Fotbalové začátky.

Munir se narodil v madridské obci San Lorenzo de El Escorial marockým rodičům, s nimiž však vyrůstal ve městě Galapagar. Otec, celým jménem Mohamed El Haddadi Arbrqui, přijel do Španělska na rybářské lodi z marockého města Fnideq (ve španělštině Castillejos) ve věku 18 let a nyní zde pracuje jako šéfkuchař. Matka pochází z Melilly a má tři sourozence. Až do svých 14 let byl Munir, který mimo jiné vyznává muslimskou víru, fanouškem Realu Madrid.

Klubová kariéra.

Počátky.

Za tým Cadete A klubu CF Rayo Majadahonda, kde hostoval z Atlética Madrid a který uchvátil na zkoušce v roce 2010, dal ve 29 zápasech 32 branek. Díky nim přilákal pozornost takových velkoklubů jako jsou Real Madrid, Manchester City nebo Barcelona, do jejíž akademie v létě 2011 také vstoupil.

FC Barcelona.

Jakmile se dostal do juniorského mužstva Barcelony, nastoupil v sezóně 2013/2014 do UEFA Youth League, mládežnické obdoby Ligy mistrů UEFA. Svůj debut v této soutěži si odkroutil proti Ajaxu, kterému dal dvě branky. Stejný počet dal i juniorům AC Milán a dánské FC Kodaň. Ve vyřazovací fázi se pak v každém zápase trefil minimálně jednou. Turnaj nakonec zakončil s 11 trefami z 10 zápasů, mezi nimiž bylo i finále proti portugalské Benfice Lisabon. Zde se El Haddadi opět prosadil dvakrát a přispěl tak k výhře svého mužstva 3:0.  Poté, co zůstal jako nevyužitý náhradník v zápasech s CD Tenerife a Deportivem de La Coruñou si svou premiéru za béčko odbyl den před prodloužením kontraktu v druholigovém venkovním duelu s RCD Mallorkou, který barcelonští vyhráli 2:1. Munir do něj nastoupil v 72. minutě, kdy střídal Sandra Ramíreze. Svůj první gól pak dal opět při vítězství barcelonských 2:1, tentokrát na domácí půdě 19. dubna proti Gironě.  Dne 24. srpna 2014 si talentovaný forvard připsal premiéru i mezi dospělými, když ve věku 18 let a 357 dnů nastoupil v základní sestavě úvodního kola Primery División proti Elche. Za 67 minut, po nichž jej vystřídal Pedro Rodríguez, stihl dát druhý gól utkání, které díky dalším dvěma zásahům Lionela Messiho skončilo 3:0. Munir byl jedním z kandidátů na ocenění Golden Boy.

Valencia CF (hostování).

Ke konci srpna odešel na roční hostování do klubu Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Díky marockému původu má Munir stále možnost reprezentovat tuto africkou zemi. Pořadatel Mistrovství světa ve fotbale v roce 2022, Katar, mu dokonce nabídl obléci jeho dres. Nicméně to všechno se zdá jako velmi nepravděpodobné, neboť po premiérách ve výběrech do 19 let, kde odehrál 3 zápasy v nichž 3 skóroval a do 21 let, kde si prozatím zahrál pod trenérem Albertem Celadesem pouze v jednom utkání kvalifikace na evropský šampionát této věkové kategorie proti Maďarsku, si jej mezi seniory povolal před kvalifikačním duelem na Euro 2016 proti Makedonii trenér Vicente del Bosque, jenž musel vyřešit absenci zraněného kanonýra londýnské Chelsea, Diega Costy. 8. září pak v tomto zápase hraném ve Valencii debutoval za seniorský výběr, když v 77. minutě za stavu 4:1 pro Španělsko vystřídal Kokeho. Jeho tým pak v závěru přidal ještě jednu branku a nakonec zvítězil 5:1.

Munir El Haddadi Mohamed, známý zkráceně jako Munir (arabsky: منير الحدادي ; * 1. září 1995, El Escorial, Madrid, Španělsko), je španělský fotbalista marockého původu, který v současné době hraje za klub FC Barcelona.

Munir El Haddadi Mohamed (born 1 September 1995) known simply as Munir () is a Spanish professional footballer who plays as a forward for Sevilla FC.


Biografie.

Po studiu literatury a vizuálního umění na univerzitě ve Splitu přešel Zafranović na pražskou FAMU, kde v roce 1971 promoval jako absolvent režie ve třídě Elmara Klose. Skupina uznávaných jugoslávských režisérů, kteří v 60. a 70. letech na této škole studovali, se souhrnně označuje jako tzv. "Pražská škola". Kromě Zafranoviće se do této školy řadí i Emir Kusturica, Goran Paskaljević či Rajko Grlić.  Jeho první práce, které vznikaly na počátku 60. let, byly především krátkometrážní experimenty s absurdními situacemi se sklonem ke grotesce – za ně se mu dostalo ocenění "Mistra amatérského filmu". Prvním jeho celovečerním filmem byla v roce 1969 "Nedjelja (Neděle)". Výrazně na sebe Zafranović upozornil v roce 1975 snímkem "Muke po Mati (Utrpení Matouše)", který mu později vynesl i cenu kritiky. Snímek byl i jeho první spoluprací s avantgardním bělehradským spisovatelem Mirkem Kovačem, který pro něj v budoucnosti napsal i další filmové scénáře.  Nejznámějším dílem Lordana Zafranoviće je potom válečná trilogie, reflektující běžný život v Jugoslávii za druhé světové války. Její první díl, Okupace ve 26 obrazech (1978), byl oceněn Velkou Zlatou arénou na letním filmovém festivalu v Pule (dnešní Chorvatsko) a dalšími 22 cenami na dalších světových festivalech. Příběh vyprávějící osudy dvou mladých mužů v okupovaném Dubrovníku se dočkal i dvou volných pokračování – Pád Itálie (1981) a Večerní zvony (1988). Tato trilogie vzbudila svého času velký ohlas i mezi laickou veřejností. Kontroverzní spojení erotiky s politickým cítěním (inspirováno režiséry Pierem Paolem Pasolinim, Luchinem Viscontim a Bernardem Bertoluccim) i samotné znázornění nevybíravého chování Chorvatů za války donutilo svého režiséra po roce 1990 přiznat, že je politickým disidentem v postjugoslávském Chorvatsku.  V polovině 80. let se zaměřil na intimní milostná témata prodchnutá erotikou, například snímkem Kousnutí anděla (1984). Mimo to natočil Zafranović i mnohé televizní inscenace pro Radiotelevizija Srbije a Hrvatska radiotelevizija. V 90. letech se vrátil do Prahy, kde natočil film Má je pomsta. V roce 2012 uvedla televize jeho dokumentární cyklus Tito – poslední svědci testamentu.  Lordan Zafranović nyní žije střídavě v Chorvatsku a v Praze.

Lordan Zafranović (* 11. února 1944 Maslinica, Šolta) je chorvatský režisér jugoslávského původu, vrcholný představitel tzv. černé vlny jugoslávského filmu.

Lordan Zafranović (born 11 February 1944) is a Czech-Croatian film director, and a major figure of the Yugoslav Black Wave. He lives in Prague and Zagreb.


Historie.

Mexický naháč je jedno z nejstarších existujících psích plemen, patřící k největším pokladům mexické kultury. Originální jméno Xoloitzcuintli pravděpodobně vzniklo spojením aztéckého slova „itzcuintli“, pes, a jména „Xolotl“. Xolotl byl mexický bůh se schopností měnit svoji podobu a podle pověsti se na zemi vyskytoval právě v podobě holého psa s šedou kůží, který pak doprovázel duše mrtvých do podsvětí. Nejstarší objevené pozůstatky těchto psů se datují do doby přibližně před 3500 let. Je možné, že plemeno původně mexické není, ale právě první zmínky o něm byly nalezeny na území dnešního Mexika.  Roku 1887 se mexický naháč stal jedním z vůbec prvních plemen uznaných American Kennel Clubem (AKC). Nicméně roku 1959 byl vyřazen kvůli nízkému počtu jedinců a hrozícími vymření.  Ačkoliv jsou chovány obě varianty, holá i osrstěná, tak holá je preferovanější. Především v minulosti bývali pro spojení vybírání dva nazí jedinci, jelikož v jejich vrhu bylo méně pravděpodobné narození osrstěného štěněte. Spojení dvou osrstěných jedinců je zakázané.  Trpasličí varianta je zcela nově vyšlechtěná a je o něco lehčí a menší.

Povaha.

Je to velmi inteligentní pes vhodný do rodiny i s malými dětmi nebo jinými zvířaty. Je velmi přizpůsobivý a bystrý, také spíše klidný. Je také velmi mírumilovný a ani v případě nebezpečí neútočí první, avšak pokud je v sázce zdraví majitele nebo celé rodiny, umí zakročit. Je klidný a veselý, nejraději je se svojí rodinou doma, v bytě. Dospělí psi jsou velmi tiší a hodí se tedy do bytu, ale štěňata jsou známá tím, že naopak jsou hodně hlučná.  Cizí lidé mu nevadí pokud neohrožují jeho rodinu, to dokáže zaútočit, protože je vůči ní velmi loajální. Pokud se ale zdají "cizinci" v klidu, je takový i on a netrvá dlouho a nechá se hladit a laskat i na hlavě, což většině psů od cizích lidí vadí.

Péče.

I přes to, že toto plemeno nemá srst, samotná kůže vyžaduje velkou pozornost. Především je nutné ji chránit před slunečním zářením kvalitním opalovacím krémem speciálně pro citlivou pokožku. V létě musíte dávat pozor, aby se nespálil a v zimě aby neomrzl, proto je vhodné mu koupit obleček. Kůže by se měla aspoň každý měsíc mýt vlažnou vodou a v případě, že pes má vnější zranění, je nutné použít šetrnou desinfekci. Mexičtí naháči jsou velice přizpůsobiví, co se pohybu týče. Nicméně velká varianta vyžaduje více pohybu, než malá. Jakýkoliv druh pohybu by měl být přizpůsobený faktu, že plemeno nemá srst, tudíž dlouhý pobyt na slunci mu nesvědčí.  Vyžadují výcvik a výchovu již od štěněcího věku. Důležité jsou jasně stanovené hranice.  Ačkoliv se obecně jedná o zdravé psy, American Kennel Club doporučuje pro své chovatele vyšetření pately (především kvůli možné luxaci) a kyčelních kloubů (dysplazie).

Mexický naháč () je plemeno psa pocházející z Mexika. Rozlišují se tři velikostní typy (malý, střední a standard). Ačkoliv je gen, který způsobuje absenci srsti, dominantní, rodí se i jedinci s jemnou a krátkou srstí.

The Xoloitzcuintle (), or Xolo, also known as the Mexican hairless dog, is one of several breeds of hairless dog. It is found in toy, miniature, and standard sizes. The Xolo also comes in a coated variety and coated and hairless can be born in the same litter. It is characterized by its lack of hair, wrinkles, and dental abnormalities. In Nahuatl, from which its name originates, its name is "xōlōitzcuintli" (singular) and "xōlōitzcuintin" (plural). The name comes from the god "Xolotl" and "itzcuīntli", meaning dog in Nahuatl.


Základní informace.

Apple Watch v sobě sdružují monitor fyzické aktivity a snaží se o sledování zdraví nositele s iOS a dalšími produkty a službami společnosti Apple. Hodinky využívají vlastní systém "watchOS", díky tomu je možné do nich instalovat aplikace z "App Store". Původní generace přístroje byla k dispozici ve čtyřech variantách: Apple Watch Sport, Apple Watch, Apple Watch Hermès a Apple Watch Edition; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo zlatém (pouze u Apple Watch Edition) provedení.  Apple Watch spoléhá na bezdrátově připojený iPhone, aby mohl provádět mnoho svých výchozích funkcí, jako je volání, čtení a psaní textových zpráv, zobrazování notifikací, používání Siri nebo poslouchání hudby. Je kompatibilní s modely iPhone 5 nebo novějšími, se systémem iOS 8.2 nebo novějším, pomocí Wi-Fi nebo Bluetooth. První generaci oznámil generální ředitel Apple Tim Cook v září 2014, zařízení bylo propuštěno v 24. dubna 2015. Druhá generace Apple Watch, která byla vydána v září 2016, obsahuje dvě úrovně: Apple Watch Series 2 a Apple Watch Series 1; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo keramickém provedení. Všechny generace nabízejí velikosti 38 a 42 mm s vyměnitelným řemínky.  Pro přenos dat mezi hodinkami a telefonem se stará Bluetooth nebo Wi-Fi. Veřejnosti byly představeny Timem Cookem 9. září 2014, hodinky bylo možné zakoupit v USA a dalších vybraných státech od dubna 2015. V České republice začal prodej hodinek Apple Watch 29. ledna 2016. Další dvě generace Apple Watch byly představeny v září 2016 - jedná se o Apple Watch Series 1 a Apple Watch Series 2.

Funkce.

S Apple Watch je možné telefonovat, přijímat nebo posílat SMS zprávy, podporuje nový systém bezkontaktního placení "Apple Pay". Mohou sledovat vaši fyzickou aktivitu, spouštět aplikace třetích stran nebo používat Handoff - funkci pro dokončení práce i přes střídání zařízení. Mohou také sloužit jako dálkový ovladač pro Apple TV, hledáček pro kameru na iPhonu, navigovat s mapovou aplikací, lze do nich ukládat slevové a klubové karty. V Apple Watch je také Siri - osobní asistentka. Apple u hodinek používá technologii "force touch", díky které nositel ví, jak silně se dotkl displeje.  Pokud baterie hodinek klesne pod 1 %, aktivuje se speciální režim ve kterém uživatel může sledovat čas dalších 72 hodin. Hodinky přejdou do standardního režimu po nabití. Tento režim se dá vynutit i uživatelem použitím Battery glance.

App Store.

Apple Watch se vyrábějí s několika aplikacemi vyvinutými přímo Applem. Aplikace je možné tvořit ve vývojářském prostředí WatchKit který je součástí iOS SDK. Aplikace WatchKit také běží neustále na pozadí iPhonu zatímco samotné uživatelské rozhraní hodin je v hodinkách.  WatchKit SDK se dá rozdělit do tří částí - WatchKit Apps pro tvorbu samotných aplikací, Glances pro tvorbu rychle přístupných obrazovek a App notifications pro tvorbu různých upozornění.  Obchod s aplikacemi App store není, na rozdíl od ostatních zařízení, umístěn přímo v hodinkách, ale na bezdrátově připojeném iPhone. Uživatel musí mít nainstalovanou aplikaci Apple Watch v iPhonu a tato zařízení musí být spárována. Obchod poté funguje obdobě jako na ostatních zařízeních Apple, po kliknutí a potvrzení se obsah hned začne stahovat do hodinek. Většina aplikací jsou zjednodušenou verzí mobilní nebo PC verze.

watchOS.

Apple Watch používají jako operační systém watchOS, který vychází z iOS. Je založen na domovské obrazovce (tzv. "Watch Face"), kde se zobrazuje čas (+ uživatelsky měnitelné "watch complications"), odkud se stiskem "Digital Crown" přepne do hlavní nabídky s kulatými ikonami aplikací. Systém se dá ovládat přes více dotykový displej nebo přes korunku "Digital Crown" a druhé tlačítko. Systém přenáší SMS, emaily a telefonní hovory z připojeného iPhonu do hodinek.  Na WWDC 2015 oznámil Tim Cook systém WatchOS 2.0. Dne 8. prosince 2015 Apple vydal aktualizaci WatchOS 2.1, ve které se objevila poprvé i čeština.  Aktuální verze (květen 2017) je watchOS 3.2.2, který podporují všechny dosud vydané Apple Watch.

Design.

Apple Watch se prodávají ve třech "kolekcích" a dvou velikostech - 38 mm a 42 mm. Celkově je k dispozici 38 modelů hodinek. Uchycení řemínku je uděláno tak, že řemínek se dá měnit a má standardizovanou velikost. Hodinky mají na své hraně výrazný a pro ně velmi typický prvek - tzv. Digital crown (digitální koruna) se kterou je možno otáčet pro pohyb v nabídce, otáčet pro přiblížení nebo jí stisknout pro navrácení do menu. Vedle tohoto otáčivého prvku je zde i jedno tlačítko pro zobrazení kontaktů nebo pro přístup do Apple Pay. Hodinky jsou nabíjeny bezdrátově, pomocí induktivního nabíjení.  Apple pro tyto hodinky navrhl nový typ písma "San Francisco" který byl vyvinut pro lepší čitelnost na menším displeji hodinek.

Hardware.

Watch 2015.

Apple Watch používají procesor S1 (Apple's S1 processor) o kterém bylo řečeno že "je to celý počítač na architektuře jednoho čipu". Je zde také použit lineární pohybový motorek nazývaný "Taptic Engine" který slouží pro haptickou odezvu k nositeli při upozornění nebo oznámení a také senzor pro snímání tepu srdce nositele, který používá jak infračervené (neviditelné) tak i normální viditelné světlo ze speciálních diod umístěných na spodku. Hodinky také plní normu odolnosti proti vodě IPX7, jsou tedy odolné proti určitému působení vody (teoreticky dle normy 30 minut do hloubky 1 m, Apple ovšem nedoporučuje hodinky nikdy ponořovat - nosit je v dešti a mýt si ruce je však bezproblémové). Všechny modely mají jednotnou paměť 8 GB přičemž z toho je uživateli přístupných 75 MB na fotografie a 2 GB na hudbu. Pokud jsou ovšem hodinky připojené k iPhonu, je na nich k dispozici veškerý obsah, který je v iPhonu uložen. Jako displej je použit flexibilní Retina OLED zobrazovač. Apple Watch se tak stávají prvním produktem kde Apple použil OLED displej. Kompatibilita je zaručena se zařízeními iPhone 5 a výše která musí mít nainstalován iOS 8.2 nebo novější. Připojení je realizováno přes Wi-Fi a Bluetooth.

První generace.

První generace Apple Watch byla vydána spolu s druhou generací. Jedná se o Watch 2015 s vylepšeným procesorem (S1P).

Druhá generace.

Druhá generace nabízí nový procesor S2, plnou voděodolnost, přítomnost GPS a 2x jasnější displej. Design zůstal stejný jako u předchozí generace.

Modely.

Watch jsou nabízeny ve třech provedeních; hliníkové, ocelové (Apple Watch) a keramické (Apple Watch Edition). Vedle nich nabízí Apple také Watch Nike +, které jsou totožné s hliníkovým modelem, nabízejí ale unikátní ciferníky a řemínky. Podobně i Watch Hermes nabízí vlastní ciferníky a řemínky. Všechny řemínky jsou nabízeny i samostatně. Hliníkový model generace Watch 2015 měl označení Sport.

Recenze a ohlasy.

Po samotném ohlášení Apple Watch byly názory pozorovatelů z oblasti technologie a hodinářství rozporuplné; hodinky byly některými vychvalovány pro jejich design a pro jejich potenciální možnosti využití, zatímco jiní je odsuzovali ze stejných důvodů. Tvůrce životopisu Steva Jobse, Walter Isaacson, o Apple Watch řekl, že jsou "extrémně cool" a že jsou příkladem budoucích technologií které "Jsou stále více vložené do našich životů." Evan Dashevsky z PC Magazinu řekl, že nenabízí nic nového v porovnání s hodinkami Moto 360 až na přizpůsobitelné vibrování při upozornění.  V listopadu 2014 byly Apple Watch časopisem Time označeny za jeden z 25 nejlepších vynálezů 2014. Prvotní recenze byly až na několik výhrad pozitivní. Recenzenti oceňovali hlavně potenciální schopnost hodinek stát se součástí běžného života a celkového designu produktu. Výhrady měly hlavně k ceně a rychlosti. Mnozí popsali hodinky jako praktické ovšem zklamaly v poskytnutí stejné potenciální funkčnosti a využitelnosti jaká je u chytrých telefonů. Fahrad Manjoo z New York Times si zase stěžoval na těžkou navyknutelnost na hodinky a na to jak fungují a jak se ovládají - nechal se slyšet že strávil 3 dlouhé, frustrující a zmatené dny než si na filozofii ovládání zvykl. Někteří recenzenti přirovnávaly hodinky k některým konkurenčním produktům, například Android Wear, přičemž říkají "Chytré hodinky konečně dávají smysl". Různé názory byly na výdrž baterie, například Geoffrey Fowler z The Wall Street Journal řekl "Baterie vydrží jen tak tak do dalšího, každodenního cyklu nabití.". Jiní je zase přirovnávají k Samsung Gear 2 které vydrží 3 dny mírného používání.  Pokud na hodinkách není aktivní žádná funkce, displej je vypnutý. To připomíná první digitální hodinky PULSAR které ukazovaly čas pomocí diod a to pouze po dobu několika sekund po zmáčknutí tlačítka.  Tim Bradshaw z The Financial Times po používání několika aplikací po dobu několika dní dospěl k závěru že na hodinkách není zatím žádná "killer" aplikace bez které by nemohl být, kromě ukazování času, což je ovšem základní funkce jakýchkoli hodinek.

Apple Watch je pojmenování chytrých hodinek vyvinutých, navržených a prodávaných společností Apple Inc. První série byla uvedena na trh 24. dubna 2015, aktuální série 4 byl představena 12. září 2018.

Apple Watch is a line of smartwatches produced by Apple Inc. It incorporates fitness tracking and health-oriented capabilities with integration with iOS and other Apple products and services.


Začátky kariéry.

Boris se narodil 16. dubna 1982 poblíž Paříže. Basketbal měl od malička v krvi a věnoval se mu od 8 let. Měl pro něj vrozené předpoklady, protože jeho matkou byla bývalá francouzská reprezentantka v basketbalu Isabelle Yacoubou-Riffiodová a otcem mistr Senegalu ve skoku vysokém Issa Diaw. Boris má tak částečně africké kořeny po otci. Velkou kariéru nastoupil v prvoligovém francouzském Pau-Orthez. V něm působil až do roku 2003 a získal cenu pro MVP francouzské ligy i trofej pro její vycházející hvězdu. Téhož roku byl draftován do NBA jako celkové číslo 21 týmem Atlanta Hawks a odešel za oceán.

Kariéra v NBA.

10. července 2003 podepsal dlouholetý kontrakt s Atlantou Hawks, avšak se výrazněji do jejího kádru neprosadil a proto byl v srpnu 2005 vyměněn do Phoenixu Suns v trejdu jehož součástí byl i pozdější All-Star guard Joe Johnson. U Suns se prosadil. Zaznamenal v průměru 13,9 bodu a 6.9 doskoku na utkání a nejvíce týmu pomohl zejména v době, kdy se zranili Ama're Stoudemire a Kurt Thomas. Vysloužil si přezdívku "3D" a byl ceněn zejména pro svou variabilitu. V dresu Phoenixu také zaznamenal první triple-double v kariéře v NBA. Po sezoně 2005/2006 získal trofej NBA Most Improved Player, tedy cenu pro hráče s největším zlepšením během sezóny. Přesto byl v roce 2008 vyměněn do jednoho z nejhorších týmů ligy Charlotte Bobcats. U tohoto týmu se stal vůdčí osobností. Kolem něj byla poskládána osa mužstva. V roce 2011 během stávky NBA hrál druhou francouzskou ligu za Bordeaux, tým, který sám vlastní a to bez nároku na mzdu. Po návratu byl 31. března 2012 propuštěn od Bobcats a na zbytek sezony podepsal v San Antoniu. Později prodloužil se Spurs o 2 roky a v roce 2014 po vítězství 4-1 nad Miami Heat ve finále NBA slavil svůj první titul. Ve finále odehrál 35 minut v průměru,byl druhý v doskocích a první v asistencích v celé sérii. Po sezoně,přesně 15. července podepsal novou smlouvu na 3 roky a zůstane tak v Texasu.

Reprezentace.

Boris je pravidelným a vzorným reprezentantem své země. V týmu galského kohouta vykonává funkci kapitána. Hrál na ME 2005, kde vybojoval bronzovou medaili. V roce 2011 na ME v Litvě vybojoval stříbro a na dalším ME ve Slovinsku 2013 získal zlato a trofej pro mistry Evropy. Navíc byl po právu zařazen do All-Star teamu. Za Francii hrál také na MS 2006,MS 2010 i MS 2014, stejně jako na ME 2007 a olympiádě v Londýně 2012.

Profil hráče.

Boris je velmi inteligentním a týmovým hráčem. Mnohdy upřednostňuje nahrávku před vlastním zakončením,což mu je občas vyčítáno. Je to silový pivot,stabilní,silný na doskoku a rozený lídr týmu v kabině. Pro své schopnosti je velmi ceněn a oblíben trenérem Spurs Greggem Popovichem.

Boris Diaw (* 16. dubna 1982 Cormeilles-en-Parisis, Val d'Oise, Francie), celým jménem Boris Babacar Diaw-Riffiod, je francouzský profesionální basketbalista, který hraje v zámořské NBA za tým San Antonio Spurs. Je členem kádru a kapitánem reprezentace Francie. Hraje na pozicích 4 nebo 5.

Boris Babacar Diaw-Riffiod (born April 16, 1982), better known as Boris Diaw, is a French retired professional basketball player. Diaw, who began his professional career in Pro A, returned to that league after 14 seasons in the National Basketball Association (NBA). He played mostly at the power forward position. In 2006, Diaw was named the NBA's Most Improved Player as a member of the Phoenix Suns. He won an NBA championship with the San Antonio Spurs in 2014.


Děj.

Felix bydlí v Západním Berlíně v bytě se dvěma spolubydlícími. Jede na návštěvu ke svému kamarádovi Brucemu do Los Angeles. Bruce poté na týden přiletí za ním do Berlína. Oba si udělají výlet do východní části. Při procházce města je zpovzdálí pozoruje mladík. Felix ho na Alexanderplatzu osloví a seznámí se spolu. Thomas bydlí ve čtvrti Prenzlauer Berg na Kastanienallee a pracuje jako číšník v hotelu. S Felixem se do sebe zamilují a vymění si adresy. Felix začne pravidelně za Thomasem jezdit. Může však zůstat vždy jen jeden den a do půlnoci se musí vrátit zase zpět za hranice. Jeho časté přechody hranic jsou však podezřelé a na celnici má problémy. Thomas je zase přeřazen na práci na jatka. Thomas chce být na blízku s Felixem, a proto začne plánovat útěk na Západ. Rozprodá nábytek, cennosti uschová u své důvěrné sousedky Elke a odletí do Prahy, kde se setká s Felixem. V Praze zná Thomas kamaráda Pavla, který mu pomůže sehnat převaděče. Plán je odejet do Maďarska, odtud se dostat tajně do Jugoslávie a přes ni na Západ. V noci se Thomas rozloučí s Felixem na Karlově mostě a odchází za převaděčem. Závěr filmu tak zůstává otevřený.

Přijetí a ocenění.

"Westler" je patrně nejznámější Speckův film. Berlínský filmový žurnalista Gian-Philip Andreas jej označil v rozhovoru s režisérem za jeden z nejdůležitějších německých queer filmů.

Okolnosti natáčení.

Úvodní část filmu byla natočena v Los Angeles. Scény odehrávající se v exteriérech v Západním Berlíně a v Praze byly točeny v utajení na amatérský 8mm film, v těchto záběrech proto herci nemluví, respektive jejich hlasy nejsou slyšet.

Westler (tj. "Zápaďák") je německý hraný film z roku 1985, který režíroval Wieland Speck podle vlastního scénáře. Film natočený v produkci ZDF popisuje vztah dvou mladíků ze Západního a Východního Berlína a realisticky zobrazuje nejen obtíže homosexuálů, ale i běžný život v tehdejším rozděleném Berlíně. Film byl v ČR uveden např. v listopadu 2006 na festivalu Mezipatra pod českým názvem "Zápaďák".

Westler is a 1985 film originally produced for West Germany television and later released in cinema. It was directed by Wieland Speck and broadcast on ZDF. It gained a Rotten Tomatoes rating of 44%


Historie.

Zmínky o existenci školních zahrad se objevují po vydání Všeobecného školního řádu Marie Terezie v roce 1774. V tomto období školní zahrady nebyly využívány pro součást výuky. Sloužily pedagogickým pracovníkům (učitelům) jako prostor, kde si vypěstovali svoji obživu. Tyto pozemky učitelům byly přidělovány obcemi, které takto řešily povinnost vyplácet učitele částečně v naturáliích. Tato funkce školních zahrad pochází z dob řecko-perské civilizace, která tímto svým přístupem inspirovala k napodobení i středověkou křesťanskou kulturu. Roku 1869 v Rakousku, a tím i v Čechách, byla zákonem (Hasnerův zákon) ustanovena povinná osmiletá školní docházka. První vzorová a profesionálně vytvořená školní zahrada, která měla sloužit k dalšímu vzdělávání učitelů byla zbudována v Budči v Praze. podle plánu, v takzvaném „Všemuzeu“. Autorem zahrady byl lékař Amerling, který tematicky navázal na Komenského Orbis pictus. Rostliny ve zdejší zahradě měly být uspořádány podle Jussierova systému, ale jiné zdroje uvádí, že byly uspořádány podle zeměpisného výskytu. Vše bylo opatřeno cedulkami s popisy. Rozlišeny byly rostliny jedovaté, okrasné, barvířské a hospodářské. Tato úprava nadlouho ovlivnila představu učitelů o podobě školních zahrad.  „Nástin základních zásad pro veřejné vyučování v Rakousku“, který byl vydán roku 1848 navrhuje zřízení školních zahrad. Nařízení z 8. ledna 1871 dává pokyn aby všechny školy byly vybaveny zahradami. V této době jsou však nevybudované školní zahrady školní inspekcí vnímány jako nedostatky. Podle informací z roku 1869 již má každá škola dobrou pitnou vodu a zahradu. V roce 1892 již nařízení přímo určuje jak má být školní zahrada rozdělena a využita. V této době tyto školní pozemky sloužily k hospodářským pokusům a k hospodaření učitelů a školáků. Učitelé byli v tomto období považováni za osoby vzdělané v hospodaření a za zkušené přírodovědce. V různých částech země podněcovali hospodáře k novým postupům a šířili inovace. Školy mohly požádat o příspěvky na úpravy zahrad.  Školní zahrada měla být rozdělena na místo pro pěstování květin a ovocnářské, zelinářské, hospodářské a botanické části. Součástí zahrady měla být nádrž s vodními rostlinami a vodními zvířaty. Za práci žáci dostávali vypěstované plody, semena a květiny zdarma.  Během konce 19. století byly ve školách zavedeny takzvané „zahradní dny“, ve kterých se vyučovalo pouze v zahradě. Školám, které neměly zahrady, bylo doporučeno provádět výuku u majitele vhodné zahrady. V roce 1892 byla také zavedena „Slavnost stromů“ (v USA existoval zvyk také), kdy byla uspořádána veřejná slavnost se zasazením jednoho či více stromů žáky a učiteli. Často šlo o lípy a topoly. Slavnostem stromů byla věnována velká pozornost a jsou zachyceny na mnoha dobových fotografiích. Podle popisu stejných akcí z USA většina vysazených dřevin bez péče uhynula.  Podle dostupných informací bylo roce 1904 v Českých zemích 4992 obecných škol, z nich pouze 772 (15,5 %) nemělo školní zahradu. Pozemky sloužily pravidelně jako prostředek k vzdělávání, rozvoji pracovních návyků i vztahu k přírodě. Za hlavní funkci školní zahrady se považovalo vytvoření pozitivního vztahu studentů k přírodě. V roce 1937 byl vydán Řád školních zahrad. Cílem školní zahrady mělo být ujasnění hodnoty práce cizí i vlastní. Studenti vlastní prací a vlastními objevy a pozorováním poznávali základní rostliny a učili se je pěstovat. Řád nařizoval zřízení školní zahrady u každé školy:  „"Při školách jedno až trojtřídních neměla být školní zahrada menší než 4 ary, při čtyř a všetřídních školách měla mít nejméně 6 arů a při školách měšťanských měla mít alespoň 8 arů."“  Po druhé světové válce hospodářský význam školních pozemků klesá. V zemích západního Evropy jsou zahrady měněny na hřiště. V zemích východní a střední Evropy vznikají nové zahrady kde probíhá výuka předmětu "Pěstitelské práce". Studenti pod dozorem pedagogů na školní zahradě odplevelovali a okopávali zeleninu. Plodiny byly využívány pedagogy, nebo ve školní kuchyni.

Současnost.

„"Problém školních zahrad je celosvětový. Česká republika má však dobrou startovací pozici v tom, že ještě mnoho škol pozemky vlastní, což není tak běžné na západ od našich hranic....“ „...nejvíce školních zahrad zmizelo po roce 2000... školní zahrady nadále mizejí."“  Během počátku 21. století dochází k nárůstu zpráv o významném snížení počtu zahrad u školních zařízení v ČR v rámci restitucí, stěhováním školy do objektu bez zahrady, ale především převedením pozemku na jiné organizace nebo používáním jinou organizací pro komerční účely. Celkově jsou zahrady oproti minulosti hůře vybaveny, zanedbávány, velmi málo využívány, pouze upraveny jako bezpečnostním normám vyhovující plochy pro pohyb studentů.  Z průzkumu trvajícím 12 let uspořádaném v části Prahy vyplývá, že vybavení mateřských škol, co se týče herních doplňků, se zlepšuje. Podle téže zprávy se ale zhoršuje stav dřevin a trávníků.  „"Zvýšil se počet neodstraněných suchých a nemocných dřevin. Více se vyskytují keře geometricky sestříhávané, takže normálně rostoucí keř se děti učí podvědomě vnímat jako neupravený. Trávníky u poloviny zahrad nejsou dobře udržované, jsou změchovatělé, často plné plevelných rostlin i různých odpadků."“  Přitom je ale vzít v úvahu, že na počátku druhé dekády 21. století již zaplevelené trávníky nejsou vnímány ani jako estetická vada, naopak jako zvýšení diverzity.  V druhé dekádě 21. století je zřejmá zvýšená snaha o vytváření tzv. přírodních učeben. Přírodní učebna může ukazovat dětem biotopy, druhy a odrůdy ovocných dřevin, zemědělských a technických plodin, ale i léčivých a okrasných rostlin, nebo nabídnout zážitek ze smyslové stezky.  Pedagogičtí pracovníci si v druhé dekádě 21. století zejména stěžují na hygienické předpisy, zákazy konzumace čerstvého ovoce, zákazy chovu zvířat a hmyzu. Podle hygienických norem Evropské unie vypěstované ovoce a zeleninu nesmí škola využít.  Snahou o zachování školních zahrad se dlouhodobě zabývá organizace Chaloupky. Manuál „Učíme se v zahradě“ M. Burešové byl přeložen do různých jazyků a ovlivňuje pojetí školních zahrad jako učeben mnoha evropských zemí.  V roce 2008 byly rovněž pořádány semináře „Využití školní zahrady (přírodní učebny) k naplnění Rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání“.

Funkce.

„"Každé dítě by mělo mít svůj vlastní svět, kde jsou bábovičky z písku, luční kobylky, vodní brouci, pulci, žáby, motýli, lesní jahody, třešně, žaludy, kaštany, lezení po stromech, brouzdání se potokem, lekníny, veverky, netopýři, včely, morčata, štěňata, strniště, smrkové šišky, oblázky, písek, hadi, borůvky a sršni. Každé dítě, které o tento svět přijde, zároveň přijde i o nejlepší zdroj své výchovy."“ Luther Burbank v knize Zdokonalování lidské rostliny. „"Zásadní význam školních zahrad spočívá právě v možnosti kontaktu dětí s přírodou. Ve vnitřním prostředí děti často obklopují umělé materiály a od přírody zcela odtržené předměty. Venku by se děti měly setkávat s přírodou......je dobré dětem toto prostředí co nejvíce přiblížit alespoň v zahradě nebo na hřišti."“ Lektorka lesní pedagogiky, Ing. Dagmar Kozlová, Ph.D.  Školní zahrady se během počátku 21. století v ČR opět začínají fungovat jako prostor k setkávání, společným akcím dětí a pedagogů.

Výuka vztahu k přírodě.

„Postav dětem domek a ony z něj udělají prkýnka. Dej dětem prkýnka, kladivo a hřebíky a ony z nich postaví domek.“ S uvedeným heslem se pokouší ukázat výuku vztahu k přírodě ve školních zahradách nadace Zelený poklad. Podává informace a zkušenosti, které mohou vést k tvorbě ekologických školních zahrad a tvorby ekovýchovných prvků.  Velmi významnou autorkou v oblasti úprav školních zahrad a výchovy vztahu k přírodě je Květoslava Burešová. Její kniha "Učíme se v zahradě" je citována i autory odborných prací. Zavedla tradici tzv. „Toulavých autobusů“ po školních zahradách a obdržela i cenu za celoživotní přínos v oblasti vzdělávání.  Výuku vztahu k přírodě podporuje nadace Veronica a to i dotacemi, je však zaměřena výhradně na přírodní zahrady. Výuku ekologie, vztahu k přírodě a trvale udržitelného rozvoje, podporuje poradenstvím školská organizace Lipka jenž uděluje i ocenění v tomto směru. Inspirací k tomuto počínání je nadaci projekt Natur im Garten.  K údržbě školní zahrady jako způsobu výuky jsou zpracovávány i pracovní listy, které umožní dětem získané informace prohloubit, spojit si některá fakta.  Za efektivní způsob jak přiblížit zahradu studentům je považováno zapojit je do dobrovolné údržby a tvorby zahrady. Ideálně spolu s ochotnými nebo dobře placenými pedagogy. To je snazší u předpubertálních dětí, které ještě netrpí výkyvy v pocitech nadřazenosti/méněcennosti a nemají potřebu kompenzace podnětů afektivním chováním, zviditelňování, a především v jejichž společenských a školních skupinách není známkou prestiže a schopností vyhýbání se práci (nicnedělání) nebo poškozování okolí (vandalismus). Dobrým podnětem, který zvýší zájem dětí, může být využívání ovoce a zeleniny ze zahrady žáky, vlastní (třídní) záhon nebo strom.  Podle některých doporučení nemá být na školní zahradu vysazován ocún, protože je celý prudce jedovatý a další jedovaté rostliny. Častou součástí školních zahrad je tis červený, ptačí zob, bobkovišeň, barvínek, štědřenec odvislý, zlatice, zimostráz vždyzelený nebo například akát. Poučené děti jedovaté plody nekonzumují.

Školní zahrada je označení pro pozemek jehož vlastníkem je vzdělávací zařízení a který je využíván pro pěstování rostlin, jako zahrada. Často se školní zahrada vyskytuje u mateřských škol, lze ji najít u některých základních škol a někdy se vyskytuje i u středních odborných škol a gymnázií. V pracích o školních zahradách je zmiňováno, že jde o místa vytvořené tak, aby se děti cítily dobře, místa, která mají být bohaté na podněty. Na počátku 21. století autoři prací o školních zahradách konstatují, že „"máme k přírodě mnohem dál, než předchozí generace.“" Děti pod dozorem učitelek, které jsou za bezpečnost dětí zodpovědné, dostávají jasné pokyny od rodičů, že děti nesmí běhat, aby se neuhnaly, že si nesmí hrát v trávě, aby se neumazaly a také nesmí ke keřům, protože tam mohou být brouci.

In a school garden, school children are set to work cultivating flower and vegetable gardens. The school garden is an outgrowth of regular school work. It is an effort to get children out of doors and away from books. It is a healthy realism putting more vigor and intensity into school work.


Historie.

Na dnešním předměstí Tapia byla v dobách Dáků a Římanů významná pevnost. První písemná zmínka o Lugoji pochází z roku 1376, název města je odvozen ze slovanského výrazu "luh". V šestnáctém století město ovládala Osmanská říše, po znovuzískání je Habsburská monarchie osídlila kolonisty ze Švábska. Současná podoba města pochází z roku 1795, kdy byla německá osada na levém břehu řeky sloučena s Rumuny obývaným pravým břehem do jednoho administrativního celku. V revolučním roce 1848 svolal Eftimie Murgu do Lugoje sněm usilující o sebeurčení Rumunů žijících pod rakouskou nadvládou. Po první světové válce bylo město pod mezinárodní správou, dokud nebylo odhlasováno připojení Banátu k Rumunsku.  Ve městě sídlí eparchie Rumunské řeckokatolické církve. Zdejšími památkami jsou barokní řeckokatolická katedrála Nanebevzetí Panny Marie a železný most z roku 1902. Město je tradičním centrem rumunského textilního průmyslu a prochází jím mezinárodní silnice E 70.

Demografické údaje.

Podle sčítání v roce 1910 mělo město 20 962 obyvatel, z toho 7 322 Rumunů, 6 896 Maďarů a 6 179 Němců, k židovské víře se hlásilo 1 878 osob; na začátku 21. století tvoří Rumuni čtyři pětiny obyvatel, kdežto Maďaři necelých sedm procent a Němci necelá dvě procenta. Počátkem devadesátých let počet obyvatel Lugoje přesáhl padesát tisíc, od té doby se město v důsledku špatné ekonomické situace vylidňuje.

Osobnosti.

Z Lugoje pocházel herec Béla Ferenc Dezső Blaskó, představitel Drakuly v hollywoodských filmech, který na počest svého rodiště používal pseudonym Bela Lugosi. Dalšími rodáky byli politik Aurel Popovici, hudební skladatel György Kurtág a fotbalista Josef Posipal (mistr světa 1954 s týmem západního Německa).

Lugoj ( Lugos, Lugosch) je rumunské město ležící v historickém regionu Banát 350 km severozápadně od hlavního města Bukurešti, protéká jím řeka Timiș. Se zhruba čtyřiceti tisíci obyvateli je po Temešváru druhým největším městem župy Timiș.

Lugoj () is a city in Timiș County, Banat, western Romania. The river Timiș divides the city into two halves, the so-called Romanian Lugoj that spreads on the right bank and the German Lugoj on the left bank. The city administers two villages, Măguri () and Tapia ().


Struktura říšského sněmu.

Říšský sněm se dělil na tři základní složky, resp. kurie: kolegium kurfiřtů, knížecí radu a kolegium říšských měst. Druhé dvě kurie se dále dělily. Města zasedala na lavicích rýnských a švábských měst. Nejsložitější organizaci měla knížecí rada. Knížecí rada se dělila horizontálně na knížata s hlasy virilními, tedy každému knížeti připadal teoreticky jeden hlas, tzv. hlas virilní, i když v praxi se vyskytovaly odlišnosti, a na hrabata a preláty s hlasy kuriálními, kdy velká skupina, kolegium hrabat či prelátů, vlastnila dohromady jeden hlas. Knížecí rada se dělila i vertikálně na duchovní knížata a preláty na jedné straně a světská knížata a hrabata na druhé. Volilo se ve třech zmíněných velkých kuriích, a také ještě v rámci kolegií, z jejichž hlasování byl na sněm vyslán zástupce, aby doplnil kurii knížat a hlasoval podle rozhodnutí kolegia. hlasovalo se vždy veřejně a postupně, proto bylo důležité pořadí hlasů. Systém rozvržení hlasů ve sněmu byl velmi složitý. V následujícím přehledu platí, že první sloupec vpředu vždy označuje jeden hlas, pokud u něj není uvedeno více než jedno číslo, potom např. č. 41-44 značí 4 hlasy. Druhý, odsazený sloupeček značí hlas dělený, fungující podobně jako hlas kuriální, jen tak nebyl nazýván. Někdy se např. tři rody dělily o dva hlasy, dělit se mohly ale i dva rody o dva hlasy, aniž by si každý převzal jeden hlas. Číslo u hlasu znamená jeho původní pořadí uvedení na sněm a v důsledku dělení rodů se jedno číslo může vyskytovat vícekrát (navíc každá základní kurie, tedy kurfiřtská, knížecí i městská na straně jedné a hraběcí i prelátská kolegia jako celek na druhé straně měly vlastní číslování). Pořadí, ve kterém jsou čísla uvedena, znamená pořadí hlasování platné k roku 1792. Jak je z uvedeného vidět, pořadí se, zvláště mezi světskými knížaty a hrabaty, často měnilo.  Tato komplikovaná, až absurdní situace byla historicky podmíněná. Do roku 1582 byly hlasy na sněmu, především v kurii knížat, udělovány nikoli určitým územím, ale rodům (s výjimkou knížectví duchovních). Rod, který se rozštěpil na více větví, si mohl svůj hlas s původním pořadovým číslem zmnožit. Také platilo, že pokud nějaký rod vymřel, případně bylo zrušeno duchovní knížectví (např. biskupství Míšeň), hlas zanikal. Sněm z r. 1582, resp. z r. 1654, tuto praxi obrátil a zavedl přísný teritoriální princip. Hlas vázaný na území proto vymřením vládnoucí dynastie již nezanikal, ale přecházel na nového vlastníka. Pouze bylo možné takto přesouvat hlasy duchovní do světské knížecí lavice a naopak (vlivem reformace a třicetileté války se některá duchovní knížectví jako Magdeburg, Kammin nebo Ratzeburg ocitla v rukou světských knížat, naproti tomu některé kláštery si zakupovaly světská hrabství a jejich hlasy). Toto opatření zabránilo nekontrolovatelnému množení hlasů v rámci rodin a způsobilo naopak dělení hlasů mezi rody, na druhou stranu přivodilo velkou kumulaci hlasů v rámci různých kurií v rukou mocnějších knížat i císaře. O vedení lavice světských knížat usilovali z titulu pravidelně volených císařů rakouští Habsburkové, ovšem protože první místo na lavici náleželo tradičně bavorským Wittelsbachům, spokojili se Habsburkové rakouští a španělští (z titulu vévodů burgundských) poněkud nelogicky s vedením lavice knížat duchovních. Knížata uvedená na sněm po roce 1582 patřila již k tzv. novoknížecím domům. Jejich hlas, nebyla-li udělena výjimka, byl taká vázán na nějaké teritorium, ovšem při vymření rodu hlas zanikal.  Rozdělení na "staré" a "nové" sněmovníky platilo i v kolegiích hrabat, tam ovšem nebylo tak pevně dáno, že by starohraběcí rody musely hlasovat před novohraběcími. V říšských sněmovních matrikách bylo obvyklé zapisovat starohraběcí rody k číslu hlasu jménem rodu, pokud měly svým rodovým jménem pojmenované své hrabství. u novohraběcích naproti tomu mělo přednost teritorium a k němu doplňkově jméno vlastníka. Opět to však nebylo přísně daným pravidlem. Uvedený seznam kopíruje způsob zapisování dle sněmovních matrik. Staré hraběcí rody jsou označeny zkratkou SH. Rody Reussů, Schönburgů, Königseggů, Quadtů a Truchsassů z Waldburgu sice zasedali na říšském sněmu již před r. 1582, ovšem do hraběcího stavu byly povýšeny až během 17. či dokonce 18. století. Hraběcí kolegia totiž původně sdružovala nejen hrabata, ale i staré říšské panské rody, pokud tyto byly zároveň svrchovanými říšskými vládci. Zhruba od počátku 17. století však již kolegia přestala nové pány přijímat a nově povýšeným říšským bezprostředním svobodným pánům, kteří dále nezískali hraběcí titul, byly vyhrazeny jen řady říšského rytířstva (kde ostatně končila i některá později povýšená říšská hrabata, pokud jejich statek nebyl z řad rytířstva výslovně vyjmut). Ačkoli v říši platil teritoriální princip, bývalo běžné přijímat ještě tzv. personalisty bez vlastního suverénního, resp. bezprostředního území. Personalisty obvykle navrhoval císař, ale jmenovat je musel sněm a tito obvykle hlasovali až na konci dané kurie či kolegia. Titul personalisty býval udílen většinou dočasně (na 12 let či doživotně), výjimečně na delší období či na stálo. Duchovní kurie a kolegia ani kolegium měst rozdělení na "staré" a "nové" stavy neznaly a města neznala ani důstojenství personalisty. Rok 1792 před začátkem dlouhých válek s Francií a rozsáhlých územních změn a přesunů, vedoucích nakonec k zániku říše, můžeme prakticky bez nadsázky označit za poslední "normální" rok v životě říše.  Dále pokračují tzv. novoknížecí rody, tedy rody uvedené na knížecí lavici po roce 1582, resp. počínaje rokem 1653

Knížecí rada.

Kolegia říšských prelátů.

Rýnské prelátské kolegium.

Mezi "porýnské" preláty patřili ve skutečnosti preláti ze všech částí říše mimo Švábsko.

Kolegium říšských měst.

Vyznačena města patřící ke katolickému táboru ("Corpus catholicorum"): K a k evangelickému táboru ("Corpus evangelicorum"): E.

Lavice rýnských měst.

Mezi "porýnská" města patřila ve skutečnosti města ze všech částí říše mimo Švábsko.

Lavice švábských měst.

I mezi "švábskými" městy se výjimečně vyskytovala města odjinud (Řezno, Norimberk).

Tato stránka obsahuje seznam říšských stavů, zasedajících na sněmu Svaté říše římské v roce 1792, těsně po vypuknutí války s revoluční Francií a císařské volbě Františka II.

The Holy Roman Empire was a highly decentralized state for most of its history, composed of hundreds of smaller states, most of which operated with some degree of independent sovereignty. Although in the earlier part of the Middle Ages, under the Salian and Hohenstaufen emperors, it was relatively centralized, as time went on the Emperor lost more and more power to the Princes. The membership of the Imperial Diet in 1792, late in the Empire's history but before the beginning of the French Revolutionary Wars, gives some insight as to the composition of the Holy Roman Empire at that time.


Příklady.

Tradiční pošta.

Příkladem best-effort doručování je běžná poštovní listovní služba. Doručování určité zásilky není dopředu plánováno – v poštovním úřadě nejsou předem vyhrazeny žádné prostředky. Doručovatel „best effort“ se snaží doručit zásilku, ale doručení se může opozdit, pokud na poštu dorazí příliš mnoho zásilek současně. Odesilatel není informován, zda byla zásilka úspěšně doručena. Nedoručitelná zásilka by však měly být vrácena odesilateli (pokud je uvedena zpáteční adresa).  Pokud je požadována vyšší úroveň služeb, je možné poslat zásilku s dodejkou (známou spíše pod názvem doručenka), kdy bude odesilateli vrácena informace, že příjemce zásilku převzal.

Telefonní síť.

Telefonní síť neposkytuje služby best-effort, ale díky technologii přepojování okruhů poskytuje spolehlivou službu. Na začátku hovoru je nutné navázat spojení, čímž jsou prostředky pro komunikaci rezervovány v telefonních ústřednách, nebo je účastník informován obsazovacím signálem, že hovor není možné uskutečnit kvůli nedostatku volné kapacity. Probíhající telefonní hovor nemůže být (teoreticky) přerušen kvůli přetížení sítě a po dobu jeho trvání je zaručena konstantní šířka pásma. Tyto vlastnosti jsou typické pro většinu telekomunikačních služeb.

Počítačové sítě.

Internet Protocol (IP) poskytuje pouze best-effort službu doručování datagramů mezi koncovými uzly. Není zaručeno, že se datagram neztratí, neopozdí, nepoškodí nebo nedorazí vícekrát. Protokoly vyšších vrstev a aplikace mohou pro koncové účastníky implementovat nad IP přídavné služby. Například Transmission Control Protocol (TCP) poskytuje nad IP spolehlivý přenos proudu dat oběma směry mezi dvojicí uzlů. Interně rozděluje proud na pakety, které odesílá pomocí IP, a opakuje vysílání, když dojde k jejich ztrátě nebo poškození. Naproti tomu User Datagram Protocol (UDP) poskytuje tenčí vrstvu abstrakce, které provádí pouze detekci chyb hlaviček datagramů, takže výsledná služba má stále pouze best-effort kvalitu. Přitom jak TCP tak UDP jsou protokoly transportní vrstvy a poskytují multiplexování mezi procesy na stejném uzlu podle čísel portů.  Přestože protokol TCP poskytuje spolehlivou komunikaci, neposkytuje žádné záruky týkající se Quality of Service nebo šířky pásma. Pro rezervování síťových prostředků může být použit Resource Reservation Protocol (RSVP).

Termínem best-effort se v oblasti počítačových sítí označuje nezaručená služba, tedy služba nesplňující podmínky pro spolehlivou službu, i když je vedena nejlepší snahou o doručení. Obvykle se tak označuje služba, která se nepokouší opakovat odeslání dat při selhání komunikace a která neoznamuje uživateli, že došlo k selhání. V souvislosti s Quality of Service to znamená, že uživateli nemusí být poskytnuta určitá kvalita služby, šířka pásma nebo priorita.

Best-effort delivery describes a network service in which the does not provide any guarantee that data is delivered or that delivery meets any quality of service. In a best-effort network, all users obtain best-effort service, meaning that they obtain unspecified variable bit rate and latency and packet loss, depending on the current traffic load. This can be contrasted with reliable delivery, which can be built on top of best-effort delivery (possibly without latency and throughput guarantees), or with circuit switching schemes which maintain a defined, continuous quality of service.


Život.

Armstrong Sperry studoval v letech 1915-1918 na umělecké škole Art Students League v New Yorku a poté pokračoval ve studiu malířství na Umělecké škole (School of Art) Yaleovy univerzity (Yale University). Na podzim roku 1918 byl však povolán do Námořnictva Spojených států amerických a zúčastnil se vojenských operací na konci první světové války. Po jejím skončení pracoval jako reklamní grafik a také opět v letech 1919-1923 navštěvoval s různými přestávkami školu Art Students League.  V říjnu roku 1920 se vydal na svou první cestu do jižního Pacifiku, ze které se vrátil v květnu roku 1921. Inspirovala ho k ní četba knih Hermana Melvilla, Roberta Louise Stevensona a Jacka Londona a také cestopis amerického žurnalisty a světoběžníka Fredericka O’Briena (1869-1932) "White Shadows in the South Seas" (1919, Bílé stíny v jižních mořích). Během cesty navštívil ostrovy Tahiti, Raiatea, Bora-Bora, Fidži, Havaj a také Nový Zéland a Austrálii. V prosinci roku 1921 byly některé z jeho obrazů, které na své cestě vytvořil, vystaveny v Uměleckém centru (Art Centre) v New Yorku.  V létě roku 1922 se seznámil s americkým antropologem Kennethem Emorym, který sehrál významnou roli při vytváření moderní antropologie v Oceánii. Jako jeho asistent pak podnikl v letech 1924-1925 svou druhou cestu do jižních moří, Podílel se na Emoryho vědeckém výzkumu na Havaji, na atolech Taburean, Malden a Penrhyn, na Vánočním ostrově a na ostrovech Tahiti, Bora-Bora a Raiatea. Dále také pokračoval v malování a své obrazy vystavil v červnu roku 1925 v Honolulu.  Po návratu domů pracoval v reklamní agentuře a jako ilustrátor pulpových (brakových) magazínů (pulp magazines) a později knih a knižních obálek včetně prvního vydání Burroughsovy knihy "Tarzan a ztracená říše" (1929, Tarzan and the Lost Empire). Roku 1930 se oženil s Margaret Mitchell Robertsonovou, dcerou sanfraciskového knihkupce a vydavatele, se kterou měl dceru a syna. Rovněž začal psát historky z jižních moří pro různé časopisy a nakonec se rozhodl navázat na tradice dobrodružných příběhů s chlapeckým hrdinou po vzoru Roberta Michaela Ballantyneho a Roberta Louise Stevensona. K tomu využil svou znalost polynéského folklóru, který na svých cestách sbíral. Jeho literární díla se tak dají charakterizovat jako etnografické fikce pro mladé čtenáře. Své knihy také sám ilustroval a jeho ilustrace připomínají polynéské malby.  Debutoval prózou "Jeden den s Manuem" (1933, One Day with Manu) líčícím každodenní život na ostrově Bora-Bora. Za své nejslavnější dílo, novelu "Odvaha" (1940, Call It Courage) obdržel roku 1941 cenu Newbery Medal, každoročně udílenou za význačný příspěvek do americké dětské literatury. Roku 1944 získal první cenu na jarním knižním festivalu New York Herald Tribune (New York Herald Tribune Children’s Spring Book Festival Honor Award) za knihu "Storm Canvas" a roku 1949 cenu Junior Book Award za román "Deštný prales" (1947, The Rain Forest).

Armstrong Sperry (7. listopadu 1897, New Haven, Connecticut – 26. dubna 1976, Hanover, New Hampshire) byl americký ilustrátor a spisovatel dobrodružných příběhů pro děti a mládež.

Armstrong Wells Sperry (November 7, 1897 – April 26, 1976) was an American writer and illustrator of children's literature. His books include historical fiction and biography, often set on sailing ships, and stories of boys from Polynesia, Asia and indigenous American cultures. He is best known for his 1941 Newbery Medal-winning book "Call It Courage".


Životopis.

Danielle se narodila v Augustu v Georgii. Je dcerou Donny a Harolda Panabakerových. Má mladší sestru Kay, která je také herečkou. Navštívila divadelní hodinu na letním táboře a zjistila si, že jí herectví baví. Ve 12 letech se připojila k divadelní komunitě a později začala docházet na konkurzy do reklam. Po přestěhování do Naperville v Illinois začala navštěvovat Crone Middle School a později Neuqua Valley High School a připojila se k řečnickému týmu. Ve 14 letech odmaturovala. Poté se přestěhovala do Los Angeles v Kalifornii, aby se mohla naplno věnovat herectví. Tam navštěvovala Glendale Community College, kde studovala herectví a v roce 2005 získala titul. V červnu 2007 získala titul na University of California, Los Angeles.

Kariéra.

Danielle se objevila v několika reklamách a objevila se v seriálu "The Guardian" (za roli obdržela Young Artist Award) a v mnoha dalších "Malcolm v nesnázích", "", "Kalifornské léto" a "Medium". Také se objevila v Lifetime filmech "Sex a svobodná matka" a "Šestnáctiletá matka". Objevila se v divadelní produkci ve hrách West Side Story, Pippin, Once Upon a Time a Beauty Lou and the Country Beast. V roce 2004 se objevila ve filmu stanice ABC "Searching for David's Heart". V roce 2005 získala role ve filmech "Škola superhrdinů" a "Tvoje, moje naše". Ve filmu "Čti a plač" si zahrála alternativní verzi postavy Jamie, kterou hrála její pravá sestra Kay.  V roce 2006 byla obsazena do role Julie Stark, dcery hlavní postavy, v televizním seriálu stanice CBS "Žralok". I přesto, že se v každé epizodě objevila pouze v jedné nebo dvou scénách, za celé dva roky, co seriál běžel, chyběla pouze ve 3 epizodách.  Její další role byly ve filmech "Na domácí půdě" (2008), "Mr. Brooks" (2007), po boku Kevina Costnera."Pátek třináctého" (2009), po boku Jareda Padaleckiho, "Podivní" (2010) a "The Ward" (2010). V roce 2011 se objevila jako Katie Lapp ve filmu stanice Hallmark "The Shunning", založeném na stejnojmenné novele od Beverly Lewis. V roce 2013 se natáčel další díl, ale kvůli konfliktům byla role přeobsazena a nahradila ji Katie Leclerc. V roce 2013 se objevila v Hallmark filmu "Nearlyweds".  V roce 2014 získala roli Caitlin Snow v seriálu stanice The CW "The Flash". Pilotní epizoda měla premiéru 7. října 2014 a sledovalo ji přes 4,79 milionů diváků.

Osobní život.

V červenci 2016 oznámila, že se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem Hayesem Robbinsem. Dvojice se vzala dne 24. června 2017. V březnu se jim narodil první potomek.

Danielle Nicole Panabaker (* 19. září 1987, Augusta, Georgie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi ve filmech Disney Channel "Bez mobilu ani ránu" (2004) a "Čti a plač" (2006), společně se svojí sestrou Kay Panabakerovou. Během let 2006–2008 se objevovala po boku Jamese Woodse v seriálu stanice CBS "Žralok". Dále se proslavila rolemi v hororovém filmu "Pátek třináctého" (2009), Podivní a "The Ward" (obojí 2010) a "Piraňa 3DD" (2012). V dubnu 2014 se objevila jako hostující postava Caitlin Snow v seriálu stanice The CW "Arrow" a znovu si postavu zahrála, jako jednu z hlavních rolí seriálu, ve spin-offu seriálu "The Flash".

Danielle Nicole Panabaker (born September 19, 1987) is an American actress. She began acting as a teenager and came to prominence for her roles in the Disney films "Stuck in the Suburbs" (2004), "Sky High" (2005), and "Read It and Weep" (2006), and in the HBO miniseries "Empire Falls" (2005). She won three Young Artist Awards: for guest-starring in an episode of the legal drama television series "The Guardian" (2004), for her lead role in the TV film "Searching for David's Heart" (2005) and for her ensemble performance in the family comedy film "Yours, Mine & Ours" (2005).


Historie.

Po rozpadu Sovětského svazu část výrobců nosných raket zůstala mimo hranice Ruska, zejména na Ukrajině – například výrobce nosných raket Zenit, Južnoje (nově nazývané Deržavne konstruktorske bjuro „Pivdenne“ im. M. K. Janhelja), nebo výrobce raket Cyklon a Dněpr, Južmaš (nově nazývaný Vyrobnyče Objednanňa Pivdennyj Mašynobudivnyj Zavod imeni A.M. Makarova). Hlavní kosmodrom Sovětského svazu, Bajkonur, leží na území Kazachstánu a Rusko si muselo domlouvat jeho pronájem. To vedlo k rozhodnutí vyvinout zcela nový typ ruské nosné rakety pojmenovaný Angara, který by nahradil rakety vyráběné v zahraničí a umožnil Rusku dosáhnout vesmíru i bez Bajkonuru. Nejprve šlo o náhradu zahraničních nosičů, ale později se uplatnila i další hlediska, jako nahrazení zastaralých nebo neekologických nosičů. K tomuto účelu také bylo nutné postavit nebo upravit vypouštěcí zařízení. Nejprve v Plesecku a později ve Vostočném. Soutěže o zakázku nového nosiče se zúčastnilo několik společností a v roce 1994 byl jako vítěz vybráno Chruničevovo středisko, výrobce nosiče Proton. Právě obchodní úspěch Protonu navíc zajistil Chruničevovu středisku dostatek financí v následujícím období, kdy se vládní finanční zajištění projektu Angara potýkalo s problémy.  Počáteční návrh Chruničevova střediska předpokládal pro pohon prvního stupně využití modifikovaného raketového motoru RD-170 a druhý stupeň využívající kombinaci kapalného kyslíku a kapalného vodíku. V roce 1997 byla myšlenka druhého stupně, poháněného vodíkem, opuštěna ve prospěch RP-1 (kerosenu), a koncepce s jedním motorem RD-170 byla nahrazena modulární koncepcí, která je skládána z modulů URM-1, každého s jedním novým jednokomorovým motorem RD-191 odvozeným od čtyřkomorového motoru RD-170. Tento nový modulární nosič však vyžaduje nové vypouštěcí zařízení.  V roce 2004 dostal (modulární) návrh nosiče Angara podobu a projekt pokračoval vývojem nosičů. V roce 2008 výrobce motorů RD-191 NPO Energomaš ohlásil, že vývoj motoru a jeho statické testy byly dokončeny a motor je připraven pro výrobu a nasazení, a v roce 2009 byl první dokončený první stupeň Angary dodán Chruničevovu středisku. Následující rok Vladimir Jevgeňjevič Něstěrov, generální ředitel Chruničevova střediska, oznámil, že první testovací let nosiče Angara je předpokládán v roce 2013, a v témže roce první prototyp nosiče Angara dorazil do Plesecka.  Dne 9. července 2014, 22 let po prvním návrhu Angary, se konal první start. Jednalo se o testovací suborbitální let Angary verze 1.2PP ze severně položeného kosmodromu Pleseck.  Dne 23. prosince 2014 vynesla raketa Angara A5 maketu užitečného zatížení na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO). Další let Angary A5, tentokrát s operačním zatížením, je plánován na konec roku 2016 nebo počátek roku 2017.

Popis nosiče.

Nosič Angara je modulární, což znamená, že jeho základem jsou univerzální raketové moduly, konkrétně v prvním a druhém stupni URM-1 a ve stupni třetím URM-2.

URM-1: první stupeň (boostery) a druhý stupeň.

Na konfiguraci těžkého nosiče Angara A5 je dobře vidět modulární návrh konstrukce těchto nosičů. První a druhý stupeň Angary A5 se skládá z celkem pěti (shodných) modulů URM-1. Okolo centrálního modulu URM-1 druhého stupně jsou připevněny další čtyři postranní urychlovací moduly URM-1 prvního stupně (boostery). Všechny z těchto modulů URM-1 jsou vybaveny jedním motorem Energomaš RD-191, spalující kapalný kyslík a vysoce rafinovaný kerosen (RP-1).  Modul URM-1 obsahuje (postupně shora): nádrž kapalného kyslíku, dále následuje mezinádržová struktura obsahující elektroniku pro řízení letu a telemetrii (předávání informací o stavu modulu na Zem), a dále nádrž na kerosen (RP-1). Základna modulu je tvořena motorovou komorou obsahující zařízení pro změnu vektoru tahu motoru a pro řízení otáčení (nosiče) kolem podélné osy.

RD-191.

Jednokomorový motor RD-191 modulu URM-1, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-170, původně vyvinutého pro urychlovací stupně supertěžkého nosiče Eněrgija.

URM-2: třetí stupeň.

Třetí stupeň nosiče Angara A5 (a Angara A3), představuje modul URM-2, používající jeden čtyřkomorový motor RD-0124A (návrh: KB chimavtomatiki) který, stejně jako první a druhý stupeň, spaluje kapalný kyslík a petrolej. Motor RD-0124A je blízký příbuzný motoru RD-0124, který v současné době pohání druhý stupeň Sojuzu 2.1b a Sojuzu 2.1v. V případě Angary A5 má stupeň URM-2 šířku 3,6 metru. Do budoucna je plánováno nahrazení RD-0124A lehčím a jednodušším jednokomorovým motorem RD-0125A.

RD-0124A.

Čtyřkomorový motor RD-0124A modulu URM-2, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-0124, původně vyvinutého pro nosič Sojuz 2.

Horní stupně.

Pro vynášení nákladů na nízkou oběžnou dráhu nebudou nosiče Angara používat horní stupně.

Briz-M.

Pro vyšší oběžné dráhy, jako je například dráha přechodová ke geostacionární a také dráha geostacionární, bude Angara A3 a Angara A5 používat horní stupeň Briz-M (který je v současnosti používán například v nosiči Proton-M), poháněným jedním motorem S5.98M spalujícím NO a UDMH.

Block DM-03.

Druhou alternativou je využití částečně kryogenního horního stupně Block DM-03 který spaluje kerosin a kapalný kyslík.

KVTK.

Další možností je využití zcela kryogenního horního stupně, označeného KVTK. Tento stupeň bude spalovat kapalný vodík a kapalný kyslík, a pohánět ho bude motor RD-0146D, což umožní nosiči Angara A5 zvýšit nosnost na GTO o dvě tuny nákladu.

Varianty.

Angara 1.2.

Nejlehčí Angara je Angara 1.2, která obsahuje pouze jeden modul URM-1 jako první stupeň a modifikovaný stupeň Block I jako druhý stupeň. Má startovací hmotnost 171 tun a může vynést 3,8 tun nákladu na kruhovou oběžnou dráhu 200 km x 60° (LEO).

Angara 1.2PP.

Modifikovaná Angara 1.2 (index 14А125-01), pojmenovaná Angara 1.2PP - "Angara-1.2 pervyy polyot", uskutečnila svůj úvodní suborbitální let 9. července 2014. Tento let trval 22 minut a jako zátěž byl nesen hmotový simulátor (zátěž) vážící 1430 kg. Angara 1.2PP vážící 171 tun a zahrnující modul URM-1 jako první stupeň a částečně natankovaný modul URM-2 o šířce 3,6 metru umožnila otestování hlavních částí (složitější) Angary A5 v letu před jejím prvním orbitálním startem, který proběhl ke konci roku 2014.

Angara 3.

Střední konfigurace Angary svými parametry představuje náhradu za nosič Zenit. Na rozdíl od nejlehčí verze Angary je složena ze tří modulů URM-1, z centrálního a dvou postranních. K centrálnímu modulu je připevněn třetí stupeň, URM-2. Nosnost Angary A3 z kosmodromu Pleseck na nízkou oběžnou dráhu kolem Země (LEO) je přibližně 14,6 tuny nákladu, na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO) to za pomoci horního stupně Briz-M to je až 2,4 tuny nákladu. Angara v této konfiguraci zatím neletěla (leden 2016).

Angara 5.

Těžká konfigurace nosiče Angara představuje v první řadě náhradu za nosič Proton. Jak název napovídá, skládá se z celkem pěti modulů URM-1. Používá jeden centrální modul URM-1 jako druhý stupeň. Další čtyři moduly prvního stupně URM-1 jsou připevněny okolo centrálního URM-1.

Angara 7.

Existují návrhy na supertěžkou Angaru A7, která by vážila 1 133 tun a byla schopna vynést 35 tun na 200 km x 60° na nízkou oběžnou dráhu (LEO), nebo ve druhé fázi 12,5 tuny na GTO s využitím zvětšeného modulu KVTK (KVTK-A7), na místo URM-2. Nejsou žádné aktuální plány na vývoj Angary této verze, protože by vyžadovala větší centrální modul, kvůli potřebě nést více pohonných hmot a nutnosti čekat na dokončení vývoje kyslíko-vodíkových motorů pro KVTK. Angara 7 také bude vyžadovat jinou vypouštěcí rampu (než pro konfiguraci Angara 5). Avšak podle šéf-editora Russia's Space News, Igora Marinina, práce na Angaře A7 v současné době probíhají v Chruničevově státním výzkumně-výrobním vesmírném centru.

Angara 1.1.

Angara s Brizem-M jako druhým stupněm. Zrušena.

Bajkal.

Návrh znovupoužitelného pomocného modulu URM-1 s proudovým motorem a křídly, které by mu po startu umožnila přistát na letišti.

Angara 100.

Návrh těžké rakety, z roku 2005, s nosností přes sto tun. Používala by čtyři pomocné motory RD-170, centrální stupeň s RD-180 a horní s RD-0120.

Přehled nosností na různé orbitální dráhy.

Kruhová dráha, výška dráhy 200 km nad Zemí, sklon dráhy 63,1 stupně k rovníkuKruhová dráha, výška dráhy 1500 km nad ZemíEliptická dráha, nejnižší bod dráhy ve výšce 500 km, sklon dráhy 25 stupňůKruhová dráha ve výšce přibližně 35 800 km, nad rovníkem (sklon dráhy 0 stupňů)Úniková dráha (druhá kosmická rychlost)Oběžná dráha kolem Měsíce

Testování a výroba.

Produkce modulů URM a horního stupně Briz-M bude umístěno v dceřiném podniku Chruničevova střediska, ve firmě Proizvodstvennoje objediněnije „Poljot“ v Omsku. V roce 2009, Poljot investoval přes 771,4 miliónů ruských rublů (okolo 25 miliónů USD) do výrobní linky nosičů Angara. Vývoj a testování motoru RD-191 byl podnikem NPO Energomaš dokončen, takže jejich hromadná výroba bude moci být zadána podniku Proton-PM v Permu.

Kosmodromy.

Angara je v současné době primárně vypouštěna z kosmodromu Pleseck na severu evropské části Ruska. Později bude využíván také kosmodrom Vostočnyj, který je umístěn na jihovýchodě Ruska. Kosmodrom Vostočnyj umožňuje vypouštět nosiče s vyšším užitečným zatížením než z Plesecka a také umožní pilotované lety.

Rakety Angara představují rodinu nosných raket vyvinutých moskevským Státním kosmickým vědeckovýrobním střediskem M.V.Chruničeva. Tyto nosiče mohou vynést na nízkou oběžnou dráhu 3 800 až 24 500 kg. Spolu s nosnou raketou Sojuz 2 jsou určeny k nahrazení několika starších nosných raket.

The Angara rocket family is a family of space-launch vehicles being developed by the Moscow-based Khrunichev State Research and Production Space Center. The rockets are to put between 3,800 and 24,500 kg into low Earth orbit and are intended, along with Soyuz-2 variants, to replace several existing launch vehicles.


Kostel Nejsvětějšího srdce Páně (Vinohrady)

Church of the Most Sacred Heart of Our Lord

Životopis.

Raná léta.

John Nelson Darby se narodil ve Westminsteru. Pocházel z angloirské rodiny usazené v Leap Castle v Irsku. Byl synovcem Henry D'Esterre Darbyho a své druhé jméno dostal po rodinném příteli, lordu Nelsonovi.  Darby vystudoval Westminster School a Trinity College v Dublinu s výborným prospěchem roku 1819. Během studia se stal hluboce věřícím křesťanem. Nastoupil práci u soudního dvora, ale cítil, že toto povolání není konzistentní s jeho křesťanskou vírou. Přijal proto ordinaci duchovního Anglikánské církve v Irsku. Roku 1825 byl ordinován jako diakon a následujícího roku se stal knězem.

Střední léta.

Po svém rozčarování zkostnatělostí Anglikánské církve rezignoval na své místo. Nedlouho poté, roku 1827, spadl z koně a byl vážně raněn. V této těžké době rozpoznal, že „království“ popsané v knize Izaiáš a celém Starém zákoně je rozdílné od křesťanské církve. V následujících pěti letech rozvinul učení, že ordinace za duchovního byl hřích proti Duchu svatému, protože to omezovalo rozpoznání, že Duch svatý může mluvit skrze každého křesťana. Během té doby se připojil k mezidenominačnímu setkávání věřících (které navštěvoval i Anthony Norris Groves, Edward Cronin, J. G. Bellett, a Francis Hutchinson), kde společně „lámali chléb“ v Dublinu jako symbol jejich jednoty v Kristu. Roku 1832 se tato skupina začala vnímat jako zvláštní Křesťanské shromáždění. Začali cestovat po Irsku a Anglii a tak se začalo formovat „hnutí Plymouthských bratrů“. Na konferencích Darby veřejně vyhlásil učení ohledně Církve a posledních věcech, zahrnující „pretribulační vytržení“.

Pozdní léta.

Ve 30. a 40. letech 19. století Darby procestoval Británii a Evropu a ustavil mnoho Křesťanských shromáždění. Roku 1848 došlo k nešťastnému a bolestnému rozdělení na „otevřené“ a „uzavřené“ bratry. Otevření nadále důsledně setrvávali na nezávislosti jednotlivých shromáždění, uzavření v čele s Darbym začali uplatňovat oddělení se od těchto ostatních shromáždění.

Pozdější vliv.

Darby je v teologickém světě označován za otce dispenzacionalismu, později zpopularizovaného v USA Cyrusem Scofieldem a jeho překladem Bible zvaným "Scofield Reference Bible".  Charles Henry Mackintosh (1820–1896) rozšířil toto učení svým čtivým literárním stylem. Mackintosh popularizoval Darbyho více než jiní autoři. Ve 20. století bylo toto učení rozšířeno autory jako Margaret E. Barberová a ovlivnilo Watchmana Nee a Witnesse Lee. Darby vyhlásil učení o „skrytém vytržení“, kdy Kristus vezme svou nevěstu, Církev, z tohoto světa před soudy Velkého soužení, někdy označovaném jako „vytržení svatých“. Dispenzationalisté věří ve zvláštní postavení Izraele a znovuustavení království Izraele a věří v Boží věrnost vzhledem ke starozákonním proroctvím. Věří, že ačkoliv se Boží cesty mohou měnit, Jeho záměr žehnat Izraeli nebude nikdy zapomenut. Přestože nyní ukazuje svou milost a přízeň na Církvi, učiní to samé na ostatku Izraele, aby naplnil své sliby učiněné tělesnému semenu Abrahamovu.

John Nelson Darby (18. listopadu 1800 – 29. dubna 1882) byl angloirský biblista a evangelista, jedna z vlivných postav mezi Plymouthskými bratry. Je považován za zakladatele dispenzacionalismu (učení o Boží správě věků), který se vyznačuje futuristickým výkladem biblických proroctví. Přeložil Bibli z původních jazyků.

John Nelson Darby (18 November 1800 – 29 April 1882) was an Anglo-Irish Bible teacher, one of the influential figures among the original Plymouth Brethren and the founder of the Exclusive Brethren. He is considered to be the father of modern Dispensationalism and Futurism. Pre-tribulation rapture theology was popularized extensively in the 1830s by John Nelson Darby and the Plymouth Brethren, and further popularized in the United States in the early 20th century by the wide circulation of the Scofield Reference Bible.


Životopis.

Dětství a mládí.

Josef Knauer se narodil do rodiny chudého chalupníka Jana Knauera a jeho ženy Terezy. Po ukončení základní koly v Mezilesí pokračoval ve studiu na katolickém gymnáziu ve Vratislavi a dále se věnoval studiu teologie a filosofie na "Vratislavské univerzitě".

Pastorační práce v Kladsku.

Poté, co 7. března 1789 dosáhl vysvěcení na kněze, byl poslán do Mezilesí, kde působil jako kaplan. Od roku 1794 pracoval jako farář v mariánském chrámu ve Vambeřicích, od roku 1814 pak v Kladské Bystřici.

Velký děkan kladský.

Ještě za svého působení ve vambeřické farnosti jej roku 1808 pruský král Fridrich Vilém III. jmenoval "velkým děkanem Kladského hrabství". 16. ledna 1809 toto rozhodnutí přijal pražský arcibiskup metropolita Vilém Florentin Salm-Salm a jmenoval jej arcibiskupským vikářem Kladského hrabství.  Během jeho vlády potvrdil papež Pius VII. svou bulou "De salute animarum" z 16. července 1821, že kladský děkanát náleží k pražskému arcibiskupství. Dokument však zároveň potvrzoval silnější provázání děkanátu s vratislavskou diecézí, když určil, že každý děkan se zároveň stane čestným vratislavským kanovníkem.  Roku 1837 mu Vratislavská univerzita předala čestný doktorát. 27. srpna 1841 se stal členem vratislavské katedrální kapituly a 6. února 1843 jej papež jmenoval vratislavským biskupem.

Biskup vratislavský.

Slavnostní uvedení do úřadu biskupa proběhlo 23. května 1843. Knauer usedl na biskupský stolec v již značně pokročilém věku a po necelém roce 16. května 1844 zemřel. Jeho ostatky jsou uloženy v kryptě katedrály svatého Jana Křtitele ve Vratislavi.

Josef Knauer (1. prosince 1764, Czerwony Strumień – 16. května 1844, Vratislav) byl římskokatolický biskup. V letech 1843–1844 stál v čele vratislavské diecéze.

Joseph Knauer (December 1, 1764 in Czerwony Strumień, Kingdom of Prussia - 16 May 1844, Breslaw, Kingdom of Prussia) was great dean of Kladsko from 1808 to 1843 and Catholic Bishop of Wrocław from 1843 to 1844.


Popis.

Existuje několik typů ionosférických "(nadoblačných, TLE)" blesků. Nejčastějším z nich je "skřítek", (angl. "sprite"). Skřítci jsou jasně červené blesky vyskytující se nad bouřkovou soustavou. Tzv. C-skřítci (angl. "columniform sprites" - sloupcoví skřítci) je označení pro vertikální sloupy červeného světla. C-skřítci jsou také někdy pojmenovávání jako mrkvoví skřítci. Dalšími typy TLE ("ionosférických blesků") jsou modré výtrysky (angl. "blue jets), " sprite halos, obří výtrysky (angl. gigantic jets), modré startéry (angl. blue starters) a elfové (angl. ELVES - "Emission spectrum, Emission of Light" - emisní spektrum, emise blesků).  Ionosférické blesky jsou druhotnými jevy, které se vyskytují v horní části atmosféry společně se základními bouřkovými blesky.  TLE blesky obecně trvají po dobu menší než je milisekunda, až po více než 2 sekundy. První videonahrávka TLE blesků byla pořízena náhodně 6. července 1989. Vědci chtěli nahrát start rakety a zamířili kameru na vzdálenou bouřku. Vědci identifikovali ionosférické blesky pouze na dvou snímcích na celém filmu. Ionosférické blesky byly zaznamenány několika optickými nahrávacími systémy, s celkovým počtem do roku 2009 odhadovaným okolo 10 000 jevů. Celosvětový počet TLE jevů, odhadovaný pozorováním pomocí satelitů (FORMOSAT-2) je několik milionů výskytů ročně.

Historie.

Ve dvacátých letech skotský fyzik C.T.R. Wilson předpovídal, že elektrický výboj by se měl vyskytovat v atmosféře vysoko nad velkými bouřkami. V následujících desetiletích, vysoko nadmořské elektrické výboje byly nahlášeny letounovými piloty a eskontovány meteorology až do prvního přímého vizuálního důkazu, který byl zdokumentován roku 1989. Několik let potom, optická vyobrazení byla vědci pojmenována jako'skřítci', aby se vyhnuli neúmyslným implikacím doposud neznámých fyzikálních jevů. Označení jako '<nowiki>červení skřítci'</nowiki> a <nowiki>'modré výtrysky' </nowiki>se staly populárními po videoklipu, šířeném leteckou výzkumnou kampaní pro studování skřítků v roce 1994.

Skřítci.

Skřítci jsou velkoplošné elektrické výboje, vyskytující se nad bouřkovými mraky nebo oblaky typu cumulonimbus, dosahující různých tvarů. Jsou způsobeny výboji vyskytujícími se nad bouřkovými mraky velmi silných bouří. Tento jev byl pojmenován podle skřítka Pucka ve Snu noci svatojánské od Williama Shakespeara. Jejich normální barva je červeno-oranžová nebo zeleno-modrá, společně s jiskřením shora a výtrysky níže. Často se vyskytují ve skupinách, ležících 50 km až 90 km nad zemským povrchem.

Výtrysky.

Modrý výtrysk.

Modré výtrysky se liší od skřítků tím, že vybíhají shora mraku cumulonimbus nad bouřkou až do nejnižší vrstvy ionosféry 40 až 50 km nad zemí. Je známo, že červení skřítci bývají spojovány s údery blesků, zatímco u modrých výtrysků to tak není. Modré výtrysky jsou také světlejší než skřítci a jak už název vypovídá, jsou modré. První zaznamenání modrých výtrysků bylo 21. října 1989, kde byly zachyceny na černobílém videu bouřky v Austrálii. Modré výtrysky nejsou tak časté jako skřítci, do roku 2007 bylo dokonce zaznamenáno méně než 100 modrých výtrysků.

Modrý startér.

Tento typ TLE blesků byl objeven během nočního výzkumného letu kolem bouřek. Je popisován jako pohybující se světelný jev doprovázený modrými výtrysky. Avšak se zdá, že modré startéry jsou kratší a jasnější než modré výtrysky a také dosahují nadmořské výšky do pouhých 20 km.

Obrovský výtrysk.

Dne 14. září 2001 vědci z observatoře Arecibo zachytili obrovské výtrysky, které byly dříve pozorovány rozsáhlé asi 70 km (43 mi) do atmosféry. Jev se vyskytoval nad oceánem za bouřky a trval pouhou sekundu. Proud měl zpočátku rychlost asi 50 000 m/s (rychlost podobný typickému blesku), poté se zvýšila na 160 000 a pak 270 000 m/s. Ke konci se ale nerozdělil výtrysk na dvě části a vyrazil vzhůru rychlostí alespoň 2 000 000 m/s do ionosféry.  Dne 22. července 2002 bylo pozorováno pět gigantických výtrysků mezi 60 a 70 km (35 až 45 míle) v oblasti Jihočínského moře z Tchaj-wanu. Výtrysky trvaly méně než sekundu a připomínaly tvarem obří stromy a mrkev.

Elfové (ELVES).

Elfové se často jeví jako slabé, zploštělé záře o průměru kolem 400 km, trvající průměrně jednu milisekundu. Vyskytují se v ionosféře 100 km nad zemí, hlavně po bouřce. Určení jejich barvy bylo hádankou pro vědce dlouhou dobu, ale nyní se předpokládá červený odstín. Elfové byli poprvé zaznamenáni na misi raketoplánu v oblasti Francouzské Guyany, dne 7. října 1990.

Ionosférický blesk nebo nadoblačný blesk (TLE z anglického "transient luminous event" – přechodný světelný úkaz) jsou výrazy, které někdy používají vědci a vědečtí pracovníci, aby pojmenovali typ krátkodobých elektrických výbojů, které se vyskytují nad nadmořskou výškou normálních blesků a bouřkových mraků. Předpokládá se, že ionosférické blesky jsou elektricky přivozené formy luminózní plazmatu.

Upper-atmospheric lightning or ionospheric lightning are terms sometimes used by researchers to refer to a family of short-lived electrical-breakdown phenomena that occur well above the altitudes of normal lightning and storm clouds. Upper-atmospheric lightning is believed to be electrically induced forms of luminous plasma. The preferred usage is transient luminous event (TLE), because the various types of electrical-discharge phenomena in the upper atmosphere lack several characteristics of the more familiar tropospheric lightning.


Typy finanční krize.

Existuje několik typů finanční krize:

Bankovní krize.

Jestliže banka zaznamená náhlý příval výběrů ze strany vkladatelů, hovoříme o tzv. „"bank run"“. Je zřejmé, že pokud banky půjčí většinu hotovosti, kterou získají ve formě vkladů od svých klientů, bude pro ně velmi obtížné rychle vrátit zpátky všechny takto získané prostředky (vklady) v situaci, kdy jsou najednou poptávány. Banka se tedy stává platebně neschopná. Platební neschopnost (insolvence) banky způsobuje postiženým klientům ztráty vkladů, na které se nevztahuje pojištění. Situace, během které je banka zmítána masovými snahami o výběr bankovních vkladů se nazývá jako systémová bankovní krize nebo bankovní panika. Tento typ krize se obvykle projeví po uplynutí období, jenž je spjaté s poskytováním rizikových úvěrů a jejich následném nesplácení.

Měnová krize.

Neexistuje žádná obecně uznávaná definice pro měnovou krizi. Tento typ krize je za normálních okolností považován za část finanční krize. Lze říci, že měnová krize představuje stav, při němž účastníci na devizových trzích začínají rozpoznávat, že pevný směnný kurz zaznamená pád. Tento předpoklad způsobí spekulace proti pevnému kurzu, která uspíší selhání a vynutí depreciaci nebo apreciaci.

Prasknutí spekulativních bublin.

O spekulativních bublinách hovoříme v případech, kdy investoři udržují předražené skupiny aktiv. Jedním z hlavních činitelů, který ve velké míře přispívá k tvorbě bublin, je existence skupiny kupujících, kteří pořizují aktivum, neboť očekávají, že jej později budou moci prodat za vyšší cenu. Jestliže existuje bublina, lze předpokládat riziko jejího „prasknutí“, tedy pádu cen aktiv. Účastníci na trhu budou kupovat aktivum, dokud budou očekávat, že jej koupí ostatní. Když se mnoho účastníků rozhodne pro prodej, cena aktiva klesne, a to hluboce. Je velmi složité predikovat, zda se cena aktiva reálně rovná jeho základní hodnotě. Z toho vyplývá, že není snadné spolehlivě bubliny identifikovat.  Typickým příkladem spekulativní bubliny a jejího prasknutí v oblasti cen aktiv je tzv. Tulipánová mánie (horečka), která se ve své plné síle projevila v 17. století v Nizozemsku.

Širší ekonomická krize.

Záporný vývoj hrubého domácího produktu (HDP), který trvá dvě nebo více čtvrtletí, je označován jako recese. Depresí je označován stav, při němž je ekonomika zmítána těžkou recesí nebo hrubý domácí produkt klesá příliš dlouhou dobu. Období, v jehož průběhu roste HDP jen velmi nepatrně (nemusí být nutně zaznamenán pokles), nazýváme jako ekonomickou stagnaci.  Někteří ekonomové hledají původ recesí ve finančních krizích. Příkladem může být Velká hospodářská krize. Právě ta předcházela masovým snahám o výběry bankovních vkladů a také pádům na akciovém trhu.  Další skupina ekonomů obhajuje opačnou myšlenku. Důvodem finančních krizí jsou dle jejich názoru recese. Tento názor zastávají i v případech, při nichž je finanční krize počátečním šokem, který následně nastartuje recesi, protože existuje řada důležitějších faktorů, které recesi prodlužují. Např. Milton Friedman tvrdil, že hospodářský úpadek spojený s rokem 1929 a bankovní panika v roce 1930 by se neproměnila v depresi, kdyby v rámci realizace monetární politiky nedocházelo k chybám.

Známé finanční krize.

1873: První celosvětová krize.

Ve druhé polovině 19. století byla ekonomika na vzestupu, přičemž se věřilo v její setrvalý růst. Rostla průmyslová výroba, mezinárodní obchod, životní úroveň. Tato situace byla doprovázena rozmachem bankovnictví a obchodů s cennými papíry, kdy podniky pro svou realizaci hledaly zdroje ve formě úvěrů či prodeje akcií na burze. Následkem bylo předlužení podnikového sektoru, nafouknutí bankovních bilancí.  V květnu roku 1873 došlo ke krachu vídeňské burzy. Následoval krach dalších světových burz a krize dosáhla celosvětových rozměrů.

1923: Hyperinflace v Německu.

Německá vláda musela vítězným mocnostem první světové války platit poměrně vysoké válečné reparace a zároveň obnovovat po válce infrastrukturu v Německu.  Německo po prohrané válce nemělo zdroje na tyto výdaje, a proto se německá vláda rozhodla peníze natisknout. Peněžní zásoba tak prudce rostla, což bylo provázeno také prudkým růstem cenové hladiny.  Vrchol hyperinflace nastal v roce 1923, kdy francouzská armáda obsadila Porúří kvůli tomu, že Německo včas neplatilo reparace. Reakcí německé vlády byl extrémní růst peněžní zásoby. Inflace se v tomto roce pohybovala řádově v deseti miliardách procent.  Řešením této hyperinflace bylo nahrazení německé marky dolarem.

1973: Ropná krize.

Vznik ropné krize v roce 1973 byl politicky motivován. OPEC, mající většinový podíl na světové produkci ropy se podílel na boji arabských zemí proti Izraeli embargem na vývoz ropy do zemí spojenců Izraele. Později Organizace zemí vyvážející ropu přistoupila ke zvýšení ceny, což způsobilo v roce 1974 první ropný šok a v letech 1971-1981 druhý ropný šok. První ropný šok měl za následek celosvětovou recesi a růst inflace.

1997: Asijská finanční krize.

Asijská finanční krize, která zasáhla jihovýchodní Asii, byla největší měnovou krizí 90. let.

1998: Ruská finanční krize.

Příčiny a průběh událostí.

Důvodem, který vedl ke krizi, byla klesající produktivita, vysoký fixní směnný kurz mezi rublem a cizími měnami. K této krizi přispěly také ekonomické náklady první války v Čečensku, odhadované na 5,5 miliardy dolarů (bez rekonstrukce zničené čečenské ekonomiky). V první polovině roku 1997 vykazovala ruská ekonomika určité známky zlepšení. Brzy poté se však problémy začaly postupně prohlubovat.  Dva vnější šoky, asijská finanční krize, která začala v roce 1997, a následující pokles poptávky po ropě (a tím klesala i cena) a neželezitých kovech, vážně ovlivnily ruské devizové rezervy.  V březnu vyvrcholila politická krize, když ruský prezident Boris Jelcin náhle odvolal premiéra Viktora Černomyrdina a jeho celý kabinet dne 23. března 1998. Jelcin jmenoval ministra energetiky Sergeje Kirijenka, tehdy 35letého, jako úřadujícího předsedy vlády.  Dne 29. května 1998 Jelcin jmenoval Borisem Fyodorova vedoucím státní daňové služby.  Ve snaze podpořit měnu a zastavit únik kapitálu, Kirijenko v červnu 1998 zvýšil úrokové sazby GKO na 150%.  Finanční balíček Mezinárodního měnového fondu a Světové banky ve výši 22,6 miliard USD byl schválen 13. července 1998 na podporu reforem a stabilizaci ruského trhu výměnou obrovského objemu rychle splatných krátkodobých účtů GKO za dlouhodobé eurobondy. Ruská vláda se rozhodla udržet směnný kurz rublu v úzkém pásmu, ačkoli mnoho ekonomů, včetně Andreje Illarionova, naléhalo na vládu, aby upustila od podpory rublu.  Dne 12. května 1998 uhelní horníci stávkovali kvůli nezaplaceným mzdám a blokovali transsibiřskou železnici. K 1. srpnu 1998 bylo ruským dělníkům dlužno přibližně 12,5 miliardy dolarů. Dne 14. srpna 1998 byl kurz ruského rublu k americkému dolaru stále 6,29. Navzdory finanční výpomoci se měsíční splátky úroků z ruského dluhu v červenci 1998 zvýšily na úroveň o 40 procent vyšší než měsíční výběr daní. Dne 15. července 1998 odmítla Státní duma ovládaná levicovými stranami přijmout většinu vládního protikrizového plánu, takže vláda byla nucena spoléhat se na prezidentské dekrety.  Dne 29. července Jelcin přerušil svou dovolenou v oblasti Valdai Hills a odletěl do Moskvy, což vyvolalo obavy z přeměny kabinetu, ale náčelníka Federální bezpečnostní služby Nikolaye Kovalyova nahradil pouze Vladimirem Putinem. V té době Rusko používalo politiku „plovoucího směnného kurzu“ vůči rublům, což znamená, že centrální banka rozhodla, že směnný kurz rublů k dolaru (nebo RUB / USD) zůstane v určitém okamžiku v určitém rozmezí. Pokud by rubl hrozilo devalvovat mimo tento rozsah (nebo „pásmo“), centrální banka by zasáhla utrácením zahraničních rezerv na nákup rublů. Například v průběhu roku před krizí se centrální banka zaměřila na udržení pásma 5,3 až 7,1 RUB / USD, což znamená, že by nakupovala rubly, pokud by tržní směnný kurz hrozil překročit 7,1 rublů / dolar. Podobně by se prodávali rubly, pokud by hrozilo, že tržní směnný kurz klesne pod 5,3. Neschopnost ruské vlády provést ucelený soubor ekonomických reforem vedla k závažné erozi důvěry investorů a řetězové reakci, kterou lze přirovnat k běhu centrální banky. Investoři uprchli z trhu prodejem rublů a ruských aktiv (např. Cenných papírů), což také tlačilo na snižování rublů. To přinutilo centrální banku utratit své zahraniční rezervy na obranu ruské měny. To ovšem dále narušilo důvěru investorů a podkopalo rubl. Odhaduje se, že mezi 1. říjnem 1997 a 17. srpnem 1998 vynaložila centrální banka na udržení plovoucího kurzu přibližně 27 miliard USD ze svých rezerv v amerických dolarech. Později bylo odhaleno, že asi 5 miliard dolarů z mezinárodních půjček poskytnutých Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem bylo ukradeno při příjezdu fondů do Ruska v předvečer rozpadu.

Krize a její dopady.

Dne 17. srpna 1998 devalvovala ruská vláda rubl, nesplácela domácí dluhy a vyhlásila moratorium na splacení zahraničního dluhu. V tento den ruská vláda a Ruská Centrální banka vydaly společné prohlášení, v němž oznamují, že:  17. srpna 1998 vláda prohlásila, že některé státní cenné papíry (GKO a OFZ) budou přeměněny na nové obligace. Současně úřady kromě rozšíření měnového pásma oznámily, že mají v úmyslu povolit, aby se kurz RUB / USD pohyboval v rámci širšího pásma volněji. V té době Moskevská mezibankovní směnárna (dále „MICEX“) stanovila denní „oficiální“ směnný kurz prostřednictvím řady interaktivních aukcí založených na písemných nabídkách podaných kupujícími a prodejci. Když se kupní a prodejní ceny shodovaly, „fixní“ oficiální směnný kurz MICEX pak zveřejnila agentura Reuters. Kurz MICEX byl (a stále je) běžně používán bankami a obchodníky s měnami po celém světě jako referenční směnný kurz pro transakce zahrnující ruský rubl a cizí měny.  Od 17. do 25. srpna 1998 se rubl neustále znehodnocoval na MICEXu, pohyboval se od 6,43 do 7,86 RUB / USD. Dne 26. srpna 1998 centrální banka ukončila obchodování s dolarem a rublem na MICEXu a MICEX v ten den nestanovila kurz rublů a dolaru.  Dne 2. září 1998 se centrální banka Ruské federace rozhodla opustit politiku „plovoucího kurzu“ a rubl volně posouvat. Do 21. září 1998 směnný kurz dosáhl 21 rublů za jeden dolar, což znamená, že Rubl ztratil o dvě třetiny své hodnoty méně, než o měsíc dříve. 28. září 1998 byl Boris Fyodorov propuštěn z funkce vedoucího státní daňové služby. Platnost moratoria uloženého společným prohlášením skončila dne 15. listopadu 1998 a ruská vláda a centrální banka jej neobnovily.

Inflace.

Ruská inflace v roce 1998 dosáhla 84% a náklady na sociální zabezpečení výrazně vzrostly. Mnoho bank, např. Inkombank, Oneximbank a Tokobank, v důsledku krize zkrachovalo.

Bankovnictví.

Bankéři utrpěli v létě 1998 velké ztráty kvůli tomu, že banka disponovala mnoha ruskými vládními dluhopisy, ale místo toho se vyhnula finančnímu kolapsu tím, že v listopadu 1998 byla získána Deutsche Bank za 10 miliard dolarů. Tím se Deutsche Bank stala čtvrtou největší společností spravující peníze na světě po UBS, Fidelity Investments a Japonské Pojišťovně Životního Pojištění.

Zemědělství.

Hlavním dopadem finanční krize na ruské zemědělství byl dramatický pokles federálních dotací, v reálném vyjádření asi o 80% (i když subvence z regionálních rozpočtů klesly méně) ve srovnání s rokem 1997.

Úpadek politické správy.

Finanční kolaps vyústil v politickou krizi, protože Jelcinova domácí podpora se vytrácela, musel se potýkat s prosazovanou opozicí v parlamentu. O týden později, 23. srpna 1998, Jelcin odvolal Kirijenka a zdůvodnil, že má v úmyslu vrátit Černomyrdina do úřadu, vzhledem k propadu země ještě hlouběji do ekonomických nepokojů. Silné obchodní zájmy se obávaly dalších reforem, které by mohly vést k selhání vedoucích podniků, a proto přivítaly Kirijenkův pád, stejně jako komunisté. Jelcin, který začal ztrácet svou moc, i kvůli svému zhoršujícímu se zdraví, chtěl Chernomyrdina zpět, ale zákonodárci odmítli souhlasit. Poté co Duma dvakrát odmítla Černomyrdinovu kandidaturu, Jelcin ustoupil, kvůli značnému slábnutí sil. Místo toho jmenoval ministrem zahraničí Jevgenije Primakova, který byl 11. září 1998 schválen v Dumě drtivou většinou. Primakovovo jmenování obnovilo politickou stabilitu, protože byl vnímán jako kompromis schopný zahojit rány mezi ruskými znesvářenými zájmovými skupinami. Primakov slíbil, že první prioritou své vlády bude vyplacení mzdy a důchodů a pozval členy svého předsednictva do svého kabinetu.  Komunisté a Federace ruských nezávislých odborových svazů uspořádali dne 7. října 1998 celostátní stávku a vyzvali prezidenta Jelcina, aby odstoupil. Dne 9. října 1998 požádalo Rusko o mezinárodní humanitární pomoc, včetně potravin, kvůli špatné sklizni.

Vzpamatování se z krize.

Rusko se odrazilo od finanční krize v srpnu 1998 překvapivě rychle. Důvodem rychlého zotavení se je zejména to, že světové ceny ropy v letech 1999–2000 rychle rostly a Rusko v letech 1999 a 2000 zaznamenalo velký obchodní přebytek. Dalším důvodem je to, že domácí průmysl, například potravinářský, profitoval z devalvace. Díky ní strmě stoupala cena dovezených surovin.  Vzhledem k tomu, že ruská ekonomika do značné míry operovala na směnkách a jiných nepeněžních směnných nástrojích, měl finanční kolaps na mnoho výrobců mnohem menší dopad, než kdyby byla ekonomika závislá na bankovním systému. A konečně, ekonomice pomohla infuze hotovosti. Podniky byly schopny splácet dluhy za mzdy a daně, začala se postupně zvyšovat spotřebitelská poptávka po zboží a službách vyráběných ruským průmyslem.

Pozitivní důsledek.

Krizi ocenil James Cook, hlavní viceprezident Investičního fondu USA Rusko, který řekl, že krize naučila ruské bankéře diverzifikovat svůj majetek.

2009: Dluhová krize v eurozóně.

Měnová a finanční krize zemí eurozóny odstartovala koncem roku 2009. Důvodem byl vysoký veřejný dluh určitých zemí eurozóny, přičemž největší projev této krize nastal v Řecku, Irsku, Portugalsku a Španělsku.

Hlavní příčiny a důsledky finanční krize.

Světová finanční krize je řazena do tzv. systemických krizí, taková krize představuje kombinaci dluhových, bankovních a měnových problémů.  Obecnou příčinou systemické finanční krize je nadměrná úvěrová expanze, která v důsledku vyústí v nezdravé zadlužení a nesplácení úvěrů. Nesplacené dluhy přetrvají bankovní a měnové projevy krize a dluhové břemeno se přes investory a banky přenese do veřejného dluhu (tento proces je označován jako fiskalizace finanční krize).  Významným důsledkem finanční krize je bankrot finančních institucí, známým případem je bankrot investiční banky Lehman Brothers, dále např. banky Countrywide Financial, Bear Sterns nebo islandských institucí Glitnir, Landsbanki a Kaupthing.  Dalším vyústěním jsou měnové problémy států zasažených finanční krizí. Příkladem je Island, kde tamní islandská koruna ztratila přes 100 % své hodnoty oproti euru. Významnou depreciaci měny zažilo také Rusko, což bylo způsobeno odlivem kapitálu. Podobností s měnovou krizí se vyznačuje také znehodnocení eura v roce 2010 jako důsledek ekonomických problémů Řecka.

Napodobování investičních strategií.

V mnoha případech mají investoři tendence koordinovat svoje volby. Pokud investor předpokládá, že ostatní budou investovat do určité měny, může očekávat její rostoucí hodnotu a v tu chvíli má sám pobídku k jejímu nákupu. Podobně bankovní vkladatel, který očekává výběr vkladů ostatních, dostává pobídku k výběru, protože může očekávat finanční problémy banky. Jde tedy o napodobování strategií druhých. V podstatě se jedná o to, že samotná očekávání investorů mohou způsobit, že předpokládaná situace skutečně nastane.

Pákový efekt.

Pákovým efektem se označuje použití cizího kapitálu za účelem zvýšení vlastního zisku (angl. leverage). Pákový efekt funguje jako dvojsečná zbraň, protože zvyšuje zisky, ale naopak i ztráty. Investoři využívají leverage u různých nástrojů (opce, futures, warranty) a tím zvyšují potenciální zisk. Cizí kapitál ve většině případů poskytuje broker. Zvyšující se riziko může v případě ztrátových investic vyvolat šíření finančních problémů z jednoho subjektu na druhý.

Nesoulad aktiv a pasiv.

Bankovní instituce pro zvýšení efektivnosti výkonu koordinovaně řídí strukturu aktiv a pasiv. Jejich neadekvátní struktura, z hlediska časové struktury, rizikovosti, výnosnosti a portfolia, vyvolává riziko nesouladu aktiv a pasiv. Toto riziko je pak spojeno s časovým nesouladem vkladů a výběrů, kdy instituce musí vytvářet dostatečné množství rezerv. Pokud na trhu nastane nejistota a vkladatelé začnou ve velkém množství vybírat své vklady, může se bankovní instituce dostat do finančních problémů, protože nedokáže dostatečně rychle získat likviditu pro výplatu vkladů.  Dalšími příčinami může být selhání lidského faktoru v podobě nedostatečných znalostí a chybných úsudků nebo selhání vládních regulací finančního sektoru.

Finanční krize je prudký pokles ceny finančních instrumentů, který následně může vyústit v kolaps ekonomiky. Jednou z největších světových finančních krizí byla Velká hospodářská krize, kterou odstartoval krach na newyorské burze 24. října 1929. Svět také zasáhlo množství dalších finančních krizí, ať už lokálního charakteru jako asijská finanční krize v roce 1997 a ruská finanční krize v roce 1998, nebo globálního charakteru jako světová finanční krize v roce 2008.

A financial crisis is any of a broad variety of situations in which some financial assets suddenly lose a large part of their nominal value. In the 19th and early 20th centuries, many financial crises were associated with banking panics, and many recessions coincided with these panics. Other situations that are often called financial crises include stock market crashes and the bursting of other financial bubbles, currency crises, and sovereign defaults. Financial crises directly result in a loss of paper wealth but do not necessarily result in significant changes in the real economy (e.g. the crisis resulting from the famous tulip mania bubble in the 17th century).


Mládí.

Narodil se 3. února 1946 v obci Novakovići v chorvatské rodině Ivovi a Ivce Komaricovým, kteří přivedli na svět jedenáct dětí. Základní školu navštěvoval v Banja Luce, poté vstoupil do nižšího semináře v Záhřebu a následně v Đakovu, kde spolu s pozdějším kardinálem Vinkem Puljićem úspěšně odmaturoval. Po absolvování povinné vojenské služby započal svá studia teologie v Đakovu a pokračoval na Teologické fakultě Leopold-Franzens-Universität Innsbruck.  Na kněze byl vysvěcen 29. června 1972 biskupem Alfredem Pichlerem v trapistickém kostele v Banja Luce. Po vysvěcení odešel dál studovat do Innsbrucku, kde roku 1973 získal magisterský titul a roku 1978 doktorát z liturgie. Kromě teologických studií studoval hudbu a filosofii.  Po dokončení studia byl jmenován profesorem na Vrhbosenské vysoké teologické škole v Sarajevu, kde vyučoval liturgii, pastorační liturgii, pastoraci migrantů a církevní zpěv. Vedl též bohoslovecký a katedrální sbor.  Dne 28. října 1985 jej papež Jan Pavel II. jmenoval pomocným biskupem banjaluckým a titulárním biskupem ze Satafis. Biskupské svěcení přijal 6. ledna 1986 z rukou papeže Jana Pavla II., jemuž byli spolusvětiteli kardinálové Agostino Casaroli a Bernardin Gantin.  Dne 15. května 1989 byl ustanoven diecézním biskupem banjaluckým. Stal se tak nástupcem biskupa Alfreda Pichlera, který vykonával úřad plných třicet let. Oficiálně převzal diecézi 15. července téhož roku.

Role během bosenské války.

Několik let poté co převzal biskupský úřad, celá Bosna a Hercegovina a zvláště banjalucká diecéze se ocitla tváří v tvář ozbrojené srbské agresi. Během války v Bosně a Hercegovině diecéze spadala pod srbskou kontrolu. Přes 220 000 katolíků bylo nuceno uprchnout z oblasti nyní známé jako Republika srbská. Nejméně 400 jich bylo zabito, včetně sedmi kněží a řeholnic. V diecézi banjalucké bylo 98 % kostelů a třetina ostatních církevních staveb zničeno. "Jedná se o etnocidu nebo genocidu", řekl biskup roku 1996, "protože přítomnost národa, jejich kultura a náboženství bylo vyhlazeno". "Všechny rozeznatelné znaky naší existence jsou zničeny: kostely, kláštery, hřbitovy, památky, jména..."  Za mimořádně obtížných podmínek bojoval za přežití místního katolického společenství, zároveň ale pomáhal muslimům, kteří byli pronásledováni Srby. Během války, i když byl v domácím vězení a nemohl se pohybovat, snažil se zůstat v kontaktu se svou diecézí. Vysílal například kněze, aby mu podávali informace z různých farností, přičemž se pokoušel navázat kontakt s bosensko-srbskými úředníky. Poslal dopis úředníkům, kde naléhal k zastavení zločinů páchané proti katolíkům v Banja Luce. Na tyto dopisy nikdy nedostal odpověď.  Během války i po ní ve své rezidenci hostil bosenskohercegovské muslimy, věřící Srbské pravoslavné církve a zůstavší chorvatské katolické rodiny.

Po válce.

Po válce byl velkým obhájcem lidských práv a zastánce zachování chorvatské a katolické tradice v Bosně a Hercegovině.  Na jeho žádost zde v roce 2005 založily Misionářky milosrdenství (založené Matkou Terezou) svůj první klášter v Bosně a Hercegovině. Dne 16. listopadu 2005 založil v Banja Luce Evropskou akademii. Také nechal založit Centrum pro život a Rodinu lásky.  Roku 2004 byl nominován na kandidáta Nobelovi ceny za mír.

Mons. Franjo Komarica (* 3. února 1946 Novakovići, okres Banja Luka, Federativní lidová republika Jugoslávie) je bosenskohercegovský římskokatolický kněz a biskup banjalucký.

Franjo Komarica (born 3 February 1946) is a Bosnian Croat Roman Catholic prelate, the Bishop of Banja Luka and president of the Bishops' Conference of Bosnia and Herzegovina.