Skandál.

Objev „archaeoraptora“ byl oznámen na tiskové konferenci časopisu'v říjnu roku 1999. Na stejné tiskové konferenci byla veřejnost seznámena také s plánem vrátit fosílii zpět do Číny, odkud byla nezákonně vyvezena. V listopadu 1999 uveřejnil redaktor časopisu Christopher Sloan článek o opeřených dinosaurech a původu ptáků, který zmiňoval i tuto fosílii a pojednával o ní jako o chybějícím článku mezi teropodními dinosaury a ptáky, kteří již uměli létat. Podle Sloana šlo o rychlého dvounohého masožravého teropoda, který snad již také byl schopen letu. Domněnku o schopnosti létat nebylo podle Sloana zatím možno zcela potvrdit, ale kromě peří tomu měla výrazně nasvědčovat i anatomie jeho kostry. Zkamenělinu v článku nazýval „Archaeoraptor liaoningensis“ („pradávný zloděj z Liao-ningu“) a oznamoval, že později bude takto pojmenována i formálně. Tento článek vyvolal okamžitou kritiku amerického ornitologa Storrse Olsona z Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu, D.C., který v periodiku ', vydávaném jeho muzeem, odsoudil publikaci vědeckého jména v popularizačním časopise bez odborné recenze.  3. února 2000 vydal'tiskové prohlášení, z nějž vyplynulo, že zkamenělina by mohla být směsicí fosilních pozůstatků různých druhů, a že již bylo zahájeno vnitřní šetření. Ještě v tom samém měsíci se Bell Allen, redaktor ', vyjádřil pro časopis ', že zpráva o padělku ho naprosto rozezlila. V březnovém vydání časopisu'byl v sekci Fórum uveřejněn dopis čínského paleontologa Sü Singa, podle nějž ocas nepatřil ke zbytku těla zkameněliny. V říjnu 2000 časopis zveřejnil článek investigativního novináře Lewise M. Simmonse, který obsahoval výsledky nového zkoumání. Závěrem bylo, že se jedná o směsici různých fosílií a že se v podstatě všichni, kdo se účastnili původního zkoumání, dopustili nějakých chyb.

Chronologie případu.

Podle zprávy zveřejněné v časopise "" začal příběh tzv. archaeoraptora v červenci 1997 v Sia-san-ťia-c' (Xiasanjiazi) v provincii Liao-ning v severovýchodní Číně během rutinní práce místních rolníků v břidlicové šachtě. Fosílie, které zde nalezli, prodali překupníkům za pár dolarů. Ačkoliv se jednalo o nezákonný obchod, v té době zde byl běžný. Jeden z rolníků zde našel vzácnou zkamenělinu ozubeného ptáka i s otisky peří. Během vyzdvihování se fosílie rozbila na kusy. Poblíž, ve stejné šachtě, nalezl další části, včetně opeřeného ocasu a nohou. Tyto kousky pak stmelil dohromady tak, jak se domníval, že k sobě patřily. Důvodem mělo být, že fosílie tak bude vypadat kompletněji a podaří se ji prodat dráže. V červnu roku 1998 ji koupil neznámý překupník a propašoval ji do Spojených států, neboť zákonnou cestou nemohou žádné paleontologické nálezy čínské území opustit. Podle zjištění Lewise Simmonse bylo tehdy běžnou praxí, že pašerák si v nějaké vědecké instituci opatřil potvrzení, že daná fosílie je předmětem výměnného programu, a s tímto certifikátem byla převezena přes hranice. Z důvodu zvýšení ceny se různé fosilizované části také běžně skládaly a slepovaly do větších celků.  Už na podzim téhož roku se na každoročním setkání Společnosti pro paleontologii obratlovců konaném v Utahu ve Spojených státech objevily nepotvrzené zprávy o pozoruhodné fosílii primitivního ptáka, která se nachází v soukromých rukou a kterou neznámý překupník představil na výstavě drahokamů ve městě Tucson v Arizoně. V únoru 1999 zkamenělinu zakoupilo Muzeum dinosaurů v Blandingu v Utahu. Muzeum vede Stephen A. Czerkas, umělec a nadšenec zabývající se dinosaury, který však nemá univerzitní vzdělání, a jeho žena Sylvie. Stephen Czerkas přesvědčil mecenáše muzea, aby na nákup poskytli 80 000 dolarů, čímž se mělo zabránit tomu, aby zkamenělina zmizela v nějaké neveřejné soukromé sbírce, a umožnit tak její další vědecké zkoumání.  Manželé Czerkasovi kontaktovali paleontologa Phila Currieho, který se spojil se Společností. Currie souhlasil, že zkamenělinu prozkoumá, ovšem pouze za podmínky, že poté bude vrácena do Číny. Článek o fosílii měl být nejprve publikován v odborně recenzovaném vědeckém časopise "Nature" a okamžitě poté měla následovat tisková konference společnosti a vydání v časopisu ".  Czerkasovi původně zamýšleli, že se zkamenělina stane nejvzácnějším exponátem jejich muzea, a plánovali, že ji budou vystavovat po dobu pěti let. Redaktor Sloan však na jaře roku 1999 odletěl do Utahu, aby Stephena Czerkase přesvědčil, že fosílie se musí okamžitě po publikaci vrátit do Číny, jinak o ní nebude psát a Currie ji nebude zkoumat. Czerkas nakonec souhlasil. Currie se pak spojil s Institutem paleontologie obratlovců a paleoantropologie v Pekingu a " pozval do Utahu jednoho z čínských expertů, Sü Singa, aby se připojil k výzkumnému týmu.  Během první prohlídky zkameněliny 6. března 1999 Currie zjistil, že levé a pravé chodidlo jsou zrcadlově prakticky identické, takže jde o složeninu z otisku a protiotisku. Také si povšiml, že mezi ocasem a zbytkem těla není žádné spojení. V červenci 1999 Currie a Czerkasovi fosílii přinesli do na Texaské univerzitě v Austinu, aby ji nechali prozkoumat pomocí počítačové tomografie. Timothy Rowe, který zkamenělinu skenoval, informoval 2. srpna manžele Czerkasovy, že nelze vyloučit možnost, že se stali obětí podvodu. Během následné diskuse Czerkasovi vyvíjeli na Rowa a Currieho nátlak, aby si své výhrady nechali pro sebe.  Na začátku září poslal Currie do Muzea dinosaurů v Blandingu svého preparátora Kevina Aulenbacka, aby fosílii připravil k dalšímu zkoumání. Aulenback došel k závěru, že zkamenělina je poskládána nejméně ze tří a možná až z pěti odlišných exemplářů, což však manželé Czerkasovi hněvivě popřeli. Aulenbeck o tom podal zprávu Curriemu, který však o problémech redaktory časopisu "" neinformoval.  13. srpna 1999 tým poslal do londýnské redakce časopisu'rukopis článku nazvaný'(česky: Nový ozubený pták s dromaeosauřím ocasem), pod kterým byli podepsáni Czerkas, Currie, Rowe a Sü. Autoři se v práci na několika místech zmínili, že jedna noha a ocas jsou zřejmě protiotisky hlavních otisků, a vyplývalo to i z přiloženého obrázku.  Časopis'však 20. srpna zveřejnění práce zamítl. Manželům Czerkasovým bylo naznačeno, že důvodem bylo odmítnutí redaktorů'odložit publikaci v jejich časopise, takže bylo příliš málo času na odbornou recenzi. Autoři poté článek poslali do časopisu ', který ho postoupil dále k recenzi. Recenzenti však časopis informovali, že exemplář byl propašován z Číny a stal se předmětem nelegálního obchodu a že fosílie byla v Číně upravena tak, aby byla zvýšena její tržní hodnota.'následně práci odmítl zveřejnit. Podle Sloana Czerkasovi'o podrobnostech těchto dvou odmítnutí neinformovali. V té době již bylo listopadové číslo'v přípravě k tisku, aniž by došlo k publikaci objevu tzv. archaeoraptora v nějakém odborně recenzovaném časopise.'se rozhodl pokračovat a informace zveřejnil i bez odborné recenze. 15. října 1999 byla fosílie představena veřejnosti na tiskové konferenci a v listopadu vyšel v'článek, v němž ji Christopher Sloan popisoval jako chybějící článek, který pomohl objasnit spojení mezi dinosaury a ptáky. Původní fosílie byla vystavena v prostorách Společnosti ve Washingtonu, kde čekala na svůj návrat do Číny. Ve svém článku Sloan použil název „"Archaeoraptor liaoningensis"“ s tím, že se zatím nejedná o pojmenování definitivní (protože jinak se za platné vědecké jméno považuje to, které bylo jako první publikováno), neboť předpokládal, že Czerkas dříve či později bude schopen publikovat popis nového druhu v recenzovaném časopise.  Poté, co článek vyšel, Storrs L. Olson, ornitolog z Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu zveřejnil otevřený dopis, v němž poukázal na fakt, že dotyčný exemplář byl z Číny ilegálně vyvezen, a současně protestoval proti „převažujícímu dogmatu, že ptáci se vyvinuli z dinosaurů“.  V říjnu roku 1999 Currie informoval paleontologa Sü Singa o zjištěných problémech s exemplářem a tento si pak všiml, že ocas tohoto údajného archaeoraptora se silně podobá v té době ještě nepojmenovanému druhu z kladu Maniraptora, kterého zrovna studoval (později nazvaného "Microraptor zhaoianus"). Vrátil se tedy do Číny, aby navštívil místo nálezu a kontaktoval místní obchodníky s fosíliemi. Nakonec našel poměrně kompletní zkamenělinu malého dromaeosaurida, jehož ocas odpovídal ocasu údajného archaeoraptora tak přesně, že se muselo jednat o protiotisk. Obě zkameněliny měly dokonce dvě stejné žluté oxidové skvrny. 20. prosince 1999 odeslal autorům a Sloanovi zprávu, v níž jim oznámil, že zkamenělina je podvrh. 3. února 2000 vydala Společnost tiskovou zprávu, v níž oznamovala, že fosílie údajného archaeoraptora by mohla být směsicí více exemplářů a že začalo vnitřní vyšetřování. V březnovém čísle časopisu byl v sekci Forum uveřejněn dopis Sü Singa. O měsíc později, 4. dubna 2000, Stephen Czerkas přiznal skupině paleontologů ve Washingtonu, že se on i jeho žena dopustili velké chyby. Currie, Allen i Sloan vyjádřili nad vším své politování. Rowe vyjádřil pocit zadostiučinění s tím, že skandál prokázal, že snímky počítačové tomogragie interpretoval správně. Roku 2001 pak svá zjištění publikoval v časopise "". V článku došel k závěru, že mimo horní části byly ke zkompletování zkameněliny použity pozůstatky několika exemplářů: z jednoho byla použita stehenní kost, z druhého holenní kosti, ze třetího obě chodidla a nejméně z jednoho dalšího ocas, který sestával z pěti samostatných částí.  V červnu 2000 byla zkamenělina vrácena do Číny. V říjnu toho roku pak časopis "National Geographic" zveřejnil výsledky šetření.

Dozvuky.

"Dinosaur Museum Journal".

Archaeoraptor nebyl jediný případ, kterým manželé Czerkasovi vnesli zmatek do taxonomie dinosaurů. Roku 2002 vydali první svazek nového periodika nazvaný "" (česky: Opeření dinosauři a původ létání). V tomto vydání pak popsali a pojmenovali šest nových druhů, z nichž pět se u jejich kolegů stalo předmětem pochybností.  Stephen Czerkas a Sü Sing se zde mimo jiné vrátili i k fosílii tzv. Archaeoraptora a popsali znovu její horní část, kterou tentokrát přiřadili novému druhu primitivního ptáka a nazvali ho "Archaeovolans". Čínský paleontolog Čou Čung-che však prokázal, že patřila již dříve popsanému ptáku rodu "Yanornis". Stejná fosílie byla tedy postupně pojmenována na různých místech třemi různými názvy: „Archaeoraptor“, "Archaeovolans" a "Yanornis".  V tomto vydání "Dinosaur Museum Journal" Stephen Czerkas také zveřejnil svůj kontroverzní názor, že dinosauři z kladu Maniraptora byli druhotně nelétaví, to jest, že se jednalo o druhy, jejichž předkové již létali a potom tuto schopnost ztratili. Ve svých výkladech také kritizoval některé známé paleontology. V textu zabývajícím se rodem "Cryptovolans" obvinil paleontologa Marka Norella z chybné interpretace fosílie označené jako BPM 1 3-13, podle níž měl mít na nohou dlouhá pera. Později se však ukázalo, že pravdu měl zřejmě Norell, a Czerkas ve svých malířských rekonstrukcích provázejících výstavu sám tato pera na nohy příslušníkům rodu "Cryptovolans" umístil. Navíc paleornitolog Alan Feduccia zveřejnil studii, podle níž se ve skutečnosti jedná o dinosaura rodu "Microraptor", který byl popsán již dříve, mimo jiné i díky ocasu ze složené fosílie údajného archaeoraptora.  Také další dva taxony, které Czerkas a jeho spolupracovníci v publikaci pojmenovali, byly později jinými autory brány jako mladší synonyma pro již dříve pojmenované druhy. Jedním z nich je "Scansoriopteryx", který se zdá být totožný s rodem "Epidendrosaurus". V popisu dalšího nového rodu "Omnivoropteryx" Czerkas poznamenal, že je podobný rodu "Sapeornis". Pozdější nálezy, které zahrnovaly i jeho lebku, však ukázaly, že tyto dva rody jsou pravděpodobně také synonymní.  Jiný taxon, který pojmenoval jako "Utahdactylus", Czerkas zařadil mezi ptakoještěry. Paleontolog S. Christopher Bennett ho podrobil dalšímu zkoumání a našel několik chyb v popisu kostí a nesrovnalosti mezi Czerkasovými nákresy a jejich skutečným vzhledem. Podle Benneta patřil nalezený exemplář blíže neurčenému diapsidnímu dinosaurovi a kritizoval původní autory za to, že zveřejnili jméno nějakého druhu, aniž by na nálezu bylo možné najít nějaké znaky, které by ho umožňovaly zařadit přesněji než jen na úrovni třídy. Název "Utahdactylus" označil za tzv. "".

Další vystavené pašované fosílie.

Jak se později ukázalo, tzv. archaeoraptor nebyl jediná fosílie v majetku manželů Czerkasových, u níž vzniklo podezření, že byla získána prostřednictvím nelegálního obchodu, a podnítil také diskusi o etických otázkách spojených se studiem fosílií ze soukromých sbírek. Roku 2001 Czerkasovi sestavili putovní výstavu nazvanou'(česky: Opeření dinosauři a původ létání), která obsahovala 34 jiných fosílií. Roku 2004 zakoupilo od Muzea dinosaurů v Blandingu právo exponáty vystavit Přírodovědné muzeum v San Diegu, ovšem po otevření výstavy se ozval čínský paleontolog Čchiang Ťi, který reportérům z časopisu'řekl, že více než deset vystavených zkamenělin opustilo Čínu nelegálním způsobem. Následně Czerkasovi a Čchiang Ťi uzavřeli dohodu, že tři nejcennější exponáty budou formálně zařazeny do sbírek Čínské akademie geologických věd, ačkoliv fakticky zůstanou v majetku manželů Czerkasových. Stephen Czerchas současně popřel tvrzení, že fosílie byly získány nelegálně. Sylvia Czerkasová řekla časopisu ', že s úředníky z čínské provincie Liao-ning uzavřeli roku 2001 dohodu o jejich zapůjčení a že roku 2007 budou navráceny zpět. V březnu 2009 však byly stále k vidění na výstavě ve Fresno Metropolitan Museum of Art and Science v Kalifornii. Podle časopisu'Czerkasovi odmítli zprostředkovat jeho reportérům interview s uvedenými úředníky z provincie Liao-ning.  Mnoho vědců považuje práci s fosíliemi, které mohly být předmětem nelegálního obchodu, za neetickou a řada z nich odmítá pracovat s jakýmikoliv exponáty ze soukromých sbírek. V soukromých rukou totiž nemusí být vědcům umožněn bezproblémový přístup k těmto exponátům a někteří paleontologové se také obávají, že soukromí sběratelé mohou fosílie poškozovat nebo dokonce padělat, a zamlžit tak jejich původ a věk. Ilegální překupníci také v některých zemích podporují vládní korupci. Objevuje se však i názor, že kdyby vědci ustoupili z těchto etických zásad a publikovali rovněž práce založené na významných nálezech nacházejících se v soukromých rukou, povzbudili by tak řadu soukromých sběratelů, aby své sbírky vědeckému bádání zpřístupnili.

Další historie pojmenování.

V dubnu roku 2000 publikoval Storrs Olson článek v periodiku Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu ', v němž obhajoval své názory na vývoj ptáků a mimo jiné také znovu podrobil zkoumání a nově popsal druh „Archaeoraptor liaoningensis“, tentokrát pouze na základě ocasu původního exempláře. Protože nechtěl, aby se poskvrněný název „Archaeoraptor“ dostal do paleornitologické literatury, použil k popisu tu část původní složené kostry, o níž se mu nezdálo pravděpodobné, že by mohla být zařazena mezi ptáky. Olson se mylně domníval, že původní článek v časopise'již fosílii pojmenoval, a proto ve svém článku nezmínil výslovně, že se jedná o nový název, jak to požadují mezinárodní pravidla zoologické nomenklatury, aby jméno bylo uznáno za platné. O několik měsíců později čínští paleontologové Sü, Čou a Siao-lin zveřejnili v časopise Nature další nový popis tvora a dali mu jméno "Microraptor zhaoianus".

Kreacionismus.

Skandál kolem fosílie tzv. archaeoraptora začali používat odpůrci evoluční teorie jako argument proti evoluci. Někteří kreacionisté, jako např. Kent Hovind, skandálu využili k pokusu zpochybnit teorii, že se ptáci vyvinuli z dinosaurů. Mnozí kreacionisté trvají na tom, že nebyly nalezeny žádné mezičlánky mezi ptáky a dinosaury, přičemž poukazují právě na archaeoraptora jako na důkaz nesprávného počínání vědců, kteří se podle nich jen snaží získat podporu pro evoluční teorii. Archaeoraptor bývá kreacionisty označován jako „piltdownský pták“, ačkoliv na rozdíl od piltdownského člověka nebyl úmyslnou mystifikací. Navíc autenticita archaeoraptora není pro hypotézu, že ptáci patří mezi teropody, podstatná, neboť tato je dostatečně podpořena jinými nálezy. Například u "Microraptora" byla prokázána existence křídel a jasné stopy po rýdovacích perech, takže se dá předpokládat, že byl schopen přinejmenším klouzavého letu.

Archaeoraptor je rodové jméno, jímž byla roku 1999 v článku publikovaném v časopisu "" neformálně nazvána fosílie nalezená v Číně, která byla označena za chybějící článek mezi teropodními dinosaury a ptáky. Již před zveřejněním však panovaly pochybnosti o její autenticitě. Záležitost nakonec skončila skandálem, neboť dalším výzkumem se prokázalo, že se jedná o falzifikát. Ve skutečnosti byl nález kombinací několika zkamenělin pocházejících od odlišných druhů. Čínský paleontolog Čou Čung-che s kolegy zjistili, že hlava a vrchní část těla patřily primitivnímu ptáku rodu "Yanornis" ze spodní křídy. Ocas byl roku 2002 přisouzen malému okřídlenému dromeosauridovi rodu "Microraptor", který žil přibližně ve stejném období. Dolní končetiny patřily zatím neznámému živočichovi. Název archaeoraptor se tak stal neplatným (tzv. "nomen nudum").

"Archaeoraptor" is the informal generic name for a fossil chimera from China in an article published in "National Geographic" magazine in 1999. The magazine claimed that the fossil was a "missing link" between birds and terrestrial theropod dinosaurs. Even prior to this publication there had been severe doubts about the fossil's authenticity. Further scientific study showed it to be a forgery constructed from rearranged pieces of real fossils from different species. Zhou "et al." found that the head and upper body actually belong to a specimen of the primitive fossil bird "Yanornis". A 2002 study found that the tail belongs to a small winged dromaeosaur, "Microraptor", named in 2000. The legs and feet belong to an as yet unknown animal.


Děj.

Děj se odehrává na Britských ostrovech v království Cornwall, kde vládne král Mark. Jeho sestra Blanchefleura se právě provdala za Markova přítele, krále Rivalena. Rivalen však odjíždí do země Loonnoisu a chystá se do bitvy, proto svěří svou ženu podkonímu Rohaltovi. Rivalen se však již z bitvy nevrátí, těhotná Blanchefleura mu porodí syna a sama žalem při porodu zemře. O novorozeně, Tristana, se začne starat podkoní. Tristan vyrostl a stal se správným rytířem, jeho nevlastní otec Rohalt mu však nikdy nepověděl o jeho původu a rodičích. Jednoho dne se Tristan vydal rybařit na moře, jejich loď ztroskotala a on jako jediný přežil. Vlny ho zanesly až do království Cornwall, kde jej najde lovecká družina a přivede ho ke králi Markovi. Ten si vyslechne co se stalo a přijme jej do svých služeb, aniž by věděl, že je to jeho synovec, a Tristana si oblíbí.  Po pěti letech se v Cornwallu Tristan opět shledává s Rohaltem, ten jemu i Markovi poví o Tristanově původu a žádá, aby se Tristan postavil Morganovi, který se neprávem ujal trůnu. Tristan Morgana porazí, zvykl si však na svůj život a na Marka, a tak vládu přenechává Rohaltovi a odjíždí zpátky do Cornwallu. Zde se ale objevil obr Morholt, bratr irského krále a chtěl po Cornwallu daně. Tristan jej vyzval na souboj a zvítězil. V tu dobu irský král pořádá turnaj o ruku své dcery Isoldy, kterou chce Mark za ženu. Tristan, z něhož se nyní stal nástupce Markova trůnu, se nabídne, že Isoldu pro Marka vybojuje. Odjíždí do Irska a během turnaje, kde neustále vyhrává, se do něj Isolda zamiluje. Její city se ale změní poté, co se dozví, že ji Tristan nechce pro sebe, ale pro Marka, a že je to Tristan, kdo zabil jejího strýce. Začne jeho i Marka nenávidět, dostane proto od své služebné kouzelný nápoj, který má s Markem vypít, a tak se oba do sebe zamilovat. Při cestě zpátky do Cornwallu Tristan na palubě odvážel Isoldu. Na lodi však byl nedostatek vody a nešťastnou náhodou oba vypili kouzelný lektvar a zamilovali se do sebe.  Isolda se vdá za Marka, Tristan i ona jsou však nešťastní ze své lásky, protože nemohou být spolu. Král Mark ale často odjížděl ze svého hradu Tintangel, a tak Tristan mohl navštěvovat Isoldu v její komnatě. Po několika měsících si na Tristana počíhali jeho odpůrci a řekli vše Markovi. Ten tomu nevěří, Tristan je nucen odejít z hradu, místo toho se však skryje v lesích a opět se začne tajně stýkat s Isoldou. To se však po čase opět donese Markovi, který se na radu schová ve větvích stromů a čeká, až se Tristan s Isoldou sejdou. Ti si jej všimli a předstírali, že Tristan žádá po Isoldě, aby se za něj u Marka přimluvila. Mark ho na druhý den opět přizve na hrad, kde se oba milenci opět scházejí. Rádci poradí Markovi rozsypat u dveří komnaty mouku, kde na druhý den uvidí stopy. Tristan i Isolda jsou vyhnáni z hradu, žijí spolu šťastně a skromně v malém přístřešku. Po dvou letech král na lovu zabloudí a narazí na jejich chýši, kde spí vedle sebe. Tristan si ale únavou zapomněl sundat před spaním meč, který měl podél pasu a který rozděloval jeho a Isoldu. Mark navlékl Isoldě zpátky snubní prsten a odjel.  Isolda se s Tristanem pak musela rozloučit, dala mu svůj prsten a nešťastně se vrátila zpátky k Markovi. Tristan putoval světem, až se jednou setkal s rytířem Girfeltem, jenž měl sestru, která se jmenovala stejně jako jeho láska, Isolda. Vzal si ji tedy ve víře, že zapomene na svou milovanou, tak se ale nestalo. Tristan začínal být těžce nemocný, svěřil se se vším Girfeltovi a dal mu prsten, který od své Isoldy dostal, a poslal ho pro ni. Girfelt slíbil, že ji přivede, a domluvili se, že pokud bude mít Isoldu na lodi, tak vyvěsí bílou vlajku, pokud ne, černou. Vše ale slyšela jeho sestra, která když spatřila loď s bílou vlajkou, na Tristanovu otázku, jakou má barvu, zalhala; až když Tristan naposledy vydechl, teprve pak si vše uvědomila a začala litovat. Když Isolda přišla a viděla mrtvého Tristana, políbila jej a zemřela s ním.

Zpracování.

Na motiv "Tristana a Isoldy", který k nám pronikl z němčiny, vznikl v druhé polovině 14. století česky psaný rytířský epos zvaný "Tristram a Izalda". Na základě téže legendy zkomponoval v roce 1859 Richard Wagner operu "Tristan a Isolda". Bylo natočeno i několik filmů, nejnovější v roce 2006 s názvem "Tristan a Isolda" Kevina Reynoldse.

Tristan a Isolda je francouzský rytířský epos s milostnou tematikou, který vznikl zpracováním původní keltské legendy. Její nejstarší písemná verze pochází z 12. století a stala se inspirací pro mnoho děl evropské středověké literatury. Hlavním tématem je zde nenaplněná láska mezi rytířem Tristanem a irskou princeznou Isoldou (někdy také "Izolda", "Iseult", "Isolde" aj.).

Tristan and Iseult, alternatively known as Tristan and Isolde, is a chivalric romance retold in numerous variations since the 12th century. The story is a tragedy about the adulterous love between the Cornish knight Tristan (Tristram, etc.) and the Irish princess Iseult (Isolde, Yseult, etc.); while the details differ from one author to another, the overall plot structure remains much the same. The narrative predates and most likely influenced the Arthurian romance of Lancelot and Guinevere, and has had a substantial impact on Western art and literature.


Příčina nemoci (etiologie).

Původce tohoto onemocnění nebyl dlouhou dobu identifikován, předpokládala se ale virová etiologie. Při elektronmikroskopickém vyšetření tkání od postiženích papoušků (mozek, mícha, ledviny) byly prokázány různé virové partikule, morfologicky připomínající togaviry (původce encefalomyelitidy koní východního typu, EEE), adenoviry i paramyxoviry. Žádné z nich však nebyly potvrzeny jako etiologické agens, přestože se experimentálně podařilo vyvolat charakteristickou lymfoplasmatickou ganglioneuritidu u vnímavých dospělých papoušků tkáňovým homogenátem od postižených ptáků, který obsahoval virové partikule. Neidentifikovaný virus byl také izolován z exkrementů papoušků ara kultivací na embryonálních buňkách stejného druhu. V úvahu byla brána i možnost, že se jedná o autoimunitní chorobu a někteří autoři dokonce odmítali infekční charakter nemoci.  Podle studie z roku 2008 je dilatace proventrikulu způsobena virem rodu "Bornavirus", jedná se tedy o virové onemocnění. Tuto skutečnost potvrzují či s ní již pracují i další nedávné studie.

Vznik a šíření nemoci (epizootologie ).

Hostitel.

Nemoc se vyskytuje nejméně u 50 druhů z řádu "Psittaciformes". Předpokládá se, že kontagiozita původce i jeho schopnost přežívat ve vnějším prostředí je malá. Onemocnění vykazuje sezónní charakter, mohou existovat i asymptomní infekce. Někdy ve stejné voliéře s ptáky dojde k náhlému výskytu několika případů najednou, jindy uhyne jen několik jedinců a za 1-2 roky další. Za možné způsoby přenosu jsou považovány přímý kontakt, nepřímo pak přenos vzduchem, krmivem i hmyzem.  U experimentálně infikovaných ptáků byla pozorována značná variabilita klinických příznaků. V některých pokusech byl pozorován náhlý výskyt příznaků ze strany CNS a GIT, následovaný úhynem během 11 dní po inokulaci, v jiných byly pozorovány pouze příznaky postižení gastrointestinálního traktu až za 3 měsíce po inokulaci. Stejné virové partikule jako v inokulu byly prokázány i v tkáních anebo exkrementech experimentálně infikovaných ptáků. Žádná z kontaktních kontrol nevykazovala klinické příznaky, z čehož se usuzuje, že původce PPDS je málo kontagiózní.

Patogeneze.

PPDS je obecně považována za nemoc mladých ptáků, přestože onemocnět mohou i dospělí ptáci. Poškození nervových ganglií žláznatého (proventrikulus) i svalnatého žaludku a v menší míře také sestupné kličky duodena, vysvětluje ztrátu peristaltiky a následnou obstrukci proventrikulu, atrofii stěny svalnatého žaludku a nedostatečně natrávené krmivo. Obstrukce proventrikulu také vyvolává vomitus (zvracení). Postižení autonomních ganglií srdce, míchy a mozku (zejména mozečku a prodloužené míchy), může způsobovat akutní úhyn až se 100 % mortalitou u postižených ptáků. Uvažuje se také, že nervové příznaky mohou být způsobeny autoimunitní reakcí.

Projevy nemoci (symptomatologie).

Inkubační doba, vzhledem k nejasné etiologii, nebyla zatím stanovena. Odhaduje se na 4-24 měsíců.

Klinika.

Jak již bylo zmíněno, klinické příznaky jsou variabilní, podle hostitele a stupně postižení. Průběh může být akutní, projevující se příznaky ze strany CNS a GIT a zpravidla končící úhynem, nebo chronický, kdy převažuje postižení gastrointestinálního traktu a k úhynům dochází v důsledku malnutrice (podvýživa) anebo sekundárních infekcí.  Klinické příznaky obvykle zahrnují depresi, progresivní ztrátu hmotnosti (s nebo bez snížení apetitu), někdy anorexie (krátce před úhynem), trvalé nebo přerušované vyvrhování potravy, polydipsii/polyurii a v trusu jsou nacházena nestrávená semena (indikující malabsorpční nebo maldigestivní poruchy). Průjem se vyskytuje v pozdějším stadiu nemoci a obvykle je výsledkem sekundární bakteriální nebo plísňové enteritidy. Nervové příznaky, které se mohou objevovat společně s příznaky trávícího traktu nebo nezávisle na nich, zahrnují ataxie, záškuby hlavou, slabost končetin nebo parézy. Někdy je pozorován zvýšený příjem měkkého krmiva nebo návrat k juvenilnímu chování.  V krvi se zjišťuje 2-3násobné zvýšení počtu leukocytů (heterofily, monocyty a bazofily) a zvýšená aktivita kreatin fosfokinázy (CPK). Normální hodnoty CPK u papoušků se pohybují mezi 100-400 μmol/l, u nemocných byl pozorován vzestup na 800 μmol/l. Zvýšená aktivita CPK se pozoruje i u jiných neuropatií, atrofie svalů nebo při poranění měkkých tkání. Malnutrice se projevuje hypoglykémií a anémií.

Patologie.

Pitevně se zjišťuje vyhublost až kachexie a rozšířený, často neprůchodný proventrikulus (žláznatý žaludek), žaludek a vole. Na sliznici žláznatého žaludku může docházet v důsledku obstrukce k tlakové atrofii sliznice a dále se mohou pozorovat hemoragie, eroze a ulcerace, případně ruptury stěny proventrikulu. Svalová vrstva hypotrofického žaludku bývá bledší. Kachexie může způsobovat selhávání kardiovaskulárního systému v důsledku nedostatku energie.  Mikroskopické léze mají diagnostický význam. Jsou charakterizovány lymfoplasmocytární ganglioneuritidou, projevující se nahromaděním lymfocytů, monocytů a plasmatických buněk v gangliích a nervech, které inervují proventrikulus a další orgány jako jsou vole, žaludek a tenké střevo (sestupná klička duodena). Všechna ganglia nemusí být postižena a některá mohou být postižena jen částečně. Ve svalnatém žaludku se zjišťuje multifokální lymfocytární leiomyositida s degenerací hladkosvalových buněk a lymfocytární infiltrací nervů. Občas bývá pozorována nehnisavá myokarditida s mononukleární infiltrací v gangliích. Bez ohledu na klinické příznaky lze detekovat lymfocytární encefalitidu s perivaskulárními nahloučeninami v mozečku a prodloužené míše; v mozku jsou tyto změny vzácné. V mozkovém kmenu byly popsány glióza a pseudoneuronofagie. Nervové buňky obsahují intranukleární a intracytoplasmatické inkluze.

Diagnostika.

Předběžná diagnóza onemocnění je založena na anamnéze, klinických příznacích a radiografickém, případně endoskopickém vyšetření, průkazu dilatace a dysfunkce proventrikulu (kontrastní rtg, ultrazvuk). Ve většině případů konečná diagnóza vyžaduje kompletní mikroskopické vyšetření tkání (proventrikulus, žaludek, epikard a mozek) a průkaz charakteristických histologických změn v nervové tkáni. U některých podezřelých pacientů lze také určit diagnózu před úhynem pomocí biopsie volete. Pozitivní biopsie volete u ptáků s klinickými příznaky má diagnostickou hodnotu, ale negativní výsledek u stejných ptáků nevylučuje PPDS. Aby se zvýšila pravděpodobnost histologické detekce změn, měl by bioptát obsahovat celou stěnu volete, včetně silné krevní cévy a s ní související ganglia. Větší počet vyšetřovaných vzorků tkání zvyšuje pravděpodobnost detekce změn. Protože předpokládaný původce onemocnění se vylučuje trusem u přirozeně i exp. infikovaných ptáků, je možné používat elektronmikroskopické vyšetření exkrementů k detekci ptáků vylučujících virus. Virus je ale ve vnějším prostředí nestabilní, takže opakované vyšetření pozitivních vzorků může být negativní. Sekundární infekce mohou diagnostiku komplikovat.  Diferenciální diagnostika. Blokáda GIT může mít mnoho příčin, např. neoplasie, jizvy nebo migrující larvy mohou způsobovat podobné klinické příznaky i pitevní nálezy. Podobně se mohou projevovat i systémová onemocnění jako jsou chlamydióza, salmonelóza, tuberkulóza, plísňové infekce, endoparaziti, cizí tělesa a intoxikace. Nestrávená semena v trusu se také nacházejí při pankreatitidě, některých formách enteritid a při krmivových alergiích.

Terapie a prevence.

Léčba klinicky nemocných a z PPDS podezřelých ptáků je pouze symptomatická a zpravidla jen zlepšuje klinický průběh. Takoví ptáci by měli být drženi odděleně od ostatních, zejména od chovného hejna. Odstranění stagnujícího krmiva z proventrikulu, krmení snadno stravitelnou měkkou nebo tekutou vysokoenergetickou dietou a kontrola stresů a případných sekundárních infekcí, mohou ptákům prodloužit život o více než rok. Chovné ptáky je ale vhodnější co nejdříve odstranit. Protože konečnou diagnózu lze stanovit pouze patohistologickým vyšetřením nervů, nejsou zatím žádné zprávy o uzdravení nemocných ptáků. Prognóza je proto většinou nepříznivá.  Onemocnění se může vyskytovat i při optimálních chovatelských podmínkách a prováděné asanaci. Infikovaní ptáci nemusí vždy onemocnět, existuje možnost asymptomního průběhu. Proto ptáci, kteří přišli do kontaktu s nemocnými, by měli být okamžitě izolováni v karanténě, trvající minimálně 6 měsíců. Karanténa by měla být uplatňována i u nově nakoupených zvířat. Někdy ani 6měsíční karanténa nedostačuje k průkazu latentně infikovaných ptáků. V takovém případě může napomoci společné ustájení karanténovaných ptáků s kontaktními vnímavými ptáky, např. výletky korel.

Neuropatická dilatace proventrikulu papoušků (angl. psittacine proventricular dilatation syndrome, PPDS) je smrtelné nemocnění papoušků projevující se postižením trávicí anebo centrální nervové soustavy. Podobné příznaky byly také pozorovány u tukanů, kanárů, bernešek velkých i u volně žijících nebo v zajetí chovaných drobných pěvců. Onemocnění bylo poprvé zjištěno v Bolívii v roce 1977, od té doby se rozšířilo do Sev. Ameriky i Evropy.

Proventricular dilatation disease (PDD) is an incurable probably viral disease of psittacine birds. It was first recognized and described in 1978 by Dr. Hannis L. Stoddard. Since the first reported cases were involving species of macaw, the condition was termed macaw wasting syndrome.


Geografie.

Leží v oblasti s intenzivním zemědělstvím, v nadmořské výšce 241 metrů v Dolní Galileji nedaleko jihovýchodního okraje údolí Bik'at Tur'an a cca 7 kilometrů severně od hory Tavor. Východně od obce začíná odlesněná a zemědělsky využívaná planina.  Vesnice se nachází cca 12 kilometrů jihozápadně od centra města Tiberias, cca 95 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Ilaniji obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Oblasti, které obývají izraelští Arabové ale začínají jen cca 4 kilometry západním a severozápadním směrem (aglomerace Nazaretu a arabská sídla v údolí Bejt Netofa). Zhruba 4 kilometry jihovýhodně od Ilanije leží také město Kafr Kama, které obývají izraelští Čerkesové.  Ilanija je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 65. Ta se nedaleko od vesnice kříží s dálnicí číslo 77, jež spojuje aglomeraci Haify s Galilejským jezerem.

Dějiny.

Ilanija byla založena v roce 1902. Už roku 1899 zde ale vznikla experimentální židovská farma. Ta se nazývala Sedžera podle nedaleké arabské vesnice Šadžara "Ilanija" je pak hebrejským překladem tohoto arabského místního názvu.  Šlo o součást sítě židovských zemědělských osad zřizovaných v tehdejší turecké Palestině baronem Edmondem Jamesem de Rothschildem. Právě v této době transformoval baron Rotschild své aktivity v Palestině do profesionálnější organizace Židovské kolonizační sdružení. 11. dubna 1900 byl manažerem farmy Sedžera jmenován Chajim Kalwarijski-Margalijot, který pak odtud zahájil další osidlovací aktivity v regionu Dolní Galileji. Do roku 1904 tak vznikly v okolí židovské vesnice Bejt Gan (dnes součást obce Javne'el) a Milchamija (dnes nazývaná Menachemija). V říjnu 1902 prošla proměnou i samotná Sedžera. Vedle stávající farmy tehdy vznikla civilní vesnice. Deseti nájemcům zde byly přiděleny pozemky po 250 dunamech (25 hektarech). Šlo o privátně hospodařící zemědělskou vesnici typu mošava. Sestávala z 28 statků. Mezi její obyvatele byli vybíráni nejschopnějši absolventi práce v nedaleké cvičné farmě, ale vesnice se kvůli nedostatku vody rozvíjela poměrně pomalu.  Sedžera byla v první dekádě 20. století významným organizačním bodem moderního židovského osidlování Palestiny. V říjnu 1907 převzal na farmě Sedžera odpovědnost za její chod kolektiv zdejších zemědělských dělníků z organizace Poalej Cijon. Téhož roku sem byli posláni na výcvik členové první židovské obranné organizace Bar Giora. V lednu 1908 se strážcem vesnice stal Cvi Becker, který v této funkci nahradil dosavadní ostrahu najímanou z řad muslimských Čerkesů. Z organizace Bar Giora se roku 1909 vyvinul ha-Šomer - oficiální obranná židovská organizace. V den jejího založení (v nedalekém Kfar Tavor) ovšem Arabové zaútočili na Sedžeru a zabili dva zdejší obyvatele. Další útok Arabů na obec se odehrál v září 1912. Počátkem století tu jako zemědělský dělník krátce pracoval i budoucí izraelský premiér David ben Gurion.  Významnou roli sehrála Sedžera (Ilanija) i v roce 1948, během války za nezávislost.Představovala tehdy izolovanou výspu židovského osídlení. V sousedství kromě arabské osady Šadžara stála i velká arabská vesnice Lubija. V červnu 1948 se místní Arabové společně s Arabskou osvobozeneckou armádou Fauzí al-Kaukdžího pokusili o dobytí Ilanije. Její případný pád by totiž přerušil jediné židovské spojení mezi středem země a oblastí okolo Tiberiasu. Arabským dobrovolnickým silám se skutečně dočasně podařilo přerušit silniční spojení jižně od Ilanije, poblíž Kfar Tavor. Pak následovala bitva, při které se v boji zblízka snažili Arabové dobýt Ilaniji. To se ale nezdařilo. V následujících měsících naopak Židé dobyli celou oblast Dolní i Horní Galileji.  Během války za nezávislost také společně s porážkou Arabů skončila existence arabského osídlení v okolí Ilanije. Arabská vesnice Šadžara stála cca 1 kilometr východně od nynějšího mošavu. V křižáckých pramenech byla nazývána Seiera. V obci se nacházela základní škola. V roce 1931 zde žilo 584 obyvatel v 124 domech. Vesnice Lubija stála cca 3 kilometry severovýchodně od dnešní Ilanije (poblíž stávající vesnice Giv'at Avni). Křižáci ji označovali ve středověku jako Lubia. V obci fungovala základní škola. Roku 1931 měla 1850 obyvatel a 405 domů.  Roku 1949 měla Ilanija 260 obyvatel a rozlohu katastrálního území 17 093 dunamů (17,093 kilometrů čtverečních). Během 50. let 20. století populaci posílili četní židovští přistěhovalci. V roce 1957 se vesnice transformovala na družstevní komunitu typu mošav.  V Ilaniji fungují zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v Giv'at Avni. Střední v Tiberiasu. Ekonomika mošavu je založena na zemědělství a turistickém ruchu. Část obyvatel za prací dojíždí mimo obec. Historické jádro Ilanije je památkově chráněno a uchoval se tu soubor původních domů z počátku 20. století, včetně staré školní budovy z roku 1922.

Pamětihodnosti.

Vesnice je vyhlášená jako národní památka, mnoho domů bylo rekonstruováno do podoby z počátku 20. století.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu Ilanija je smíšené, tedy sekulární i nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ilaniji Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s populací, která po dlouhodobé stagnaci začala po roce 2007 růst. K 31. prosinci 2014 zde žilo 488 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,0 %.

Ilanija ( אִילָנִיָּה, Ilaniya, v oficiálním seznamu sídel Ilaniyya) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Dolní Galilea.

Ilaniya () is a moshav in northern Israel. Also known as Sejera, after the adjacent Arab village al-Shajara, it was the first Jewish settlement in the Lower Galilee and played an important role in the Jewish settlement of the Galilee from its early years until the 1948 Arab–Israeli War. It falls under the jurisdiction of Lower Galilee Regional Council, and had a population of in.


Biografie.

První krůčky.

Olivia Lufkin se narodila 9. prosince 1979 na Okinawě. V roce 1982 se přestěhovala s rodiči do San Diega, Kalifornie a poté zpátky do Japonska. Olivia se později znovu přestěhovala do USA (Severní Karolína), na dva roky, a poté opět do Japonska.  Olivia byla objevena ředitelem "Rising Productions" (Vision Factory) když navštěvovala Okinawa Actors' School (hereckou školu), následně začala zpívat pro Avex Trax jako část japonského dívčího tria D&D. Proslulý producent Tecuja Komuro jednoho dne Olivii zaslechl a rozhodl se, že je perfektní kandidátkou pro projekt, který plánoval spolu s Jean Michel Jarrem. Projekt měl vytvořit hymnu pro mistrovství světa ve fotbale v roce 1998, nazvanou "Together Now". Singl byl vydán měsíc po prvním a jediném albu D&D. Pak bylo rozhodnuto že D&D budou zrušeny a rozděleny do dvou částí: 'Olivia' jako Oliviin sólo projekt a Aya & Chika jako Aya & Chika from D&D.

1999-2002: Sólové začátky.

V protikladu k její práci v D&D, se její první singl "", nesl v říznějším pop rock zvuku. I když její první dva singly nebyly napsány přímo jí samotnou, ale jejím producentem (Tecuja Komuro), její třetí singl, Dear Angel už si napsala sama, stejně jako většinu dalších od té doby.  V roce 1999 a 2000 Olivia vydala šest singlů, všechny v pop-rock stylu. Ke konci roku 2000 vydala své první sólové album, "Synchronicity", obsahující všechny dosud vydané singly, pět nových a jednu bonusovou skladbu. Album dosáhlo na dvacátou příčku hitparády Oricon Charts.  Po více než roční přestávce se Olivia 12. prosince 2001 vydáním svého sedmého singlu "Sea Me" ujala sama kontroly své kariéry. Tento singl poznamenává její přechod k jednomu z Avex Trax podvydavatelství, Cutting Edge, kde pokračuje ve vydávání. Její nahrávky od té doby začaly být sporadičtější a vzácnější. O čtyři měsíce později vydala DVD Video Clips Collection.  Její další singl, "Into the Stars", byl plánován na červenec 2002 a následující album na konec roku. Nakonec bylo vydání posunuto cca o dva měsíce.

2003-2004: Nový styl.

Rok 2003 byl ve znamení kompletní proměny Oliviina hudebního stylu a zároveň smrště minialb, vytvořených ve spolupráci s bratrem, Jeffrey Lufkinem. V této době její hudba dostává povážlivě temnější nádech, jak po stránce hudební, tak po stránce textové. Místo singlů byly vydány čtyři minialba v exkluzivní spolupráci s Tower Records Japan v Shibuya, Tokio. Byla to: Internal Bleeding Strawberry, Merry&Hell Go Round, Comatose Bunny Butcher and The Return of the Chlorophyll Bunny.  Společně s touto hudební změnou se Olivia spolu s kamarádkou Friedia Niimura (Rin Kozue) rozhodla spustit módní značku Black Daisy Ville. Tato módní řada pokračovala do léta 2004, kdy byla uvedena kolekce oděvů a doplňků. Friedia se poté přestěhovala do USA a značka zanikla.  Rok poté vydala Olivia své druhé album, "The Lost Lolli". Album obsahovalo zejména materiál z predchozích minialb, představilo ale také dvě nové sklaby, "Alone in Our Castle" and "Fake Flowers" a dále dvě rearanžmá. Album bylo vydáno labelem Tower Records Japan. Pro vydání byla jako promo (audio i video) použita "SpiderSpins (Lost Lolli Mix)". "The Lost Lolli" dosáhlo pouze na 111. příčku Oricon. Navzdory pouze mírnému úspěchu alba label Avex Trax vydal, v reakci na Oliviinu zvyšující se úspěšnost mimo Japonsko, zámořskou verzi, což nebylo nic obvyklého, neboť toto "privilegium" je vyhrazeno pouze umělcům dosahujícím vrcholky hitparád.

2005-2006: Pauza a návrat.

Po vydání "The Lost Lolli" si Olivia dopřála neoficiální pauzu, vyjma vystoupení na koncertu "Halloween of the Living Dead" pořádaném Hydem 30. října 2005. Meztitím však pokračovala v práci jako modelka pro módní magazíny.  V březnu 2006 byl oznámen návrat do japonského hudebního průmyslu. Olivia měla poskytnout vokály pro zpěvačku Reiru (Laylu) z fiktivní skupiny Trapnest, jako součást anime adaptace mangy Nana. Pro anime měla tvořit pod aliasem "Olivia Inspi' Reira (Trapnest)", spolu s další Avex zpěvačkou, Annou Tsuchiyou, která hrála roli Nany, vokalistky skupiny Black Stones (Blast).  Autorka mangy, Ai Yazawa, Olivii kontaktovala poté, co jí zaměstnanec Avexu dal k poslechu Oliviiny singly "Sea Me" a "Into the Stars". Yazawa na první poslech reagovala prohlášením - "Jedině ona!". "A Little Pain" byla první nahrávka v této roli. Píseň je "o Reiřině osamělosti, bolesti a síle".  Olivia k tomu prohlásila, že se její hudební cítění změnilo, vznik pauzy že byl zapříčiněn v době vydání alba The Lost Lolli, kdy se "cítila pěkně zdeptaná" a "začala si uvědomovat spoustu svých chyb" a že se její styl nyní "stává mnohem více detailnějším", "potěšujícím sluch" a "mnohem pohodovějším". Olivia si musela udělat hlubokou sondu do Reiřiny osobnosti, protože "nikdy mangu opravdu nečetla". "A Little Pain" je šitá na míru Reiřina pohledu na svět. Olivia k tou uvedla - "Byla to zábava, zpívat jako jiná osoba. Jako hraní. Text jsem psala tak, jakoby ho psala Reira. Ale protože je to Reira, musí pomáhat všem kolem ní, a tak to vypadá, jako kdyby zpívala pro všechny; ve skutečnosti však zpívá sama pro sebe. S touto myšlenkou jsem A little pain psala."  Když byla "A Little Pain" poprvé vydána, okamžitě dosáhla osmé příčky Oricon hitparády, její první pozice v top ten, dvě místa pod singlem "Rose" Anny Tsuchiyi, který byl vydán týž den. Po dvou týdnech skladba překonala celkový počet doposud prodaných kopií jejího debutu "", který byl doposud největším Oliviiným prodejním úspěchem.  Během roku Olivia pokračovala s vydáváním materiálu z Nany. Další úvodní a závěrečná melodie, použité po Annině "Rose" a její "A Little Pain" byly obě skladby napsané Olivií. Single Wish/Starless Night byl vydán v říjnu a umístil se na sedmé příčce Oriconu. Po úspěšném vydání bylo oznámeno Oliviino první vystoupení v USA na prezentaci asijského zábavního průmyslu Pacific Media Expo pořádaného v Los Angeles, Kalifornie v říjnu 2006.

2007-současnost: Slušný úspěch.

17. ledna 2007 bylo vydáno v CD a CD+DVD formátu album "The Cloudy Dreamer". Album debutovalo na patnácté pozici Oriconu Weekly Charts - her highest ranking album to date. In addition to the singles previously released, the mini-album also featured the songs: "Dream Catcher", which was used as the ending theme for the live action television drama series of Jigoku Shōjo, "If You Only Knew", which was used as the main theme for the Korean drama, The Snow Queen, as well as an English version of Wish. Later in February, the compilation album "Olivia Inspi' Reira (Trapnest)" was released featuring the singles from the Nana and some new songs.  "Nana Best", další kompilace, vyšla krátce poté. Album obsahovalo hity z anime a jednu dosud nevydanou píseň. Olivia a Anna tyto skladby předvedly živě v Shibuya-AX v březnu 2007. 6. července 2007 proběhl její koncert v Paříži, Francie, na populárním místě zvaném La Locomotive, kde zazpívala písně z Olivia Inspi' Reira (Trapnest), The Lost Lolli a The Cloudy Dreamer. Také se objevila jako speciální host na Japan Expo 6. a 7. července.  Nová skladba, 'Bleeding Heart' - spolupráce s bratrem, Jeffreym, byla vydána jako součást kompilace Vision Factory. Aalbum obsahuje písně s tematikou 'květin' od různých umělců, jako jsou například Lead, Fungo, a Hiro. Bylo vydáno 19. března 2008.  17. září 2008 Olivia vydala své šesté minialbum Trinka Trinka. obsahující novou skladbu "Rain", použitou jako druhou závěrečnou melodii pro seriál "K-tai Investigator 7". Album obsahuje úplně nový materiál. Některé skladby z alba byly přejmenovány, např. hodně očekávaná "Real Love", která měla premiéru na koncertu v Paříži se na albu objevila jako "Your Smile" a stejně tak "I'm So Excited" byla přejmenována na Trinka Trinka. S vydáním alba Olivia uspořádala 24. října ve Shibuya Womb, kam se dostavilo přes 600 fanoušků.  30.12.2008 vystoupila Olivia společně s Inoranem ze skupiny Luna Sea, kdy interpretovala coververze pár jeho písní jako Owl's Tear a Monsoon Baby. Mluvili také o jejich spolupráci na novém singlu, který vyšel 15. dubna 2009. Jmenuje se Sailing Free a složí jako titulní melodie pro novou hru herní ságy Sengoku Basara, nazvané "Sengoku Basara Battle Heroes". Sailing Free je také Oliviin první singl po třech letech.  8.12.2009 Olivia v rozhovoru pro server JaME World (JaME World) prohlásila: "v současné době pracuji na úžasné hudbě".  11.9.2010 vystoupila Olivia v průběhu konání anime festivalu Connichi, konaném každoročně v německém Kasselu.

Olivia Lufkin, často známá také jako Olivia, je dvojjazyčná japonská zpěvačka-autorka. Dcera amerického otce a okinawské matky, občas píše texty o tom, jaké je být míšencem v písních jako např. "solarhalfbreed." Její sestra Caroline Lufkin je také zpěvačka.

Olivia Lufkin (born December 9, 1979), professionally known as Olivia, is a Japanese-American bilingual singer and songwriter. She is the daughter of a Japanese mother and an American father. Her two younger siblings are Jeffrey Lufkin, a musician she regularly collaborates with, and Caroline Lufkin, an independent musician. Lufkin began her solo career after singing in the Japanese girl group, D&D. She gained mainstream success in 2006 after creating songs for the fictional band "Trapnest" under the alias of "Olivia Inspi' Reira (Trapnest)." The songs were used for the popular anime adaptation of "Nana".


Velikost.

Koma se typicky objevují a narůstají s blízkostí komety ke Slunci a mohou dorůstat i do velikosti průměru planety Jupiter a to i přes velmi nízkou hustotu. Jeden měsíc po vyvrhnutí materiálu měla na krátkou dobu v říjnu 2007 kometa 17P/Holmes obklopující plynný obal větší než je Slunce. Velká kometa z roku 1811 měla také předpokládaný průměr větší než má Slunce. I přes narůstající koma v blízkosti Slunce, se velikost plynného obalu po překročení oběžné dráhy Marsu zmenšuje (přibližně 1,5 AU od Slunce). Na tuto vzdálenost je sluneční vítr dostatečně silný, na to aby rozmetal plyn a prach z koma a tím zvýrazní ohon komety.

Rentgenové záření.

V březnu 1996 byly zaznamenané komety, které emitují rentgenové záření. Zjištění překvapilo výzkumníky, protože rentgenové záření obvykle vydávají zdroje o vysokých teplotách. Je předpokládáno, že rentgenové záření je generováno interakcí mezi kometami a solárním větrem. Zdrojem rentgenové záření, tak má být proces při, kterém vysoce nabité ionty prolétají skrz plynný obal komety a srážejí se s molekulami a atomy komety. V průběhu se „odtrhávají“ jednotlivě, nebo i více elektronů od komety. Tento proces vede k emisi rentgenového záření a také ultrafialového záření ve formě fotonů.

Pozorování.

Při pozorování teleskopem z povrchu Země a za využití správné techniky může být vypočítána velikost koma obklopující kometu. Konkrétní metoda, nazývána driftová, nebo také proudová („drift“ v anglickém jazyce), spočívá v nastavení teleskopu ve stálé pozici a měření času za který viditelné těleso přejde přes rám viditelného pole. Tento změřený čas se vynásobí kosinusem deklinace komety a vynásobí se.25, to by se mělo rovnat průměr komety v obloukových minutách. V případě známé vzdálenosti ke kometě může být determinována zdánlivá velikost. V roce 2015 zaznamenal přístroj na měření ALICE na sondě Rosetta od ESA přítomnost prvků vodíku, kyslíku, uhlíku a dusíku v oblasti koma u komety 67P/Čurjumov-Gerasimenko. ALICE je spektrograf zaměřený na ultrafialové záření a napomohl zjištění, že elektrony vznikající vlivem UV záření se srážely a roztrhávaly molekuly vody a oxidu uhelnatého.

Halo z plynného vodíku.

Přístroj „"Stargazer"“, jinak také OAO-2 objevil ohromné halo vodíku obklopující některé komety. Vesmírná sonda Giotto detekovala vodíkové ionty na vzdálenost 7,8 milionů km daleko od Halleyovy komety při jejím průletu v roce 1986. Halo z plynného vodíku, bylo zaznamenáno o patnáctkrát větším průměru než má Slunce (12,5 milionů mil). Tento poznatek podpořil volbu pro zkoumání za využití sondy Pioneer od Venuše na danou kometu. Z mise bylo determinováno, že kometa vydává do okolí 12 tun vody za sekundu. Plynný vodík nebyl z emisí určen z toho důvodu, že při pozorování za využití teleskopů na povrchu Země je atmosféra Země pro tyto konkrétní vlny neprostupná. Způsob jakým jsou molekuly vody rozloženy na vodík a kyslík byl studován přístroji ALICE. Nejdříve foton UV záření ze Slunce zasáhne molekulu vody v oblasti koma a ionizuje jí, tím že vystrčí ven energetický nabitý elektron. Tento elektron dále zasáhne další molekulu vody v oblasti koma, rozloží jí tím na dva atomy vodíku a jeden atom kyslíku. Při procesu se tyto jednotlivé atomy energeticky nabijí a emitují charakteristické UV vlnové záření detekované přístroji ALICE.  Vodíkové plynové halo třikrát větší než je Slunce, bylo také detekováno přístroji Skylab kolem Kohoutkovy komety v 70. letech 20. století. SOHO zaznamenal obal plynného vodíku větší než je 1 AU v poloměru kolem komety Hale-Bopp. Voda vycházející z komety je rozložena radiací ze Slunce a dále interakce s vodíkem emituje UV záření. Některá plynná hala komet byla naměřena i o deseti miliardách metrů na šířku (tedy 1010 větší jak Slunce). Samotné atomy vodíku jsou velmi lehké a mohou cestovat velmi velké vzdálenosti, než podlehnou ionizaci vlivem Slunce. Když podlehnou atomy vodíku ionizaci jsou obvykle rozmetány slunečním větrem.

Složení.

Výzkumná mise Rosetta nalezla přítomnost oxidu uhelnatého, oxidu uhličitého, amoniak, metan a metanol v oblasti koma u komety 67P, stejně tak přítomnost malého množství formaldehydu, sirovodíku a kyanovodíku, oxidu siřičitého, sulfidu uhličitého. Největší naměřené množství u plynného obalu komety 67P bylo vody, kyslíku, oxidu uhličitého a oxidu uhelnatého. Poměr mezi kyslíkem a vodou vycházející z komety zůstával stejný po dobu několika měsíců.

Koma je plynný obal obklopující jádro komety, který se formuje při výrazně eliptickém oběhu komety konkrétně v době blízkého míjení Slunce. Když se jádro komety přiblíží k Slunci, tak se zahřeje a jednotlivé části sublimují. Tento proces zapříčiňuje „rozmazaný“ vzhled komet pozorovaných teleskopy a odlišuje je od pozorovaných hvězd. Samotné slovo koma pochází z řečtiny „kome“ (κόμη), znamenající „vlasy“ z kterého bylo později odvozeno slovo cometa (latina) v češtině zastarale vlasatice. Koma je obecně tvořeno ledem a prachovými částicemi z komety. Voda převládá téměř 90% těkavých látek, které vystupují z jádra komety v době, kdy je kometa v přibližné vzdálenosti 3 – 4 AU od Slunce. Molekuly vody (HO) jsou rozkládány především vlivem fotodisociace a v menší míře vlivem fotoionizace. Vzhledem k fotochemii, nehraje solární vítr velkou roli v destrukci vodních molekul. Větší prachové částice poměrně stabilně kopírují oběžnou dráhu komety, zatímco menší prachové částice jsou tlačeny vlivem radiačního záření do zadní části, dále od Slunce a tvoří ohon komety. Výzkumníci a astronomové vydali 11. srpna studie, ve kterých byl poprvé použit radiový teleskop ALMA, který detailně pozoroval rozložení HCN, HNC, formaldehydu a také prachu uvnitř plynných obalů komet C/2012 F6 (Lemmon) a C/2012 S1 (ISON). Druhého června 2015 oznámila NASA, že spektrograf ALICE na sondě Rosetta studující kometu 67P/Čurjumov-Gerasimenko determinoval přítomnost elektronů (ve vzdálenosti 1 km od jádra komety) produkovaných vlivem fotoionizace, radiací ze Slunce na molekuly vody. Původní předpoklad počítal s přítomností fotonů, degradací molekul vody a oxidu uhličitého uvolněných z jádra komety do oblasti obklopujícího koma.

The coma is the nebulous envelope around the nucleus of a comet, formed when the comet passes close to the Sun on its highly elliptical orbit; as the comet warms, parts of it sublimate. This gives a comet a "fuzzy" appearance when viewed in telescopes and distinguishes it from stars. The word "coma" comes from the Greek "kome" (κόμη), which means "hair" and is the origin of the word "comet" itself.


Geografie.

Leží v Dolní Galileji v nadmořské výšce 128 metrů, na rozmezí odlesněné planiny s intenzivním zemědělstvím, která se rozkládá východně od obce, a okraje pohoří Harej Nacrat ("Nazaretské hory") na západní straně. Zhruba 2 kilometry na jih odtud se zvedá izolovaný vrchol hory Tavor. K jihu směřují také vádí Nachal ha-Šiv'a, vedoucí podél západního okraje obce, a Nachal Kešet na východní straně. Obě se jižně od areálu Kadoorie spojují.  Obec se nachází cca 15 kilometrů jihozápadně od města Tiberias, cca 90 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Kadoorie obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Město Kafr Kama ležící cca 4 kilometry severovýchodním směrem obývají izraelští Čerkesové. Na jihovýchodní a východní straně leží též obce osídlené izraelskými Araby (například Daburija nebo města v aglomeraci Nazaretu).  Zemědělská škola Kadoorie je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 65.

Dějiny.

Zemědělská škola Kadoorie byla založena roku 1933. Peníze na její zřízení poskytl židovský podnikatel Ellis Kadoorie, který působil v Hongkongu a který se rozhodl podpořit rozvoj tehdejší britské Palestiny dotací na zbudování dvou školských ústavů. Jeden měl být zřízen pro Araby, druhý pro Židy. Arabská škola byla postavena ve městě Tulkarm, židovská zde.  Slavnostní otevření školy se konalo 20. června 1934. Šlo o odbornou školu zemědělského zaměření, která se v následujících letech stala jedním z vzdělávacích center a jejíž absolventi se podíleli na zakládání mnoha zemědělských osad. Ústavem prošel i velitel jednotek Palmach a pozdější izraelský politik Jigal Alon nebo pozdější náčelník Generálního štábu Izraelských obranných sil a izraelský premiér Jicchak Rabin.  V současnosti původní zemědělskou školu doplnil celý komplex vzdělávací ústavů včetně vyšších ročníků základní školy a střední školy využívané obyvateli okolních vesnic a měst. Dále je zde i vyšší školství s technickým zaměřením. V roce 1997 byla původní zemědělská škola doplněna rovněž o biologické výzkumné středisko. Celkem tady studuje 1500 žáků. Část z nich zde pobývá trvale na internátu. Nový objekt internátu pro studenty byl dokončen roku 1998. Mezi žáky jsou Židé, ale i Arabové, Drúzové a Čerkesové. Součástí komplexu jsou sportovní areály včetně fotbalového stadionu a amfiteátr s 1500 místy.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Zemědělské škole Kadoorie Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Šlo o ale z velké části o personál školy. K 31. prosinci 2014 zde žilo 159 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 5,9 %.

Zemědělská škola Kadoorie neboli Kadooriho zemědělská škola též jen Kadoorie ( בית הספר החקלאי כדורי, Kadoorie Agricultural High School, v oficiálním seznamu sídel Kadoorie) je mládežnická vesnice a vzdělávací komplex v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Dolní Galilea.

Kadoorie Agricultural High School, often misspelled "Kadouri" or "Kaduri", is an agricultural school and youth village in Israel situated next to Mount Tabor in the Lower Galilee, two kilometers north of Kfar Tavor. Founded in 1933, it had a population of in.


Osobní život a rodina.

Narodil se roku 1845 v Paříži jako člen francouzské větve rodu Rothschildů. Roku 1877 se oženil s Adelaide, jež pocházela z neapolské větve rodu Rotschildů a byla dcerou Wilhelma Karla Rothschilda. Měl s ní tři děti: Jamese Armanda de Rothschilda, Maurice Edmonda Karla de Rothschilda a Miriam Caroline Alexandrine de Rothschild. Většinu života strávil ve Francii, kde zemřel roku 1934. O rok později umírá i jeho žena. Oba byli pohřbeni na pařížském hřbitově Père Lachaise. Roku 1954 byly jejich ostatky převezeny do Izraele a uloženy do hrobky v lokalitě Ramat ha-Nadiv poblíž města Zichron Ja'akov.

Osidlování Palestiny.

Přestože se narodil do rodiny bankéřů, věnoval se vlastnímu finančnímu podnikání jen okrajově. Jeho hlavními zájmy byla podpora umění a vědy. Koncem 19. století k tomu přibyla i podpora židovské kolonizace tehdejší osmanské Palestiny, kde baron Rothschild prováděl výkupy pozemků a zakládání zemědělských osad.  Když se židovské osady jako Rišon le-Cijon a Zichron Ja'akov zřízené v Palestině v 80. letech 19. století dostaly do ekonomických potíží, převzal je pod svou správu. Pak pomáhal roku 1883 založit novou osadu Ekron (dnes Mazkeret Batja).Síť jeho vesnic v Palestině se postupně rozrůstala. Na přelomu století už jich bylo 12.  Přesto nebyl zpočátku sionistou a neprosazoval vznik židovského státu v této zemi. 19. července 1896 přijal k audienci Theodora Herzla, který v té době začínal svou agitaci za zřízení židovského státu. Odmítl Herzlovy plány jako nerealistické („"Člověk nemůže mít velké oči, když má malý žaludek."“). Zároveň naznačil, že Herzlovy plány jsou nejen nereálné, ale mohly by ohrozit i skromný pokrok, kterého baron v oblasti kolonizace Palestiny dosáhl (v té době zde měl 9 židovských vesnic). Podobný odstup si udržoval v počátku i od představitelů sionistické organizace jako byl Chajim Weizmann nebo Max Nordau. Tomu řekl ohledně svých zemědělských osad v Palestině: „"Toto jsou moje kolonie a podniknu s nimi, co uznám za vhodné".“  Přesto byl jeho příspěvek k první fázi novověkého osidlování Palestiny klíčový. Koncem 19. století šlo do jeho židovských vesnic 1 700 000 liber, z čehož pouze 100 000 liber nepocházelo od barona Rothschilda. Edmond James de Rothschild zároveň byl spolupodílníkem a doživotním prezidentem Židovského kolonizačního sdružení (ICA), které založil baron Maurice de Hirsch a které od roku 1891 asistovalo při zakládání zemědělských osad pro evropské Židy v zemích jako Argentina, Kanada nebo USA.  K zásadní změně došlo v roce 1899, kdy přesunul všech 12 zemědělských osad, které v Palestině doposud ryze soukromě vlastnil a provozoval pod správu Židovského kolonizačního sdružení. Obyvatelé vesnic to zpočátku nesli špatně. Jejich delegace kvůli tomu dokonce odjela vyjednávat do Evropy a například ve vesnici Metula v červnu 1901 došlo i k fyzické konfrontaci, při které vesničané zajali představitele ICA a rozbili jeho povoz. Nebylo mu dovoleno odjet, dokud nesouhlasil se změnou ekonomických podmínek podle přání obyvatel.  I pak si ale udržel zájem o rozvoj zdejších židovských vesnic, dál je sponzoroval, byť přímý administrativní dohled už vykonávalo ICA. Postupně se měnil i jeho názor na sionismus. Když se v roce 1903 konal v Zichron Ja'akov první sjezd židovských osadníků z celé Palestiny ha-Knesija ha-erecjisra'elit (הכנסייה הארצישראלית) za předsednictví Menachema Usiškina, byla jako místo konání sjezdu použita správní budova ICA v této vesnici. Po první světové válce už se přímo zapojil do aktivit sionistů v nově utvořené mandátní Palestině. Specifický vývoj židovské komunity v Palestině po vydání Balfourovy deklarace vedl k nutnosti organizační proměny aktivit ICA v této zemi, kde Židé neměli už jen být usazováni ale měli i ambici zde postupně vytvořit většinovou složku populace. Proto roku 1923 inicioval vytvoření Palestinského židovského kolonizačního sdružení (PICA), které se oddělilo do samostatné organizace, která rozvíjela osidlovací aktivity výlučně v tehdejší Britské mandátní Palestině. K založení PICA došlo v březnu 1924 a jeho předsedou se stal James Armand de Rothschild - syn barona Edmonda Jamese de Rothschilda. První osadou, kterou PICA založila, byla Binjamina (dnes součást Binjamina-Giv'at Ada) nazvaná podle jména Binjamin, které baron používal jako hebrejskou variantu.  Celkem během svého života vykoupil v Palestině pozemky v rozloze téměř 500 000 dunamů (500 kilometrů čtverečních) a přispěl ke vzniku téměř 30 osad. V roce 1929 byl pro své zásluhy o osidlování Palestiny jmenován baron Rotschild čestným předsedou Židovské agentury.  V letech 1982 až 1985 (platnost skončila až v září 1986) byly v oběhu bankovky o nominální hodnotě 500 šekelů, na jejichž aversní straně je vyobrazen Rothschildův portrét a skupina zemědělců. Na reversní straně bankovky je vyobrazen hrozen vína a název 44 izraelských osad.

Edmond James de Rothschild (19. srpna 1845 v Paříži - 2. listopadu 1934 v Paříži) byl francouzsko-židovský podnikatel, šlechtic a později podporovatel židovského osidlování tehdejší turecké Palestiny.

Baron Abraham Edmond Benjamin James de Rothschild (19 August 1845 – 2 November 1934) was a French member of the Rothschild banking family. A strong supporter of Zionism, his large donations lent significant support to the movement during its early years, which helped lead to the establishment of the State of Israel.


Kariéra.

Už odmala ho otec vedl ke sportu. Hrál fotbal, squash a lyžoval. V sedmnácti se stal juniorským šampionem Španělska v squashi. Jezdit začal v roce 1980, kdy v národním šampionátu porážel i svého bratra. V začátcích kariéry mu velmi pomohl Juan Jose Lacalle. Stal se jeho manažerem, koupil první závodní Fiat Panda a stal se i jeho navigátorem. Navíc zvítězil i v poháru vozů Renault 5 Turbo. Na Katalánskou rallye mu zapůjčili vůz Opel Manta 400.

Ford 1987–1988.

Od roku 1987 se zúčastnil mistrovství světa s vozem Ford Sierra Cosworth a hned na sebe upozornil výbornými časy v Portugalsku. Začal v týmu Ford M-Sport, ale snažil se o angažmá u týmu Lancia Racing. Hned v první sezoně získal 7 bodů a o rok později skončil celkově jedenáctý.

Toyota 1989–1992.

V Mistrovství světa v rallye 1989 se stal jezdcem za tým Toyota Motorsport a startoval s vozem Toyota Celica GT-Four. Jeho týmovým kolegou byl Juha Kankkunen. O rok později byl prvním neskandinávcem, který zvítězil na finské rallye, ale svoje první vítězství získal již na Acropolis rallye 1990. V této sezoně získal svůj první titul mistra světa. V roce 1991 se snažil titul obhájit, ale měl velkého soupeře v Kankkunenovi. Před poslední soutěží měli stejně bodů, ale RAC rallye 1991 nakonec vyhrál Kankkunen a Sainz dojel třetí. V následující sezoně byl vyvinut nový vůz – Toyota Celica 4WD Turbo. O titul bojoval s triem Kankkunen, Ari Vatanen a Didier Auriol. Zvítězil na RAC rallye 1992 a získal svůj druhý titul.

Lancia 1993.

Pro jeden rok se stal jezdcem soukromého Jolly Clubu a startoval s vozem Lancia Delta HF Integrale. V té době však již tyto vozy nestačily konkurenci a Sainz skončil pátý, když pouze dvakrát skončil mezi prvními třemi.

Subaru 1994–1995.

Sainz se měl podílet na vývoji vozu Subaru Impreza WRC a jeho týmovým kolegou byl Colin McRae. Sainz skončil v obou sezonách druhý, když ho v Mistrovství světa v rallye 1994 porazil Auriol a v roce Mistrovství světa v rallye 1995 McRae. Ve stejném roce získal Subaru World Rally Team i pohár konstruktérů.

Ford 1996–1997.

Obě sezony řídil vůz Ford Escort a skončil třetí. Zvítězil na Indonéské rallye a skončil pětkrát na stupních vítězů. Porazili ho Tommi Mäkinen a McRae. V roce 1997 Ford vyvinul nový Escort WRC. Sainz obhájil vítězství na Indonésii a na Acropolis rallye 1997. Opět skončil třetí, když ho porazli stejní jezdci. Vyhrál ale prestižní závod Race of Champions.

Toyota 1998–1999.

V následujících letech se Sainz vrátil k Toyotě, aby s Auriolem pomohl při vývoji vozu Toyota Corolla WRC. Sainz zvítězil na Rallye Monte Carlo 1998 a na Rallye Nový Zéland 1998. Přesto skončil druhý za Mäkinenem. V následující sezóně dojel osmkrát mezi prvními třemi, ale nezískal žádné vítězství.

Ford 2000–2002.

V roce 2000 se vrátil k Fordu a jeho týmovým kolegou byl opět skot McRae. S vozem Ford Focus WRC vyhrál Kyperskou rallye a skončil celkově třetí. O rok později Sainz neměl tak úspěšný rok a Ford ztratil i titul mezi značkami. V Mistrovství světa v rallye 2002 vyhrál na Argentinská rallye 1999, což bylo jeho jediné vítězství. Celkově skončil třetí.

Citroën 2003–2005.

Sainz i s McRaem přestoupili pro Mistrovství světa v rallye 2003 do týmu Citroën Sport, který se zúčastnil své první kompletní sezony. V tomto týmu získal Sainz své poslední vítězství na Argentinská rallye 2004. Po konci Mistrovství světa v rallye 2004 Sainz ukončil svojí kariéru v rallye a chtěl se věnovat šampionátu WTCC. V roce 2005 se zúčastnil dvou soutěží jako náhradník za Francoise Duvala a skončil na třetím a čtvrtém místě.

Volkswagen 2006–.

Od roku 2006 se stal členem týmu Volkswagen Motorsport, který se s vozy Race Touareg účastnil Dakarské rallye. V roce 2007 startoval v celém šampionátu Cross-Country. V roce 2008, kdy byl Dakar zrušen vyhrál Sainz Central European Rally. O rok později při Dakaru vedl, ale kvůli havárii musel odstoupit. V průběhu roku pak vyhrál Silk-Way Rally. Zvítězil i na Rallye Dakar 2010. Na Rallye Dakar 2011 skončil druhý a tým se rozhodl v budoucnu nestartovat. Sainz se stal ředitelem týmu Volkswagen Motorsport pro účast v Mistrovství světa v rallye 2012 s typem Volkswagen Polo R WRC. během svého angažmá také startoval s vozem Volkswagen Scirocco GTR24 na okruzích.

Carlos Sainz Cenamor (12. duben 1962, Madrid) je španělský rallyeový jezdec a dvojnásobný mistr světa a vítěz Rallye Dakar 2010. Má přezdívku El Matador. Je ženatý a má dvě děti, jeho syn Carlos Sainz Jr. je také závodníkem, účastní se seriálu Formule 1.

Carlos Sainz Cenamor (born 12 April 1962 in Madrid, Spain) is a Spanish rally driver. He won the World Rally Championship drivers' title with Toyota in and, and finished runner-up four times. Constructors' world champions to have benefited from Sainz are Subaru (), Toyota () and Citroën (, and ). In the 2018 season he is one of the official drivers of the Team Peugeot Total.


Kariéra před Formulí 1.

Ve čtrnácti letech se věnoval závodům v motokrosu, byl poměrně úspěšný, vyhrával mistrovství v několika hrabstvích. V roce 1983 přešel do britské Formule Ford, skončil druhý v obou juniorských šampionátech s 25 vítězstvími a 24 pole position. V následujícím roce zvítězil ve Formuli Ford i F Ford 1600, v roce 1985 přešel do lepší F Ford 2000 a hned dosáhl první příčky. Roku 1986 zvítězil v evropské sérii F Ford 2000. Logicky následujícím krokem se stala Formule 3, avšak mladý Brit ji přeskočil a vstoupil do Formule 3000, kde s takřka nekonkurenceschopným vozem zajížděl dobré výsledky a dokonce jednu velkou cenu vyhrál. V roce 1990 ukončil svou kariéru ve F30000, aby se mohl soustředit na závody sportovních vozů. Díky traťovému rekordu získal pole position v 24 hodin Le Mans a stal se tak vůbec nejmladším pilotem, který toto dokázal.

Formule 1.

Na začátku 90. let testoval monopost stáje Williams.  Debutoval v roce 1991 v GP USA ve Phoenixu v týmu Brabham. První bod získal v Grand Prix Belgie 1991. Pro sezonu 1992 obnovil smlouvu s Williamsem a stal se jejich testovacím pilotem, testoval i pro McLaren. V roce 1993 se vrátil zpět, tým Ligier jej jmenoval oficiálním závodním pilotem, v sezoně dvakrát dojel třetí a celkově obsadil 10. pozici. Následující rok přestoupil do týmu Tyrrell a s pomalým monopostem získal dokázal obhájit třetí místo v Grand Prix Španělska z předchozí sezony, které se stalo posledním pódiovým umístěním pro Tyrrell. Kvůli nedostatku sponzorů musel z týmu na konci roku odejít, vrátil se k testování pro McLaren a náhle se pro něj uvolnila závodní sedačka poté, co smlouvu s britským týme ukončil Nigel Mansell. Blundell tak dostal možnost závodit po boku budoucího dvojnásobného mistra světa, Miky Häkkinena. Celkově skončil desátý a nahradil jej Skot David Coulthard.

Mimo Formuli 1.

V roce 1992 s továrním týmem Peugeotu se účastnil závodů sportovních aut a společně s Derekem Warwickem a Yannickem Dalmasem zvítězil v 24 hodin Le Mans.  V roce 1996 odešel za oceán do americké série Champ Cars, jeho týmovým kolegou byl Mauricio Gugelmin, hned v prvním roce skončil třetí v poháru nováčků a dosáhl 6. příčky v 500 mil Indianapolis. Roku 1997 získal šesté místo v hodnocení jezdců. V sezoně 1999 utrpěl těžkou nehodu. V poslední sezoně za oceánem vyjel 18 bodů a celkově skončil na 21. příčce.  Po návratu do rodné Anglie pomáhal Darrenu Manningovi zvyknout si na vůz Champ Car, uspořádal první závod této série ve Velké Británii a svezl se při britském závodu WRC.  V roce 2003 dosáhl velkého úspěchu, když společně s Johnnym Herbertem a Davidem Brabhamem pro britskou značku Bentley vybojoval druhé místo v 24 hodin Le Mans.  Spolu s Martinem Brundlem založil 2MB Sports Management, která manažersky zaštiťuje např. Gary Paffetta či Mikea Conwaye.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Mark Blundell (* 8. dubna 1966, Barnet, Hertfordshire) je bývalý britský automobilový závodník a pilot Formule 1. V současnosti je tento otec dvou dětí komentátorem závodů F1 pro televizi ITV.

Mark Blundell (born 8 April 1966) is a British racing driver who competed in Formula One for four seasons, sports cars, and CART. He won the 1992 24 Hours of Le Mans. He was a Formula One presenter for the British broadcaster ITV until the end of the 2008 season when the TV broadcasting rights switched to the BBC. Blundell returned to the track in 2019, driving in the Kwik Fit British Touring Car Championship for the Trade Price Cars team.


Členové.

Uvnitř Evropského jednotného trhu jsou Členské státy Evropské unie. Několika dalším státům je umožněn přístup do určité míry. Evropský jednotný trh byl rozšířen s výjimkami v některých oblastech ekonomiky pro Island, Lichtenštejnsko a Norsko skrze Evropský hospodářský prostor a pro Švýcarsko skrze jeho bilaterální smlouvy s EU.  Turecko je členem Evropské celní unie od roku 1995, což mu umožňuje volný pohyb zboží s EU.  Tři post-sovětské země: Gruzie, Moldavsko a Ukrajina mají přístup ke čtyřem svobodám vnitřního trhu EU skrze Hlubokou a komplexní zónu volného obchodu (DCFTA), avšak volný pohyb osob je pouze v podobě možnosti kratkodobých bezvízových návštěv, přičemž volný pohyb pracovníků je vyhrazen pro členské státy EU. DCFTA je příkladem integrace do jednotného trhu EU mimo Evropský hospodářský prostor.

Vznik jednotného (společného) trhu.

Celní unie.

EHS směřovalo po svém vzniku k celní unii (zahrnující zrušení vzájemných obchodních omezení a společný celní sazebník). Ta představovala základní krok na cestě ke společnému trhu. Její budování bylo rozděleno do tří fází (mělo být dokončeno v roce 1969, povedlo se v roce 1968):

Společná obchodní politika.

Na celní unii navazoval vznik společného trhu, jehož nástrojem byla společná obchodní politika (přechodné období 12–15 let). Opatření k jeho vytvoření dohromady zahrnovala:

Překážky společného trhu.

Překážky v budování společného trhu představovaly především ochranářské tendence států a zájmových skupin. Mezi takto uplatňovaná (tzv. netarifní) omezení patřilo např.: V 60. letech se Společenství potýkalo s politickou krizí, která způsobila zpomalení integračních aktivit. Od 70. let pak hrál větší roli především Evropský soudní dvůr, který ve svých rozhodnutích působil ve prospěch odbourávání netarifních omezení. V tomto období se však rovněž projevila ekonomická krize, vedoucí k poklesu ekonomických ukazatelů ve Společenství. To se nadále potýkalo s problematickým financováním zemědělské politiky a otázkou britského příspěvku do rozpočtu. Toto období souhrnně označujeme jako tzv. eurosklerózu.

Úsilí o rozvoj společného trhu.

Reformní iniciativy.

Ferrantiho iniciativa.

Ferrantiho iniciativa z roku 1980 požadovala odstranění zbývajících obchodních omezení (na níž navazovala tzv. Klokaní skupina poslanců a průmyslníků).

Narjesův plán.

Narjesův plán směřoval k odstranění netarifních omezení skrze tzv. nový přístup (vzájemné uznávání, tato zásada se nepřímo projevila v Bílé knize o vnitřním trhu).

Albert - Ballova zpráva.

Albert - Ballova zpráva z roku 1982 obsahovala analýzu ekonomické problematiky Směrem k hospodářské obnově Evropy (podle ní je nutné vytvořit vnitřní trh s volným pohybem zboží a služeb).

Plán Evropa 1990.

Plán Evropa 1990, vytvořený Evropskou komisí a kulatým stolem evropských průmyslníků, upozornil na zbytečné formality při přechodu zboží přes hranice, problematické mechanismy rozdělování veřejných zakázek a rozdíly v daňových koncepcích zemí. Navrhoval tedy:

Bílá kniha o vnitřním trhu.

Ve stejném období se rovněž rozrostly aktivity samotné Komise (předseda Jacques Delors). V roce 1985 byla vydána Bílá kniha o vnitřním trhu, která shrnula dosavadních 279 překážek obchodu ve Společenství. Tyto překážky byly rozdělené na: Opatřeními navrženými Bílou knihou byly především: Naplnění čtyř svobod mělo být dokončeno do konce roku 1992.

Jednotný evropský akt.

Jednotný evropský akt z roku 1986 potvrdil konec roku 1992 jako moment dokončení společného trhu. Zároveň jím bylo zavedeno hlasování kvalifikovanou většinou ve věcech společného trhu. V roce 1987 vznikl dokument Jednotný akt: Nová meta pro Evropu, který stanovoval podmínky pro splnění cílů JEA.

Cecchiniho zpráva.

Cecchiniho zpráva se pokusila o vyčíslení nákladů, jež jsou způsobeny nedokončením společného trhu (tzv. Náklady ne-Evropy).

Digitální jednotný trh.

V roce 2015 představila Evropská komise plán vytvořit Digitální jednotný trh, který pokryje digitální marketing, elektronické obchodování, a telekomunikace.

Dokončování společného trhu a dnešní stav.

Na počátku 90. let se pozitivně projevil volný pohyb zboží a osob, byl zaznamenán pozitivní dopad na oblast telekomunikace, dopravy, finančních služeb (zlevnění), produktivitu a investice; toto vedlo k nárůstu eurooptimismu. Průběžné analýzy Komise však dávaly signál, že k plánovanému dokončení společného trhu v roce 1992 nedojde.

Sutherlandova zpráva.

Sutherlandova zpráva z roku 1992 potvrdila existenci omezení a stávajících rezerv v implementaci směrnic.

Bílá kniha Růst, konkurenceschopnost a zaměstnanost.

Bílá kniha Růst, konkurenceschopnost a zaměstnanost z roku 1993 vyzývala ke stabilizaci nezaměstnanosti a posílení principu solidarity.

Lisabonská strategie.

V roce 2000 byla vydána Lisabonská strategie, dle které měla EU být do 10 let nejkonkurenceschopnější ekonomikou světa založenou na znalostech.

Kokova zpráva.

V roce 2004 pak Kokova zpráva konstatovala, že tento cíl není možné uskutečnit (a navrhovala oslabit environmentální rozměr politik).  Budování společného trhu není dodnes dokončeno. Nadále se sleduje naplňování Bílé knihy o vnitřním trhu a stejně tak postoje států k implementaci opatření. Dokončení společného trhu bylo zpomaleno mimo jiné i rozšířením EU v roce 2004 a stejně tak i skutečností, že integrační aktivity se nadále rozšiřují do čím dál tím více kontroverzních oblastí.

Seznam čtyř svobod.

Volný pohyb zboží.

Zboží je možno prodávat ve všech členských státech EU. Zboží z ostatních členských zemí nemůže být znevýhodňováno oproti domácímu výrobku clem nebo speciální daní.

Volný pohyb osob.

Jedná se o právo občana EU volně cestovat, usazovat se a začít podnikat v ostatních zemích EU. Občan má právo v místě, kde pobývá, volit a být volen do Evropského parlamentu a do místních zastupitelstev. Cestování uvnitř Evropské unie upravuje Schengenská smlouva, která odstranila vnitřní hraniční kontroly mezi jednotlivými členskými státy. "Občanem EU" je každý, kdo má občanství některého ze členských států. Svoboda pobytu a usazování je jedním z nejdůležitějších práv, jež občanství unie, které bylo zřízeno Maastrichtskou smlouvou, přineslo.

Volný pohyb služeb.

Umožňuje podnikům nabízet své služby i v ostatních členských státech. Volným pohybem služeb se rozumí poskytování služeb přes hranice, tzn. bez toho, že by byl podnikatel ve státě, kde službu poskytuje, usazený.

Volný pohyb kapitálu.

Volný pohyb kapitálu je základním nástrojem jednotného trhu EU. Znamená volný pohyb finančního kapitálu i hmotného majetku po členských zemích EU. Občané Evropské unie tak mohou využívat finančních služeb v jakémkoliv jiném členském státě.

Literatura.

FIALA, Petr a Markéta PITROVÁ. Evropská unie. 2., dopl. a aktualiz. vyd. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury, 2009, 803 s..

Evropský jednotný trh, vnitřní trh nebo společný trh v rámci Evropské unie je prostorem bez vnitřních hranic, v němž platí volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu, který je definován Maastrichtskou smlouvou. Tato koncepce je východiskem dalších jednotlivých politik Evropské unie, které na společný trh navazují a mají za cíl dále naplňovat cíle čtyř svobod. Společný trh je obecně vymezen v části třetí Smlouvy o fungování Evropské unie a posléze v příslušných aktech sekundárního unijního práva a dalších pramenech.

The European Single Market, Internal Market or Common Market is a single market which seeks to guarantee the free movement of goods, capital, services, and labour – the ‘four freedoms‘ – within the European Union (EU). The market encompasses the EU's 27 member states, and has been extended, with exceptions, to Iceland, Liechtenstein and Norway through the Agreement on the European Economic Area, to Switzerland through bilateral treaties, and to the United Kingdom through the duration of its transition period as specified in the Brexit withdrawal agreement.


Morfologické znaky.

Oddenek je hnědý, šupinatý, s nestejně dlouhými a tlustými přírůstky. Obnovovací pupen je žlutavý.  Stonek je obvykle 10 – 25 cm dlouhý, lysý. Většinou se zde vyskytuje jeden přízemní list, nebo žádný. Přízemní list je dlouze řapíkatý, řapík je většinou lysý. Čepel je 3-5četná s lístky na bázi klínovitými, v obrysu velmi úzce kosočtverečnými.  V horní čtvrtině stonku se vyskytuje přeslen řapíkatých listenů. Čepel je 3četná s úkrojky v obrysu podlouhlými, nepravidelně zastřihovaně pilovitými až peřenolaločnými, vzácně klanými, na bázi klínovitými, na okraji krátce brvitými.  Květní stopky jsou 1–5 cm dlouhé a huňaté.  Z listového přeslenu vyrůstají dva květy, často pouze jeden.  Květy jsou sytě žluté, 1-2,5 cm široké. Okvětních lístků bývá zpravidla 5, jsou stejnotvaré – široce podlouhle eliptické. Květ je oboupohlavný. Tyčinky jsou krátké (asi třetina délky okvětních lístků) a prašníky jsou žluté.

Plod.

Pestíky se za plodu mění ve 4–5 mm dlouhé, krátce chlupaté nažky, zakončené krátkým, prohnutým zobánkem. Malé plody sasanky pryskyřníkovité mají výživný přívěsek, který nabízí potravu pro mravence, kteří na oplátku přispívají k rozšiřování rostliny.

Výskyt.

Sasanku pryskyřníkovitou můžeme nalézt v listnatých až smíšených lesích, vlhkých křovinách, na lesních loukách a pastvinách. S oblibou se vyskytuje na kyprých, humózních a spodní vodou provlhčených půdách. Vyskytuje se roztroušeně, avšak na místech výskytu často ve větších populacích.

Obsahové látky.

Čerstvě utržená rostlina je jedovatá. Obsahuje látky protoanemonin, kyseliny anemonovou, isoanemonovou a saponiny. V oddenku je dále obsažen arginin. Hlavní jedovatou látkou je protoanemonin. Otrava se projevuje zvracením, bolestmi břicha, průjmem, zánětem ledvin. Udává se, že smrtelná dávka pro dospělého člověka je asi 30 rostlin. Nebezpečný a zároveň více pravděpodobný je přenos jedovaté šťávy do očí. Vyvolává podráždění spojivek, může dojít i k zánětu. Při kontaktu s pokožkou vyvolává opět záněty, někdy puchýře.

Rozšíření.

V České republice se sasanka vyskytuje téměř všude. Dále hlavně ve střední Evropě, střední Itálii na severu až po jižní Skandinávii, na jihu až po sever Španělska, v Německu je spíše vzácná.  Sasanka pryskyřníkovitá má menší areál rozšíření než sasanka hajní a je také vzácnější.

Variabilita.

Je známo asi 40 druhů sasanek. Sasance pryskyřníkovité je nejblíže příbuzná sasanka hajní.

Sasanka pryskyřníkovitá ("Anemone ranunculoides") je jedovatá rostlina z čeledi pryskyřníkovitých. Latinské rodové jméno je odvozeno od řeckého slova "anemos" = vítr, jelikož rostlina se i při slabém větru ohýbá a její okvětní lístky snadno opadávají.

Anemone ranunculoides, the yellow anemone, yellow wood anemone or buttercup anemone, is a species of herbaceous perennial plant that grows in forests across most of Continental Europe, and less frequently in the Mediterranean region. It's occasionally found as a garden escape.


Mládí.

Rodným jménem je uváděna jako Zoe Yadira Zaldaña Nazario nebo Zoe Yadira Zaldana Nazario. Narodila se v americkém New Jersey portorické matce a otci pocházejícímu z Dominikánské republiky. Jejími rodnými jazyky jsou španělština a angličtina. Ve věku deseti let se rodina přestěhovala do Dominikánské republiky, kde žila dalších sedm let. Navštěvovala baletní třídu v jedné z nejprestižnějších škol na ostrově.  Ve věku sedmnácti let se vrátila do New Yorku, začala vystupovat v divadelní společnosti " Faces theater troupe", která měla na repertoáru hry zaměřené na osvětu teenagerů skrze témata zneužívání léčiv a pohlavního zneužití. Také účinkovala v divadle "New York Youth Theater".

Kariéra.

Zoe byla členkou FACES, když získala roli v epizodě seriálu "Zákon a pořádek" v roce 1999. První filmová role přišla o rok později s tanečním filmem "Tanec s vášní.". Následně se objevila ve snímku po boku Britney Spears "Crossroads" a v komedii "Rozjeď to!. "V roce 2003 získala roli Anamarie ve filmu ". "V roce 2004 se objevila ve třech filmech "Terminál, Ztracený ráj" a "Temptation". V roce 2005 si zahrála ve filmech "Constellation" a "Hádej kdo?", po boku Ashtona Kutchera, o rok později ve filmu "Premium."  V roce 2009 nastal průlom v její kariéře s filmy "Avatar" a "Star Trek" (Nyota Uhura). V roce 2010 si zahrála ve filmu "Parchanti, Chmatáci, Horší než smrt "a "Burning Palms. "V srpnu 2010 se stala tváří značky Calvin Klein. V roce 2011 zářila v kriminálním dramatu "Colombiana". V roce 2012 získala roli v romanticko-dramatickém filmu "The Words."  V květnu 2013 měl premiéru film "", ve kterém si znovu zahrála roli Uhury. V roce 2014 získala roli Gamory ve filmu "Strážci Galaxie". V květnu 2014 získala roli v televizním mini seriálu adaptace "Rosemary's Baby". Roku 2016 se opět představila jako Uhura ve snímku "". V roce 2017 si zopakovala roli Gamory ve filmech "Strážci Galaxie Vol. 2", o rok později ve filmu "" a v roce 2019 se objeví ve filmu "".  Na rok 2021 je naplánovaná premiéra filmu "Avatar 2".

Osobní život.

V červnu 2010 se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem hercem a vedoucím My Fashion Database Keithem Brittonem. V listopadu roku 2011 oznámili ukončení vztahu po 11 letech. Krátce nato začala chodit s hercem Bradleym Cooperem. Svůj vztah ukončili v lednu 2013.  V březnu 2013 začala chodit s italským umělcem Markem Peregou. Tajně se vzali v červnu 2013 v Londýně. V listopadu 2014 se jim narodila dvojčata: Bowie Ezio a Cy Aridio.

Zoe Saldana (psáno též jako "Zoë Saldaña, Zoë Saldana" či "Zoe Saldaña"; * 19. června 1978, Passaic New Jersey, USA) je americká herečka. Nejvýraznější role ztvárnila ve filmech "Rozjeď to!" (2002), jako Anamaria v "" (2003), jako Nyota Uhura ve "Star Treku" (od 2009), jako princezna Neytiri ve druhém nejvýnosnějším snímku všech dob "Avataru" (2009) a jako Gamora ve filmech "Strážci Galaxie" (2014) a.

Zoë Yadira Saldaña Nazario (born June 19, 1978) is an American actress. Following her performances with the theater group Faces, she was in a 1999 episode of "Law & Order". Her film career began a year later with "Center Stage" (2000) portraying a ballet dancer.


Vývoj.

Stroj zkonstruoval britský letecký konstruktér W. E. W. Petter. Typ konstrukčně vycházel z letounu Folland Midge. Poprvé vzlétl 18. července (jeho první let byl i premiérou lehkého proudového motoru Bristol Orpheus o tahu 14,62 kN) 1955. Původně byl navržen jako lehký stíhací letoun (Folland Gnat F.1). Ministerstvo pro zásobování branných sil objednalo v srpnu 1955 šest prototypů. Nakonec se rozhodlo, že si Royal Air Force místo Follandu Gnatu objedná upravený Hawker Hunter FGA.Mk 9 a neprojevilo o stíhací Gnaty zájem. 13 letounů však získalo Finsko, 2 Jugoslávie a 40 draků v různém stádiu rozpracovanosti obdržela Indie. V ní poté firma Hindustan Aeronautics Limited vyrobila licenčně 175 letounů pod názvem HAL Ajeet. Royal Air Force se však přece jenom zajímalo o Gnat – jako o cvičný letoun. Od roku 1957 (zabýval se tím již dříve, ale pouze soukromě) začal W. E. W. Petter pracovat na dvoumístné verzi letounu. Letoun bylo třeba značně pozměnit. Křídla byla zvětšena o 3,72 m2, takže mohla pojmout více paliva, což zmenšilo objem palivových nádrží v trupu a získal se tak prostor pro další vybavení. Přistávací rychlost měla být snížena pod 185 km/h. Do trupu letounu byl zastavěn motor Bristol Orpheus 100 o tahu 18,83 kN. Kvůli instalaci druhého sedadla byl trup prodloužen. Ocasní plochy byly zvětšeny a letoun dostal nová křidélka a vztlakové klapky. Přestože cvičná verze letounu postrádala integrované hlavňové zbraně, její výzbroj mohla být díky křídelním závěsníkům velmi pestrá. V srpnu 1957 bylo objednáno ministerstvem pro zásobování branných sil 14 letounů ověřovací série. V srpnu 1959 vzlétl první cvičný Folland Gnat (Folland Gnat T.1). Avšak k tomu, aby firma Folland získala zakázku, byla nepřímo donucena stát se součástí společnosti Hawker Siddeley Aviation, protože velkým sdružením dávala vláda přednost. Jako první dostala letouny začátkem roku 1962 Central Flying School.

Operační nasazení.

Indie.

Indické a nezávislé zdroje tvrdí, že Gnatům, které sloužily v Indickém letectvu, se za Indicko-pákistánské války v roce 1965 podařilo sestřelit sedm letounů Canadair Sabre (licenčně vyráběných letounů North American F-86 Sabre). Pákistánské letectvo toto číslo nepotvrzuje, ale tvrdí, že Gnaty v leteckých soubojích dosáhly pouze tří vítězství a že během války byly dva Gnaty sestřeleny. V počáteční fázi války byl jeden Gnat indického letectva pilotovaný majorem letectva Brij Pal Singh Sikandem donucen přistát na letišti v Pasruru dvěma letouny Lockheed F-104 Starfighter pákistánského letectva. Tento letoun je vystaven jako válečná kořist v leteckém muzeu v Karáčí. Po uzavření příměří 16. prosince 1965 byla jedna Cessna O-1 pákistánského letectva sestřelena Gnatem.  Gnaty byly Indickým letectvem znovu použity v další válce s Pákistánem v roce 1971. Asi nejznámější akcí je Bitva u Boyry, ve které indické Gnaty sestřelily dva Canadairy Sabre pákistánského letectva a jeden vážně poškodily. Pákistánské letectvo tvrdilo, že jednoho Gnata sestřelilo, ale prokázalo se, že to není pravda. Další známý letecký souboj se odehrál nad Srinagarským letištěm. Osamocený indický Gnat bojoval se šesti Sabry a dva z nich se mu podařilo zasáhnout, než byl sestřelen. Jeho pilot jménem Nirmal Jit Singh Sekhon byl posmrtně vyznamenán vyznamenáním Param Vir Chakra, což je nejvyšší indické vojenské vyznamenání, a byl jediným indickým letcem, kterému se zatím podařilo tohoto vyznamenání dosáhnout.  Po obou dvou válkách, v nichž Gnaty sváděly letecké souboje s Canadairy Sabre a drtivě je porážely (přestože že Canadair Sabre Mk.6 byl považován za nejlepší letadlo pro letecké souboje své éry) dostaly Gnaty v Indickém letectvu přezdívku "Sabre Slayer" (zabiják Sabrů). Gnaty sloužily v Indickém letectvu 20 let od roku 1958 do roku 1978.

Finsko.

Finskému letectvu byl první Gnat dodán 30. července 1958. 31. července 1958 s ním major Lauri Pekuri překonal rychlost zvuku. Typ Gnat F.1 z počátku v drsných finských podmínkách trpěl mnoha problémy. Finsko bylo prvním provozním uživatelem typu Gnat F.1 a letadlo mělo ještě mnoho nedořešených problémů. Všechny Gnaty byly 26. srpna 1958 na půl roku, po zničení stroje GN-102 kvůli technické konstrukční chybě v hydraulickém systému, uzemněny a letadlo se brzy stalo předmětem silné kritiky. Během nehod byly zničeny další 3 stroje, dva piloti se katapultovali a jeden zahynul. Jakmile byly počáteční problémy vyřešeny, ukázalo se, že má letoun extrémní manévrovatelnost a dobré výkony ve vzduchu, ale také je velmi náročný na údržbu. Dostupnost náhradních dílů byla vždy problémem a jeho údržba byla pro mechaniky z řad branců výzvou. Gnaty byly z aktivní služby v roce 1972 vyřazeny a nahradily je stroje Saab 35 Draken.

Spojené království.

Ve Spojeném království Gnaty sloužily pouze jako cvičné letouny. Jejich největším uživatelem byla No. 4 Training School ve Valley. Létaly s nimi akrobatické týmy např. Yellowjacks, kteří se později reorganizovaly na Red Arrows. Red Arrows na nich létaly chvíle než je nahradily roku 1979 letouny Hawk T.1. Mnoho letounů se po svém vyřazení dostalo do rukou soukromých sběratelů.

Specifikace.

Gnat T.1

Výkony.

Gnat F.1

Zajímavosti.

Několik těchto letounů bylo použito pro natáčení americké komedie Žhavé výstřely (Hot Shots!) v hlavní roli s Charlie Sheenem..

Dochované exempláře.

Do dnešní doby se dochovalo mnoho Gnatů (zejména ve Velké Británii a USA) z nichž podstatná část je letuschopná.

Folland Gnat byl britský cvičný a také lehký stíhací proudový podzvukový letoun s šípovitým křídlem. Byl navržen jako cenově dostupný lehký stíhač na rozdíl od většiny ostatních typických bojových letounů, které byly větší a jejich pořizovací cena byla také vyšší. Královské letectvo (RAF) ho používalo jako cvičné letadlo. U zahraničních uživatelů se vedle cvičných letů dočkal i bojového nasazení.

The Folland Gnat is a British compact swept-wing subsonic fighter aircraft that was developed and produced by Folland Aircraft. Envisioned as an affordable light fighter in contrast to the rising cost and size of typical combat aircraft, it was procured as a trainer aircraft for the Royal Air Force (RAF) as well as by export customers, who used the Gnat in both combat and training capacities.


Biografie.

Narodila se v Haifě krátce po vzniku Izraele a studovala hebrejskou literaturu na Telavivské univerzitě. Poslankyní Knesetu se stala 14. dubna 1992, krátce před parlamentními volbami v červnu téhož roku, a to coby náhradnice za Chajima Korfu. Své poslanecké místo obhájila v červnových volbách a během svého prvního funkčního období působila jako předsedkyně výboru pro zlepšení práv žen, podvýboru pro osobní práva a parlamentního výboru pro vyšetřování domácího násilí.  Poslankyní byla znovu zvolena ve volbách v roce 1996, po nichž byla jmenována ministryní komunikací ve vládě Benjamina Netanjahua. Jako ministryně se snažila zvýšit konkurenceschopnost v oblasti komunikací oslabením a privatizováním společnosti Bezek, která měla do té doby monopol na pevné linky.  Spory s premiérem Netanjahuem vyvrcholily odchodem Livnat z vlády v roce 1997 a následným pokusem sesadit jej z postu předsedy Likudu. Poté co Netanjahu rezignoval na post předsedy strany po prohraných volbách v roce 1999, podporovala Ariela Šarona v jeho snaze o získání předsednického postu. Ve volbách v roce 2001 pak Ariel Šaron porazil Ehuda Baraka v přímé volbě premiéra a v nové Šaronově vládě byla Livnat jmenována ministryní školství.  Opětovně byla zvolena ve volbách v roce 2003 a setrvala na postu ministryně školství až do roku 2006, kdy Likud opustil vládu, po Šaronově odchodu ze strany. Poslankyní zůstala i po volbách v roce 2006 a 2009 a po druhých zmíněných byla jmenována na nově zřízený post – ministerstvo kultury a sportu.  Během své politické kariéry byla místopředsedkyní a úřadující předsedkyní Světového hnutí Likud.  Žije v Tel Avivu, je vdaná a má dvě děti.

Limor Livnat (: ; narozena 22. září 1950) je izraelská politička a bývalá poslankyně Knesetu za stranu Likud. V letech 2009 až 2013 zastávala pozici ministryně kultury a sportu v izraelské vládě.

Limor Livnat (; born 22 September 1950) is an Israeli politician. She served as a member of the Knesset for Likud between 1992 and 2015, and was Minister of Communications, Minister of Education, and Minister of Culture & Sport.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 562 metrů, v centrální části Horní Galileji, cca 17 kilometrů od břehů Středozemního moře a 7 kilometrů od libanonských hranic. Severně od obce probíhá údolí s vodním tokem Nahal Šarach. Na západní straně terén klesá do kaňonu vádí Nachal Kaziv, kam po jihovýchodní straně vesnice přitéká boční vádí Nachal Zavit.  Obec se nachází cca 2 kilometry severně od města Ma'alot-Taršicha, cca 116 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 37 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Abirim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. 2 kilometry severovýchodně odtud leží malé město Fassuta, které obývají izraelští Arabové. Na severní a západní straně převládá židovské osídlení. 5 kilometrů na jihovýchod začíná okolo masivu Har Meron oblast, kterou obývají Drúzů (město Churfejš).  Osada Abirim je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 8925, která vede do sousední obce Fassuta.

Dějiny.

Vesnice Abirim byla založena v roce 1980. K jejímu založení došlo 25. prosince 1980. Vznikla v rámci programu ha-Micpim be-Galil (המצפים בגליל, doslova „"Galilejské vyhlídky"“), který v Galileji vytvářel nové vesnice, jež měly posílit židovské demografické pozice v oblastech s dosavadní převahou Arabů. Jméno obce odkazuje na místní název nedaleké křižácké pevnosti Mecad Abirim (מצד אבירים). Místní obyvatelé ale zpočátku svou obec nazývali Eder (אדר). První osadníci se zabývali lesnickými pracemi a chovem zvířat.  Výstavba vesnice Abirim byla jedním z posledních případů, kdy izraelský stát povolil výstavbu trvalých obydlí v přírodní rezervaci. Obec využívá svou polohu uprostřed lesů a ve většině zdejších domů je k dispozici turistické ubytování. V obci fungují zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v kibucu Sasa. Většina služeb se nachází v nedalekém městě Ma'alot-Taršicha.

Demografie.

Obyvatelstvo osady Abirim je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Abirim Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 183 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 1,6 %.

Abirim ( אַבִּירִים, v oficiálním přepisu do angličtiny Abbirim) je vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Ma'ale Josef.

Abirim (, "lit." Knights) is a community settlement in northern Israel. Located in the Upper Galilee, three kilometres from Ma'alot-Tarshiha, it falls under the jurisdiction of Ma'ale Yosef Regional Council. In it had a population of. It is located in the middle of a natural oak forest bordering the Nahal Kziv nature reserve.


Seznam skladeb na LP.

Všechny písně napsali a složili Benny Andersson & Björn Ulvaeus.  (P) 1976 Polar Music International AB, Stockholm, Sweden.

Další vydání CD a bonusové skladby.

Album Arrival bylo remasterováno a vydáno v roce 1997 s jedním bonusem:  Album Arrival bylo remasterováno a vydáno v roce 2001 s jedním bonusem:  Album Arrival bylo remasterováno a vydáno v roce 2005 jako součást box setu "The Complete Studio Recordings" s několika bonusy::  Vokály skladeb 13 až 15 byly nahrány v lednu 1980. Tyto tři písně jsou z alba "Gracias Por La Música" (Septima SRLM 1, 23. června 1980).  Album Arrival bylo znovu vydáno 16. října 2006 k 30. výročí původního vydání v rámci "Deluxe' Edition". Seznam skladeb je shodný s vydáním v roce 2005, navíc obsahuje píseň "Fernando" ve švédštině Frida (sólo) z instrumentálním ABBA základem a bonusové DVD s následujícími videoklipy:  Album Arrival bylo opět vydáno v roce 2008 jako součást box setu "The Albums" bez bonusových skladeb.

When I Kissed The Teacher.

Tato skladba nikdy nevyšla ve formě singlu, ale byla vydána jako promo video "When I Kissed The Teacher" (původním názvem "Rio de Janiero"). Roli učitele hrál švédský herec Magnus Härenstam, Agnetha pak ztvárnila studentku. Benny Andersson označil tuto píseň jako jednu ze svých nejoblíbenějších v rámci celé produkce skupiny.  Píseň byla zařazena na desku největších hitů ABBY a videoklip pak na Abba:The Definitive Collection.  When I Kissed the Teacher coververze  Další  Singly - Hitparáda singlů UK

Hitparády.

Singly - USA Singly - Kanada Singly - Austrálie Singly - Západní Německo Singly - Norsko

Arrival je čtvrté studiové album švédské hudební skupiny ABBA, vydané 11. října 1976 ve Švédsku. Nahráno bylo ve stockholmském Metronome and Glen studios. Na kompaktním disku poprvé vyšlo v roce 1984. Celkově pak bylo čtyřikrát digitálně remasterováno, a to v letech 1997, 2001, 2005, tehdy jako součást box setu "The Complete Studio Recordings" a naposledy v roce 2006 v rámci "Deluxe Edition". Skladba "Fernando", která není součástí původně vydané desky z roku 1976, byla dána do prodeje ve formě singlu téhož roku ještě před vydáním alba, a poté zařazena na australskou a novozélandskou verzi. Píseň "Fernando" nebyla vydána až do remasteringové verze alba v roce 1997. Hlavními hity pocházející z této desky jsou "Dancing Queen", "Money, Money, Money" a "Knowing Me, Knowing You".

Arrival is the fourth studio album by the Swedish pop group ABBA. It was originally released in Sweden on 11 October 1976 by Polar Records. Recording sessions began in August 1975 and continued until September 1976 at Metronome and Glen studios in Stockholm, Sweden. It became one of ABBA's most successful albums to date, producing three of their biggest hits: "Dancing Queen," "Money, Money, Money" and "Knowing Me, Knowing You." Released as a single earlier the same year (in March 1976), the track "Fernando" was included on the Australian and New Zealand versions of the album. "Arrival" was the best-selling album of 1977 in the United Kingdom and was certified gold by the Recording Industry Association of America.