

In computing, just-in-time (JIT) compilation (also dynamic translation or run-time compilations) is a way of executing computer code that involves compilation during execution of a program – at run time – rather than before execution. Most often, this consists of source code or more commonly bytecode translation to machine code, which is then executed directly. A system implementing a JIT compiler typically continuously analyses the code being executed and identifies parts of the code where the speedup gained from compilation or recompilation would outweigh the overhead of compiling that code.


Nástrojové obsazení.

Na nahrávce jsou dále slyšet další nástroje ostatních členů skupiny, které pocházejí ze závěrečného akordu písně Mean Mr Mustard.

Nahrávací frekvence.

Píseň byla zkoušena na frekvencích pro film Let It Be během ledna 1969, ale neobjevila se v něm. Finální nahrávka vznikla 2. července 1969 během frekvencí pro album Abbey Road. McCartney se do nahrávacího studia EMI Abbey Road dostavil dříve než ostatní a pořídil tři záznamy písně, pro finální verzi byl použit poslední z nich. McCartney se nejprve rozhodl nahrávku zařadit na druhou stranu LP Abbey Road mezi písně Mean Mr Mustard a Polythene Pam. Při mixáži alba 30. července 1969 McCartney požádal zvukaře Johna Kurlandera, aby píseň z alba vystřihl a zahodil. Ten měl ale od EMI pokyn neničit nic, co kdy Beatles nahrají. Kus pásky s písní tedy z alba sice vystřihl, ale přilepil ho na konec druhé strany a od původně poslední písně The End ho oddělil 20 sekundami. Když to McCartney druhý den slyšel, rozhodl se, že píseň na albu ponechá. Někteří autoři uvádějí odlišnou délku pauzy, například Antonín Matzner hovoří o 18sekundové.

Hudební stránka.

Doprovod písně je velmi jednoduchý – McCartney se při zpěvu sám doprovází na akustickou kytaru. Výsledná nahrávka je dlouhá 23 sekund a je nejkratší nahrávkou Beatles.  Střih nahrávky je velmi nepřesný. Na začátku zůstal závěrečný akord D-dur z písně Mean Mr Mustard, který byl zamýšlen jako překvapivý spoj mezi oběma skladbami. Na konci písně chybí závěr kytarového doprovodu – poslední tón je slyšet v úvodu Polythene Pam.  Mix nahrávky začíná na pravé straně sterea a pomalu přechází na stranu levou.

Vydání.

Píseň vyšla na albu Abbey Road, ve Velké Británii 26. září 1969 na značce EMI-Apple pod katalogovým číslem PCS 7088, v USA album vyšlo 1. října 1969.  Album bylo vydáno v roce 1987 na CD pod katalogovým číslem 0777 7 46446 2 4.

Vydavatelská práva.

Vydavatelská práva vlastní od roku 1969 společnost Northern Songs Ltd.

Ukázka textu.

Her majesty's pretty nice girl / but she doesn't have a lot to say. / Her majesty's pretty nice girl / but she changes from day to day.

Český překlad.

Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale nemá mnoho co říct. / Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale ze dne na den se mění.

Her Majesty je píseň britské hudební skupiny The Beatles. Jako autoři jsou uvedeni John Lennon a Paul McCartney, píseň je však samostatným dílem Paula McCartneyho.

"Her Majesty" is a song by the English rock band the Beatles from their 1969 album "Abbey Road". Written by Paul McCartney and credited to Lennon–McCartney, it is a brief tongue-in-cheek music hall song. Although credited to the band, McCartney is the only Beatle to appear on the track. "Her Majesty" is the final cut on the album and appears 14 seconds after the previous song "The End," but was not listed on the original sleeve. As such, it is considered one of the first examples of a hidden track in rock music. The song is a music hall style number reminiscent of George Formby.


Historie.

Windows Update byl poprvé představen s nástupem Windows 98. Od té doby prošel několika změnami. V roce 2002 Microsoft představil Software Update Services, komponentu, která určenou pro systém Windows 2000 Server umožňující stahování a distribuci bezpečnostních patchů do celé společnosti prostřednictvím centrálního serveru. Windows 2000 Service Pack 3 obsahuje BITS, umožňující použití nové komponenty, poprvé představené ve Windows XP, zvané Automatické aktualizace, která umožňovala stahovat a instalovat aktualizace na pozadí.  Ke konci roku 2004 Microsoft uvolnil Windows Update 5 pro Windows XP, který zahrnoval Service Pack 2 a několik významných změn aktualizační aplikace. Uživatelé bez širokopásmového připojení si mohou objednat CD obsahující Service Pack 2 (SP2) z webových stránek společnosti Microsoft. Ačkoli toto CD bylo zpočátku poskytováno uživatelům zdarma, od června 2006 je zde malý poplatek za dopravu. Po instalaci SP2 je doporučeno navštívit webovou stránku společnosti Microsoft a vyhledat nejnovější aktualizace, jelikož od vydání SP2 jich byly vydány desítky. V roce 2005 představil Microsoft první beta verzi alternativního Microsoft Update, zprostředkovávajícího aktualizace podporovaných operačních systémů, Microsoft Office (Office XP a Office 2003), Exchange a SQL serveru, jako odezvu na požadavky zákazníků na jednoduchý způsob kontroly a získávání aktualizací produktů Microsoft. Postupem času byly přidány další aplikace společnosti Microsoft, jako Windows Defender a Virtual Server.  Ve Windows Vista a Windows Server 2008 již není pro výběr a stahování aktualizací použito webové rozhraní. Bylo nahrazeno Windows Update aplikací v Ovládacích panelech, která nabízí obdobnou funkčnost.

Nové vlastnosti poslední verze.

Ke znepokojení uživatelů Microsoft Update běžně vedlo, že aktualizace vyžadující restart systému aktivovaly dialogové okno požadující restart systému každých 10 minut. Toto dialogové okno se typicky zobrazuje navrchu jakékoli aplikace, se kterou uživatel právě pracuje. Ačkoli Windows Update stále požaduje restart pro určité typy aktualizací, dialogové okno bylo změněno tak, aby umožnilo uživateli zvolit delší čas před dalším upozorněním (až 4 hodiny). Také se již zobrazuje pod ostatními aplikacemi.  Windows Update mohou automaticky stahovat a instalovat jak důležité, tak doporučené aktualizace. Aktualizace systému nastává na pozadí a dokončení aktualizačního procesu je vybaveno bohatým nastavením. Pokud aktualizace vyžaduje pro dokončení instalace restart, může být naplánována na určitý čas. Můžete také odložit předem naplánovaný restart, dokud nedoděláte současnou práci. Pokud aktualizace softwaru ovlivňuje právě používaný soubor, Windows Update může daný soubor uložit, aplikaci uzavřít, provést aktualizaci a následně provést její restart.

Windows Update je služba, která zajišťuje aktualizace operačního systému Windows a s ním spojených komponent, jako definice pro Windows Defender a filtr nevyžádané pošty pro Windows Mail. Windows Update je také prostředek jak stahovat Windows Ultimate Extras, volitelný obsah nabízený uživatelům Windows Vista Ultimate.

Windows Update is a Microsoft service for the Windows 9x and Windows NT families of operating system, which automates downloading and installing Microsoft Windows software updates over the Internet. The service delivers software updates for Windows, as well as the various Microsoft antivirus products, including Windows Defender and Microsoft Security Essentials. Since its inception, Microsoft has introduced two extensions of the service: Microsoft Update and Windows Update for Business. The former expands the core service to include other Microsoft products, such as Microsoft Office and Microsoft Expression Studio. The latter is available to business editions of Windows 10 and permits postponing updates or receiving updates only after they have undergone rigorous testing.


Historie.

První písemná zmínka o židovském osídlení Anglie pochází z roku 1066, kdy několik Židů připlulo do Anglie s Vilémem Dobyvatelem, ačkoliv se předpokládá, že se zde nacházeli již od římských časů. Židé zde žili od normanského dobytí po vyhnání roku 1290, kdy byli vyhnáni dekretem krále Eduarda I. Židé se v menších počtech začali vracet do Anglie teprve v 16. století, kdy použil Jindřich VIII. židovských učenců k ospravedlnění svého rozvodu s Kateřinou Aragonskou a sňatku s Annou Boleynovou. Vznik puritanismu znamenal nový anglický zájem o Židy. Puritány - stoupence militantní odnože kalvinismu - zaujala představa Židů jako strážců jazyka a tradice Starého zákona. Podobné nadšení sdílel i Oliver Cromwell a jeho nástup do čela Anglie počátkem 17. století byl předzvěstí znovupřijetí Židů. Cromwellovi agenti navázali nejprve kontakt se slavným Rabbim Menašem ben Izraelem z Amsterodamu. Ten si za svůj cíl vytyčil návrat Židů do Anglie. Po neúspěšné Whitehallské konferenci z roku 1655 se Cromwell rozhodl schválit, aby byli Židé přijati zpět mlčky a neoficiálně. Angličtí Židé však Cromwellovy ani Menašeho plány nikterak nepodporovali a z faktu, že byla jejich existence v Londýně odhalena, nadšeni nebyli. Teprve válka Anglie se Španělskem v roce 1656 je přiměla vyjít na světlo, protože tím, že se prochlásili za uprchlé marranos, se mohli vyhnout zabavení majetek, které postihlo nepřátelské Španěly. Díky několika královským prohlášením se po restauraci mohla jejich komunita rozvíjet a těšit se náboženské toleranci, jež se brzy stala charakteristickým znakem anglického života.  Počet Židů v Londýně zvýšilo zejména přistěhovalectví. Jedinou další židovskou komunitou na britských ostrovech se stala malá sefardská obec v Dublinu. V průběhu 2. poloviny 18. století vznikla řada kongregací ve venkovských městech.  Židé v Anglii byli účastníky mnoha prvenství. Od prvního rytíře (1700), přes prvního londýnského starostu až po tzv. emancipaci Židů (1858). 26. června 1858 pak zasedl v dolní sněmovně baron Lionel Rothschild.

Demografie.

V letech 1990 až 2006 poklesla židovská populace Spojeného království ze 340 000 na 270 000. Podle údajů z roku 1996 si téměř každý druhý britský Žid bere za partnera osobu jiného náboženství. Mezi lety 2005 a 2008 se židovská populace zvýšila z 275 000 na 280 000, což je připisováno vysoké míře porodnosti Charedim (ultraortodoxních Židů). Podle studie z roku 2007 provedené na University of Manchester byli za 75% dětí narozených britským Židům zodpovědní Charedim. Ultraortodoxní Židovky mají za život v průměru 6,9 dětí, zatímco sekulární Židovky jen 1,65 dětí. Trend proto směřuje k přeměně britské židovské komunity na ultraortodoxní, zatímco sekulární Židé se začlení do majoritní britské společnosti.

Židé ve Spojeném království byly díky zeměpisným podmínkám a dějinám Spojeného království poněkud vyčleněni od kontinentální Evropy, a tak i jejich vývoj byl do jisté míry odlišný. Jako v jedné z mála zemí zde nebyli vystaveni vážným výbuchům násilí či diskriminace. Jedním z faktorů je pravděpodobně stejnorodé složení britské společnosti (ať už etnické či náboženské). Židé se zde stali prominentními osobnostmi v politice, obchodu, umění a vědě. O židovské populaci zde neexistují žádné oficiální statistiky, nicméně studie odhadují populaci (v roce 1993) na 296 000. Z toho většina (zhruba 2/3) žije v Londýně. Zlomové okamžiky byly v r.1833, kdy byl první Žid vpuštěn do soudnictví, r.1847 do parlamentu, r.1871 do vlády a r.1909 do kabinetu.

British Jews (often referred to collectively as British Jewry or Anglo-Jewry) are British citizens who identify as Jewish. The number of people who identified as Jews in England and Wales rose slightly between 2001 and 2011, with the growth being attributed to the higher birth rate of the "haredi" community.


Název.

Španělský název "San Sebastián" město dostalo podle kláštera sv. Šebestiána, který pravděpodobně stál na místě dnešního města před jeho založením. Baskický název "Donostia" odkazuje k témuž světci: Don-Ostia = svatý z Ostie (římský přístav). Podle jiné hypotézy vznikl název postupným zkomolením původního Done Sebastiáne.

Dějiny.

Středověk.

První písemný pramen z roku 1014 hovoří o klášteru sv. Šebestiána. Samotné město založil navarrský král Sancho VI. Moudrý roku 1180 jakožto námořní přístav pro navarrské království; již roku 1200 se však dostal do rukou Alfonse VIII. Kastilského; jako součást mocnější říše se přístav rychle rozvíjel. Díky své prosperitě se stal předmětem bojů, v nichž byl během 250 let šestkrát zničen. Roku 1489 bylo tehdy převážně dřevěné město zcela zničeno požárem.

Novověk.

Současně s přestavbou města se změnil jeho charakter: do novověku vstoupil San Sebastián spíše jako vojenská základna než jako obchodní středisko. Z této strategické pozice v Biskajském zálivu odolávalo Kantabrijské loďstvo stále častějším nájezdům z Anglie, Francie a Nizozemí, které trvaly až do počátku 19. století. V obchodu s koloniemi v Americe však zůstal daleko za přístavem v Seville. Roku 1662 udělil Filip IV. Španělský přístavu status města. V letech 1719–1721 bylo město okupováno soldateskou 2000 francouzských vojáků. Při Španělské válce za nezávislost byl San Sebastián 9. června 1808 obsazen napoleonskými vojsky. 31. srpna roku 1813 pak vypukl osvobozenecký boj, který vyústil 8. září téhož roku v kapitulaci okupantů; v požáru však opět lehlo popelem téměř celé město kromě dvou kostelů a 35 domů pod vrchem "Urgull" v ulici "Trinidad"; tato ulice dnes nese název "Ulice 31. srpna" ("Calle de 31 de Agosto").  V 19. století poznamenaném boji mezi karlisty a liberály prožilo město nový rozkvět. Zboření hradeb roku 1863 spustilo růst zástavby jižním směrem; město se zároveň stalo centrem provincie.

20. století.

Již koncem 19. století, v Belle époque, byl San Sebastián znám jako letní rezidence aristokracie. V létě zde sídlila také Marie Kristina Rakouská. V době první světové války bylo město jedním z nejkosmopolitnějších v Evropě: ve zdejším kasínu se objevovali např. Mata Hari, Lev Trocký, Maurice Ravel. Tento duch se vytratil se španělskou občanskou válkou, po níž se San Sebastián stal letním sídlem generála Franca, a to až do roku 1975. Od 50. let se však opět stával vyhledávaným místem kultury a rekreace a jeho obliba nadále stoupá; roku 1953 se poprvé konal zdejší slavný filmový festival, rokem 1965 započala tradice jazzového festivalu. San Sebastián je i dnes jedním ze španělských měst s rostoucím počtem obyvatel.

Město, čtvrtě a exklávy.

Historická část města "Parte Vieja" (Staré Město) leží pod vrchem "Monte Urgull", na výběžku pevniny do oceánu, na západě leží zátoka "La Concha", na východě řeka "Urumea". Zde najdeme kostely "Santa María" (kostel Panny Marie) a "San Vicente" (sv. Vincenta). Střed čtvrti je na "Plaza de la Constitución". Na vrchu Monte Urgull se nachází pevnost "La Mota". Jižně od čtvrti Parte Vieja leží čtvrť "Centro", hlavní obchodní a hospodářské centrum města s radnicí a katedrálou. Východně od obou čtvrtí, na pravém břehu řeky Urumea, leží čtvrť "Gros", vystavěná v 19. a 20. st., centrum čtvrti tvoří nábřeží s budovou kongresového centra "Kursaal" a náměstí "Plaza Cataluňa" s kostelem "San Ignacio".  Památky:  Čtvrtě:  Kromě těchto čtvrtí patří k městu ještě drobné exklávy "Urdaburu, Zubieta" a "Landarbaso".

Sport.

San Sebastián je jedním z mála měst ve Španělsku, která mají klub ledního hokeje. Dříve zde působila Real Sociedad, nyní je to CHH Txuri-Urdin. Real Sociedad je rovněž fotbalový klub, hrající první ligu. Je zde populární tradiční baskický sport, pelota; v San Sebastiánu se konala dvě mistrovství světa.

Filmový festival.

Mezinárodní filmový festival v San Sebastiánu měl zprvu jen lokální charakter; v letech 1953–1956 se konal ještě pod názvem Mezinárodní týden filmu. Až v roce 1957 byla ustanovena mezinárodní porota, která za hlavní ceny určila „Zlatou mušli“ a „Stříbrnou mušli“ a pro filmy realizované ve španělském jazyce cenu „Kantabrijské perly“.

San Sebastián (baskicky Donostia, oficiálně Donostia-San Sebastián; adjektivum i v kastilštině "Donostiarra") je město na pobřeží Atlantiku v autonomním společenství Baskicko v severním Španělsku, necelých 20 km od francouzské hranice. Město je centrem provincie Gipuzkoa ("Guipúzcoa"). V roce 2006 zde žilo 183 000 obyvatel. Město žije především z obchodu, turismu a festivalů; jde o jedno z nejnavštěvovanějších míst Španělska.

San Sebastián () or Donostia () is a coastal city and municipality located in the Basque Autonomous Community, Spain. It lies on the coast of the Bay of Biscay, from the French border. The capital city of Gipuzkoa, the municipality's population is 186,095 as of 2015, with its metropolitan area reaching 436,500 in 2010. Locals call themselves "donostiarra" (singular), both in Spanish and Basque.


Popis.

Mara stepní je velice zvláštní savec a svým vzhledem připomíná spíše zajíce. Na hřbetě mají mary šedou, krátkou a měkkou srst a břicho je světlejší, především oranžové, málokdy i bílé. Hlava má typicky "morčecí" vzhled - velké černé nozdry, oči a velké vztyčené ušní boltce. Okolí čenichu bývá většinou bílé. Dlouhé končetiny s osrstěnými chodidly jim umožňují rychle běhat a skákat. Na zadních končetinách mají mary tři prsty s nevelkými hákovitými drápky a na předních nohou čtyři prsty s o něco delšími drápky. Mají dlouhé tělo, které dosahuje 69-75 cm na délku a okolo 45 cm na výšku. Ocas mají podobně vyvinutý jako kapybary a má spíše pahýlovitý tvar s bílým vroubkováním - pro mary má funkci poplašnou.

Způsob života.

Mary stepní žijí většinou v menších skupinách tvořených z trvalých párů, ale velkou výjimkou nejsou ani skupiny tvořené z několika desítek zvířat. Jelikož se pasou v otevřené krajině, kde se stanou snadnou kořistí nejrůznějších predátorů, jsou mary velice ostražité a plaché. Pokud jsou v klidovém stavu, spokojeně hopkají a požírají trávu, ale pokud alespoň jeden člen zaregistruje nebezpečí, mary rychlostí, která může přesáhnout i 50 km/h, zmizí v norách, které nejsou příliš hluboké a které si buď vyhrabou, nebo osídlí po jiných zvířatech (např. pásovcích). Svou denní aktivitou se liší od většiny ostatních morčatovitých, kteří jsou aktivní převážně večer a v noci, případně brzo ráno. Mara stepní slunce doslova miluje a velice ráda se vyhřívá. Naproti tomu nesnáší příliš vlhké podnebí.  Mara stepní je výhradně býložravec, který vlastně obsadil ekologickou niku zajíců v oblastech, kde se nevyskytují. Za den dokáží spásat velké množství trávy, listů a výhonků, což jim dovoluje vydržet poměrně dlouhou dobu bez vody.  Jak už bylo výše zmíněno, žijí mary v trvalých párech, kdy samec svou družku stále doprovází kvůli ochraně, ale také kvůli odehnání svých soků. Po téměř tříměsíční březosti (18-93 dní) rodí samice 2 až 5 mláďat do své nory dvakrát až třikrát ročně. Ve volné přírodě se mary dožívají max. kolem 5 let; v zajetí se mary normálně dožívají 5-7 let, ale byly zaznamenány i případy, kdy se dožili více jak 13 let.

Ochrana.

Ještě před několika desetiletími byly mary stepní poměrně hojnými obyvateli argentinských polopouští. I když počty mar stepních ve volné přírodě stále klesají, není mara uznána jako zranitelný, ani ohrožený druh a v Červeném seznamu IUCN je zapsána jako téměř ohrožený druh ("Lower Risk Near Threatened"). Jejich pokles je způsoben dvěma hlavními faktory:

Chov v zajetí.

Mara stepní je často chována v zoologických zahradách, méně častěji i jako domácí zvíře. Postupem času se ukázalo, že jsou mary společenské a dokáží žít ve společnosti lidí, ale jen pokud jsou na ně zvyklé od narození. Pokud byste chtěli ochočit již dospělou maru, která není zvyklá na společnost lidí, mohla by se stát agresivní a začít preferovat noční způsob života. Mary se v zajetí také poměrně snadno množí.  Mara stepní je v Česku chována v těchto zoo (stav září 2018):  Dříve byl tento druh chován i v Zoo Praha.  Na Slovensku jsou chovány v Zoo Bratislava.

Mara stepní ("Dolichotis patagonum") je relativně velký savec obývající vyprahlé pastviny a otevřené polopouště střední a jižní Argentiny. Byly vysazovány i na mnoha místech jižní Evropy a v bývalém SSSR, nějakou dobu volně žily dokonce i v Česku, zvláště pak u Žamberka. Příbuzné mar stepních jsou mary slaništní.

The Patagonian mara ("Dolichotis patagonum") is a relatively large rodent in the mara genus "Dolichotis". It is also known as the Patagonian cavy, Patagonian hare, or dillaby. This herbivorous, somewhat rabbit-like animal is found in open and semiopen habitats in Argentina, including large parts of Patagonia. It is monogamous, but often breeds in warrens shared by several pairs.


Život.

Thomas Percy se narodil roku 1729 v Bridgnorthu v kupecké rodině. Po absolvování "Adams' Grammar School" v blízkém Newportu odešel roku 1746 studovat na Oxfordskou univerzitu, kterou dokončil roku 1750, a kde roku 1753 získal titul mistra umění. V tom samém roce se stal vikářem v malé vesnici Easton Maudit v Northamptonshire a roku 1756 farářem ve Wilby ve stejném hrabství. Roku 1770 získal titul doktora teologie na Cambridgské univerzitě a roku 1782 se stal biskupem v severoirském Dromore, kde také roku 1811 zemřel.

Dílo.

Literatuře se Thomas Percy začal plně věnovat za svého působení ve Wilby. Jeho první prací byl překlad čínského románu ze 17. století "Hau Kiou Choaan" (1761) na základě portugalského rukopisu. Poté následovala sbírka mravoličných povídek "Vdané paní" (1762, The Matrons) o porušení slibu manželské věrnosti, anglický převod již do latiny přeložených starých islandských básní "Pět ukázek runové poezie" (1763, Five pieces of Runic poetry) upravených pod vlivem Jamese Macphersona a překlad "Písně písní" (1764, The Song of Solomon).  Roku 1765 pak vydal Thomas Percy své nejznámější dílo, třídílnou sbírku tradičních anglických balad a písní datovaných od středověku do poloviny 18. století s názvem "Památky staré anglické poezie" (Reliques of Ancient English Poetry). Tato sbírka, čerpající z různých starobylých rukopisů, zajistila Percymu čestné místo v dějinách anglického písemnictví, neboť povzbudila zájem anglických i evropských sentimentalistů a romantiků o starou poezii a folklór.  Z následujících Percyho prací je možno ještě jmenovat "Klíč k Novému Zákonu" (1766, A Key to the New Testament), překlad díla švýcarského historika Paula Henriho Malleta "Úvod do dějin Dánska" (1755, Introduction a l'Histoire de Dannemarch) vydaný pod názvem "Severní starožitnosti" (1770, Northern Antiquities) a báseň " Poustevník z Warkworthu" (1771, The Hermit of Warkworth).

Thomas Percy (13. dubna 1729, Bridgnorth, Shropshire, Anglie – 30. září 1811, Dromore, hrabství Down, dnes Severní Irsko) byl anglický biskup a preromantický básník, sběratel a upravovatel středověké poezie a lidové slovesnosti.

Thomas Percy (13 April 1729 – 30 September 1811) was Bishop of Dromore, County Down, Ireland. Before being made bishop, he was chaplain to George III of the United Kingdom. Percy's greatest contribution is considered to be his "Reliques of Ancient English Poetry" (1765), the first of the great ballad collections, which was the one work most responsible for the ballad revival in English poetry that was a significant part of the Romantic movement.


Vývoj.

U zrodu letounu měla být Hitlerova vize Me 261 jako stroje, který by bez mezipřistání dopravil Olympijský oheň z Garmisch-Partenkirchenu do Tokia, kde se měla v roce 1940 konat zimní Olympiáda. Práce na třech prototypech v Augsburgu začala na jaře roku 1939, ale pro malou prioritu, která se typu přisuzovala pokračoval vývoj jen pomalu. Když vypukla druhá světová válka, práce na prototypech se zastavily úplně. Projektanti se poté soustředili na možné využití Me 261 jako dálkového letounu, schopného dálkového průzkumu nad Atlantským oceánem. V takovém pojetí byly práce na něm v roce 1940 obnoveny. Postaveny byly ale pouze tři prototypy.

Prototypy.

Me 261 V1: (BJ+CP) pohon obstarávala dvojice kapalinou chlazených čtyřiadvacetiválcových motorů Daimler-Benz DB 606A-1/B-1 se vzletovým výkonem po 1 955 kW, pohánějící stavitelné čtyřlisté vrtule VDM o průměru 4,60 m. Posádku tvořilo pět členů. První let provedl prototyp 23. prosince 1940, pilot Karl Baur. Ukázalo se ale, že volba motorů DB 606 nebyla vhodná, jelikož byly potřebné pro sériové typy bojových letadel a nedostávalo se volných kusů pro vývoj prototypů. Tento prototyp byl těžce poškozen během spojeneckého náletu na letiště Lechfeld v roce 1944.  Me 261 V2:(BJ+CQ) pohon a počet členů posádky byly stejné, lišil se hlubším trupem a zcela předělanými prostory osádky za křídlem. První vzlet proběhl na jaře roku 1941. I druhý prototyp byl těžce poškozen při bombardování letiště Lechfeld v roce 1944 a jeho zbytky se posléze dostaly do rukou Američanů.  Me 261 V3: (BJ+CR) poháněly silnější motory, řadové 24válce do V, Daimler-Benz DB 610A-1/B-1 o výkonu až 2279 kW v letové výšce 2500 m a počet členů posádky se zvýšil na sedm. Poprvé vzlétl počátkem roku 1943. Tento prototyp absolvoval nejdelší letové testy. 16. dubna 1943 provedl třetí prototyp přelet na vzdálenost 4 500 km, což mu trvalo 10 hodin. V červenci 1943 byl poškozen při přistání po destrukci jedné z podvozkových noh. Po opravě byl v květnu 1943 zařazen do Aufklärungsgruppe des Oberbefehlshabers der Luftwaffe se základnou v Oranienburgu, vedená Oberstem T. Rowehlem.

Messerschmitt Me 261 Adolfine byl německý dvoumotorový průzkumný letoun, vyvíjený firmou Messerschmitt koncem třicátých let 20. století. Nikdy nebyl sériově vyráběn.

The Messerschmitt Me 261 "Adolfine" was a long-range reconnaissance aircraft designed in the late 1930s. It looked like an enlarged version of the Messerschmitt Bf 110. It was not put into production; just three Me 261s were built and used primarily for testing and development purposes.


Děj.

Představuje a zkoumá život jednadvacetiletého Bena Braddocka krátce po ukončení bakalářského studia na nejmenované vysoké škole na severovýchodě USA. Mohlo by se jednat o Williams College, kde studoval autor literární předlohy Charles Webb. Navíc v úvodní části filmu má Benjamin na sobě kravatu této školy.  Děj začíná na oslavě Benovy promoce v domě jeho rodičů v Pasadeně na předměstí Los Angeles. Benjamin se na oslavě, kterou navštívili zejména přátelé jeho rodičů, necítí dobře. Zůstává v ústraní, zatímco jeho rodiče přijímají gratulace a jeho přátelé ze sousedství se ho ptají na plány do budoucna. Benjamin utíká pokaždé, když mu někdo chce pogratulovat, protože se cítí trapně ze všech ocenění které získal na škole. Paní Robinsonová, manželka otcova obchodního partnera, požádá Benjamina, aby ji odvezl domů, což neochotně udělá. Ve filmu se nikdy nedozvíme křestní jméno paní Robinsonové, v románu však její jméno začíná písmenem G.  Když dojedou k ní domů, poprosí jej aby s ní šel dovnitř než rozsvítí, protože se bojí v temném domě. Když jsou uvnitř, vnutí mu drink a později se před ním svlékne a snaží se ho svést. Nejprve je zneklidněný, poté šokovaný jejími pokusy o sblížení a nakonec prchá. O několik dní později jí však zavolá a jejich vztah začíná.  Benjamina láká nabídka vztahu se starší, ale stále atraktivní paní Robinsonovou. Jejich vztah trvá většinu léta. Všechny tyto scény jsou hudebně podkreslenou montáží, která ukazuje nekonečné plynutí času. Jedna ze scén je sestříhána tak, že Benjamin prochází přímo z jídelny svých rodičů do hotelového pokoje, který sdílí s paní Robinsonovou. To má zdůraznit jeho oddělení od rodičů, ačkoliv stále žijí pod jednou střechou.  Mezitím je Benjamin nucen svým otcem, aby si vybral školu, kde bude pokračovat ve studiu. Benjamin, který se nezajímá o další studium, jen krčí rameny a stráví většinu léta schůzkami a spaním s paní Robinsonovou. Jeho vztah může sloužit jako únik od nedostatku cílevědomosti a ctižádosti a jeho strachu o blížící se budoucnost. Pan Robinson, který neví o milostném vztahu své ženy, povzbuzuje Benjamina aby zavolal jeho dceři Elaine. Benjaminovi rodiče jej také povzbuzují, aby ji pozval na schůzku. Během jednoho ze setkání si paní Robinsonová vynutí slib, že nikdy Ben nepozve na schůzku Elaine. Ze strachu před zlobou paní Robinson, nebo proto, že cítí, že sbližování s dcerou své milenky by nemuselo dopadnout dobře, snaží se tomu předejít. Přesto však podlehne neustálému tlaku svých rodičů a je donucen jít na schůzku s Elaine. Snaží se zajistit, aby jejich schůzka dopadla katastrofálně a ona s ním nechtěla navázat vztah. Po cestě řídí bezohledně, prakticky ignoruje Elaine a poté ji vezme do striptýzového klubu. Elaine se urazí a tiše začne plakat.  Poté, co Elaine uteče z podniku, překoná Ben pocit viny a doběhne ji, omluví se a poté ji políbí. Následuje vztah s mladou Robinsonovou, přesně to čemu se Benjamin a paní Robinson snažili předejít.  Od této chvíle Benjaminův život upadá. Jeho vztah s paní Robinsonovou je vyzrazen. Přestože Ben následuje Elaine na univerzitu v Berkeley v Kalifornii, je mu znemožněno se s Elaine nadále vídat. Ona souhlasí s tím, že se provdá za jiného muže, kterého její rodiče akceptují. Přesto však Benjamin stále věří že ho miluje, odmítá se vzdát naděje, navzdory mnoha varováním paní Robinsonové a výhrůžkám vězením od pana Robinsona.  V závěru Benjamin podnikne beznadějnou jízdu na vzdálenost mnoha mil, aby mohl nějakým způsobem čelit Elainině svatbě. Musí zastavit kvůli směru, jeho autu dojde benzín a nakonec je donucen běžet posledních několik bloků. Dorazí k nevěstě a ženichovi až po vyřčení slibu a stojí dívajíce se na dvojici z okna nahoře. Začne třást sklem a křičet "Elaine! Elaine!". To zpočátku nemá žádnou odezvu, ale pak Elaine opětuje výkřikem "Ben!" a propuká neklid.  Po násilném boji s Elaininými rodiči a svatebními hosty (Ben je ozbrojen pouze velkým křížem) Ben a Elaine utíkají linkovým autobusem. Unikající dvojice sedí na zadním sedadle, ostatní cestující na ně hledí v němém úžasu. Film končí záběrem na usměvavé obličeje Bena a Elaine skrz zadní sklo s neutrálním vyzněním a hudbou od Simona a Garfunkela.

Odkazy.

Související články.

Kandaulismus

Absolvent je americký komedie/drama/romantický film z roku 1967, který režíroval Mike Nichols podle stejnojmenného románu Charlese Webba, jenž jej napsal krátce po absolvování Williams College. Autory scénáře jsou Calder Willingham a Buck Henry. Film vypráví příběh Bena Braddocka (hraje Dustin Hoffman), nedávného absolventa vysoké školy s nejasným směřováním v dalším životě, který je sveden paní Robinsonovou (Anne Bancroftová) a poté se zamiluje do její dcery Elaine (Katharine Rossová).

The Graduate is a 1967 American romantic comedy-drama film directed by Mike Nichols and written by Buck Henry and Calder Willingham, based on the 1963 novel of the same name by Charles Webb, who wrote it shortly after graduating from Williams College. The film tells the story of 21-year-old Benjamin Braddock (Dustin Hoffman), a recent college graduate with no well-defined aim in life, who is seduced by an older woman, Mrs. Robinson (Anne Bancroft), and then falls in love with her daughter Elaine (Katharine Ross).


Charakteristika.

Ramenonožci se vzdáleně podobají mlžům, se kterými ale nejsou příbuzní. Stejně jako oni mají tělo kryté dvoumiskovitou schránkou fosforečnanu nebo uhličitanu vápenatého, která je vylučována pláštěm. Břišní miska je větší než miska hřbetní, misky jsou spojené kloubem, který je tvořený párem zubů vybíhajících z břišní misky a zapadajících do jamek misky hřbetní. Na povrchu misek bývají přítomna žebra, lišty, trny, valy či lamely, patrné jsou přírůstkové linie a u některých ramenonožců jsou na miskách velmi jemné kruhovité či kosočtverečné jamky. Ze zadní části břišní misky vybíhá silný stvol, kterým je jedinec připevněn k podkladu. Stvol však u některých ramenonožců může chybět.  Vlastní měkké tělo je malé a umístěné v zadní vrcholové části schránky. Větší část prostoru mezi schránkami totiž zaujímá plášťová dutina, ve které je umístěn spirálně stočený párový "lofofór", vířivý orgán opatřený brvami či tykadélky, které kmitáním přivádějí proud vody a filtrují z ní potravu, drobný plankton a organické zbytky. Současně je lofofór také dýchacím orgánem.  Trávicí soustava začíná ústy pod lofofórem, skládá se z jícnu a střeva a končí řitním otvorem v plášťové dutině nebo končí slepě. Krevní oběh je jednoduchý, srdce leží nad střední částí trávicí trubice. Nervová soustava je gangliová, jediným smyslovým orgánem jsou hmatové štětinky, které vybíhají z okrajů misek. Vylučovací soustava je tvořena metanefridiemi.  Uvnitř misek se dále nacházejí svaly, které zavírají misky (adduktory), svaly, které misky otevírají (diduktory) a konečně svaly, které připevňují stvol (adjustory).  Ramenonožci jsou gonochoristé, oplození je vnější a vývoj probíhá přes volně plovoucí larvu nazývanou "aktinotrocha".

Systém.

Aktuální klasifikace (2013):  Kmen: Brachiopoda - ramenonožci

Ramenonožci (Brachiopoda, z řec. "brachion" - rameno a "pous" - noha, též v širším smyslu Brachiozoa) jsou kmenem mořských lophotrochozoí. Jsou bilaterálně souměrní, tělo mají uzavřené ve dvoumiskové schránce a svalnatým stvolem přirůstají k podkladu. Recentních je asi 350 druhů, popsáno je však více než 30 tisíc druhů fosilních.

Brachiopods (), phylum Brachiopoda, are a group of lophotrochozoan animals that have hard "valves" (shells) on the upper and lower surfaces, unlike the left and right arrangement in bivalve molluscs. Brachiopod valves are hinged at the rear end, while the front can be opened for feeding or closed for protection. Two major groups are recognized, articulate and inarticulate. The word "articulate" is used to describe the tooth-and-groove features of the valve-hinge which is present in the articulate group, and absent from the inarticulate group. This is the leading diagnostic feature (fossilizable), by which the two main groups can be readily distinguished. Articulate brachiopods have toothed hinges and simple opening and closing muscles, while inarticulate brachiopods have untoothed hinges and a more complex system of muscles used to keep the two valves aligned. In a typical brachiopod a stalk-like pedicle projects from an opening in one of the valves near the hinges, known as the pedicle valve, keeping the animal anchored to the seabed but clear of silt that would obstruct the opening.