Geografie.

Leží v nadmořské výšce 363 metrů v zalesněné krajině na pomezí pahorkatiny Šefela a Judských hor. Severně od obce protéká vodní tok Nachal Lachiš. Jižně od vesnice je to vádí Nachal Adorajim.  Obec se nachází 37 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 62 kilometrů jihojihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 41 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 16 kilometrů jihovýchodně od města Kirjat Gat. Amacji obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Vesnice leží ovšem jen necelé 3 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od Západního břehu Jordánu s převážně arabskou (palestinskou populací). Počátkem 21. století byly ovšem tyto arabské oblasti fyzicky odděleny pomocí bezpečnostní bariéry.  Amacja je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 3415.

Dějiny.

Vesnice je pojmenována podle biblické postavy Amasjáše zmiňovaného například v Druhé knize kronik 25,1 Ten měl podle Bible zemřít právě v regionu Lachiš.  Byla založena v roce 1955. Šlo o součást jednotně koncipované sídelní sítě budované v regionu Chevel Lachiš po vzniku státu Izrael. Zakladateli mošavu byli členové polovojenských osadnických oddílů Nachal, kteří se zde usadili nedaleko místa, kde do roku 1948 stávala vesnice al-Davajima, která byla během války za nezávislost vysídlena. Roku 1957 se osada proměnila na ryze civilní sídlo, jehož rozvoj zajišťovala organizace Miškej Cherut Betar. Do roku 1967 šlo o pohraniční osadu, jejímž úkolem bylo posílit židovské osídlení poblíž Zelené linie a zamezit arabské přeshraniční infiltraci z prostoru města Hebron. Součástí obce je provizorní tábor pro ubytování židovských rodin evakuovaných v rámci plánu jednostranného stažení roku 2005 z pásma Gazy. Tábořiště má kapacitu 65 bytových jednotek. Obec plánuje stavební expanzi o 140 domů. Příslušné plány ještě ale nebyly definitivně schváleny. Místní ekonomika je založena na zemědělství (pěstování polních plodin a révy, chov dobytka) a turistickém ruchu. V osadě funguje společenské středisko a sportovní areály.  Počátkem roku 2012 začalo na severozápadním okraji vesnice budování zcela nové obce Karmej Katif, do které se mají přestěhovat vysídlenci z Gazy, pobývající dosud v provizorní čtvrti v Amacji. Zároveň byla uzavřena dohoda mezi státem a představiteli Amacji, na jejíchž pozemcích Karmej Katif vyrůstá. Příslušná lokalita byla obcí Amacja vrácena státu, který jí za to poskytl jiné pozemky a zároveň umazal část obecních dluhů.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Amacji Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s populací, která po dlouhodobé stagnaci začala po roce 2005 v souvislosti s příchodem rodin vysídlených z Gazy prudce narůstat. K 31. prosinci 2014 zde žilo 536 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 1,7 %.

Amacja ( אֲמַצְיָה, v oficiálním přepisu do angličtiny Amazya, přepisováno též Amatzia) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Lachiš.

Amatzia () is a moshav in south-central Israel. Located around 8 km southeast of Lakhish, it falls under the jurisdiction of Lakhish Regional Council. The population is a mix of religious and secular Israelis, and was in.


Pozadí.

V třetí den jomkipurské války, 8. října, zahájila izraelská armáda protiútok na Sinajském poloostrově, při pokusu zatlačit egyptskou armádu zpět za Suezský průplav. Velení izraelského námořnictva očekávalo, že pozemní tlak na přístav Port Said způsobí stažení egyptských námořních aktivit z místních přístavů do Alexandrie, která se nachází zhruba 177 kilometrů západně. Flotile izraelských raketových člunů proto bylo nařízeno plout k přístavu Port Said. Lodě, které se zrovna vrátily do Haify po bitvě u Latakie, však ještě nebyly kompletně natankované. Navzdory tomu plulo již po dvaceti pěti minutách osm lodí rychlostí 30 uzlů jižním směrem. O pět hodin později dorazily k Port Saidu, kde se setkaly s velitelem Michaelem Barkajem, který již na místě vyčkával se dvěma čluny. Mezi tím se však izraelský protiútok na Sinaji nezdařil a egyptské lodě přístav neopustily.  Barkaj a velitel námořnictva, admirál Benjamin Telem, se rozhodli vylákat Egypťany ostřelováním cílů na pobřeží nilské delty. Když v 21.00 začali s ostřelováním, detekovali cíle západním směrem. Izraelské čluny proto zvýšily rychlost na 40 uzlů, avšak po zhruba třiceti minutách se ukázalo, že pronásledují elektronické stíny. Barkaj pozastavil přeskupení a dotázal se svých lodí na stav paliva a munice. Loď, na které se nacházel, INS "Miznak" a další tři lodě měly velmi malé zásoby paliva. Zvažoval návrat do Haify, ale nakonec se rozhodl poslat zpět čtyři lodě potýkající se s nedostatkem paliva a sám zůstal se zbylými. Když se přemisťoval z "Miznaku" na INS "Herev", izraelské lodě detekovaly čtyři moderní sovětské raketové čluny "Osa I" vyplouvající z Alexandrie směrem na východ. Poté, co se Barkaj nalodil na "Herev", nařídil flotile šesti lodí plout směrem k Alexandrii.

Začátek.

Barkajova flotila čítala dva raketové čluny třídy "Sa'ar 4" (INS "Rešef" a INS "Kešet"), dva raketové čluny třídy "Sa'ar 3" (INS "Soufa" a INS "Herev"), jeden raketový člun třídy "Sa'ar 2" (INS "Ejlat", pojmenovaný po lodi INS "Ejlat" potopené před šesti lety) a jeden raketový člun třídy "Sa'ar 1" (INS "Misgav"), který však nenesl žádné střely. Ve 23.00 Barkaj zformoval flotilu do tří dvojic, které pluly vedle sebe přes širokou frontu. Severní dvojici tvořili "Rešef" a "Kešet", prostřední dvojici "Ejlat" a "Misgav" a jižní dvojici "Herev" a "Soufa". V tomto okamžiku se egyptské raketové čluny nezobrazovaly na radaru nebo dálkových elektronických senzorech a nebylo tak jasné, zda se pohybují směrem k izraelským lodím. Když se blížila půlnoc, nařídil Barkaj jižní dvojici ostřelovat cíle v Damiettě na pobřeží. Když se lodě chystaly ke střelbě, jejich elektronické podpůrné opatření (ESM) detekovalo něco západně od Baltimu. Barkaj nařídil severní dvojici rozptýlit dálkové klamné cíle severně od její pozice, aby zjistil, zda zpozorovaný objekt zahájí palbu. Po chvíli byl oblak klamných cílů zasažen střelou letící ze západního směru. Čluny tříd "Sa'ar" spustily svá elektronická protiopatření a vyrazily plnou rychlostí směrem k egyptským lodím, zatímco Barkaj se rozhodl nevolat na pomoc izraelské letectvo.

Bitva.

Izraelská bitevní linie měla banánovitý tvar a severní dvojice lodí se nacházela více vpředu než zbytek lodí. Dvě dvojice egyptských raketových člunů "Osa I" pluly směrem k izraelské flotile, ale byly stále mimo 45kilometrový dostřel egyptských střel Styx. Dostřel izraelských střel Gabriel byl 25 kilometrů, což představovalo 20kilometrovou mezeru, kterou Izraelci chtěli bezpečně překlenout díky systémům elektronického boje, které střelám Styx nabídly mnohem více cílů, než doopravdy bylo. V 00.15 zaznamenaly senzory odpálení egyptských střel ze vzdálenosti 48 kilometrů. Po dvou minutách střely explodovaly na moři, aniž by způsobily jakékoliv škody. Egypťané pokračovali dále v kurzu a po deseti minutách vypálili další tři salvy. Jejich střely směřovaly převážně na oblak klamných cílů, rozptýlený severní dvojicí izraelských lodí. Po vypálení posledních střel ze vzdálenosti 30 kilometrů se egyptské čluny otočily a rychle se vracely zpět do Alexandrie. Izraelské čluny je pronásledovaly a jejich velitelé byli Barkajem upozorněni, aby nestříleli ze vzdálenosti větší než 17 kilometrů. Podle jeho výpočtů měli Izraelci dostihnout pomalejší egyptské čluny ještě před přístavem.  Po 25minutovém pronásledování se INS "Kešet" dostal do 17kilometrové zóny a vypálil střelu, která zasáhla egyptský člun. V té chvíli začala strojovna "Kešetu" nabírat vodu z prasklé trubky. Po odpálení další střely se "Kešet" zastavil dva kilometry od zničeného egyptského člunu, zatímco INS "Misgav" se k přiblížil a zasáhl člun palbou z děla. Mezitím INS "Rešef" vypálil a zasáhl druhý egyptský člun a INS "Ejlat" rovněž vypálil střelu. "Rešef" se poté přiblížil k zničenému egyptskému člunu a potopil jej výstřelem z děla. Jižní dvojice egyptských člunů se rozdělila a jeden z nich byl zasažen a zůstal stát, ale nepotopil se. "Herev" a "Soufa" na člun vypálily desítky granátů, než zjistily, že ve skutečnosti najel na mělčinu. Poslední zbývající egyptský člun plul západně k Alexandrii a dostal se mimo dostřel. Nejblíže byl "Rešef", který se pustil do pronásledování. Zbraňový důstojník ale nahlásil elektrickou poruchu, která bránila odpálení střel. "Rešef" i navzdory tomu egyptský člun sledoval v naději, že se dostane na dostřel lodního kanónu, avšak Barkaj si všiml, že se izraelský člun odděluje od zbytku flotily, a že se dostává nebezpečně blízko pobřeží. V obavě ze zranitelnosti při případném leteckém útoku se nařídil stáhnout. Velitel "Rešefu" požádal o několik dalších minut, ale nakonec se připojil zpět k flotile.

Závěr.

Když Telem zaznamenal, že se jedna z lodní příliš blíží k Alexandrii, nařídil Barkajovi zastavit pronásledování. V 01.30 se již izraelská flotila vracela do Haify. Čtvrtý egyptský člun dorazil do Alexandrie. Egypt tvrdil, že potopil čtyři izraelské „cíle,“ z čehož tři měly být motorové torpédové čluny a jeden měl být raketový člun. Roky po proběhlé bitvě se setkal velitel "Rešefu" s egyptským námořním důstojníkem, jenž velel jednomu z egyptských člunů, na americké Naval War College. Egypťan uvedl, že on a dva nebo tři členové posádky přežili explozi a povedlo se jim doplavat na pobřeží.

Bitva u Baltimu, někdy též uváděna jako bitva u Damietty, byla námořní bitva mezi izraelským a egyptským námořnictvem, ve dnech 8. až 9. října 1973, během jomkipurské války. Odehrála se v deltě Nilu, mezi městy Baltim a Damietta. Bitva vypukla, když šest izraelských raketových člunů tříd "Sa'ar" plujících směrem k Port Saidu narazilo na čtyři egyptské raketové čluny projektu 205 (kódové označení NATO: "Osa I"), plujících z Alexandrie. Celá potyčka trvala zhruba čtyřicet minut. Čluny třídy Osa vypálily střely Styx, minuly a začaly se stahovat do Alexandrie, pronásledovány Izraelci. Dva egyptské čluny byly potopeny střelami Gabriel během deseti minut a třetí člun byl potopen o dvacet pět minut později. Čtvrtému se podařilo vrátit se na základnu.

The Battle of Baltim (also Battle of Damietta, Battle of Baltim–Damietta, Battle of Damietta–Baltim or Battle of Damietta – El Burelos) was fought between the Israeli Navy and the Egyptian Navy on October 8–9, 1973, during the Yom Kippur War. It took place off the Nile delta, between Baltim and Damietta. The battle erupted when six Israeli Sa'ar class missile boats heading toward Port Said were engaged by four Egyptian Osa class missile boats coming from Alexandria. It lasted about forty minutes. The Osas fired Styx missiles, missed, and begun withdrawing back to Alexandria when the Israelis began to give chase. Two Osas were sunk by Gabriel missiles within a span of 10 minutes, and a third was sunk twenty-five minutes later. The fourth made it back to base.


Taxonomie.

EPPO kód.

Pro taxon označovaný "Laburnum anagyroides "EPPO používá označení LABAN

Taxonomická synonyma.

Podle EPPO a biolib.cz je pro rostlinu s označením "Laburnum anagyroides" používáno více rozdílných názvů, například <nowiki>"Cytisus laburnum" nebo "Laburnum vulgare"</nowiki>, ale i "Cytisus pendulus, Cytisus penduliflorus, Genista laburnum".

České názvy.

Podle dostupných zdrojů je pro rostlinu s označením štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides)" používáno více rozdílných názvů, například „zlatý déšť pravý“ nebo „zlatý déšť“.

Výskyt.

Štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides") se přirozeně vyskytuje v jižní části Evropy od Francie přes jižní úbočí Alp a severní část Apenin až po Balkánský poloostrov.

Popis.

Štědřenec odvislý je opadavý keř nebo malý strom s převislými větvemi, dorůstající výšky až 7 metrů, se zelenou kůrou a vzpřímenými nebo převislými větvemi. Listy jsou trojčetné, dlouze řapíkaté, bez palistů, s téměř přisedlými oválnými lístky.  Kvete od dubna do června. Květy jsou zlatožluté, motýlovité, v bohatých deseti- až třicetikvětných převislých hroznech. Kalich je zvonkovitý, slabě dvoupyský, s horním pyskem zakončeným 2 zuby a dolním trojzubým. Pavéza je okrouhlá až široce vejčitá, na vrcholu vykrojená. Křídla jsou obvejčitá, delší než člunek. Člunek je velmi krátký, zahnutý. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Semeník je stopkatý, s mnoha vajíčky a zakřivenou čnělkou nesoucí vrcholovou bliznu.  Plodem je až 8 cm dlouhý hedvábně chloupkatý lusk. Lusky jsou podlouhlé, zploštělé, dlouze stopkaté, na švech ztlustlé až úzce křídlaté a mezi semeny slabě zaškrcované. Obsahují několik ledvinovitých semen.

Toxicita.

Štědřence obsahují (zejména v semenech) silně jedovatý chinolizidinový alkaloid cytisin (laburnin), dále laburnamin a derivát stilbenu hydroxyresveratol. Semena štědřence odvislého obsahují asi 1,5 až 3 % cytisinu, sušené listy asi 0,3 %, květy 0,2 %. Otravy se projevují dlouhotrvajícím zvracením, zemdlelostí, později i průjmem. Při velké dávce může smrt nastat již do hodiny. Otravy se nejčastěji objevují po požití semen nebo nápadných květů. Uvádí se, že k otravě u dětí postačí 2 semena nebo 5 květů. Zvířata s výjimkou koní se štědřenci vyhýbají. U masožravců spouští požití štědřence ihned silné zvracení, které odstraní většinu jedu ze žaludku.

Použití.

Štědřenec odvislý je v České republice poměrně často pěstován jako okrasná dřevina.  Dřevo štědřence odvislého je velmi dekorativní a navíc je tvrdé, pevné, pružné a dobře opracovatelné. Je to jedno z nejtěžších a nejtvrdších evropských dřev. Běl je žlutohnědá, jádrové dřevo tmavě hnědé. Dřevo je vhodné např. na soustružení, násady, díly hudebních nástrojů a intarzie. Mimořádně vhodné je i na výrobu luků.  Dříve se používala semena a nať v lékařství jako psychofarmakum při nadměrné dráždivosti, psychoneurotických nemocech, migréně, chronické otravě arsenikem a k léčbě jaterních chorob. Za první světové války byly pokusy o užívání jako náhražky tabáku (hlavní účinná látka cytisin má podobné účinky jako nikotin).

Pěstování.

Preferuje teplé chráněné stanoviště a slunečné nebo světlé polohy, vlhké propustné živné půdy, snese i chudé, sušší, kamenité půdy. Dobře roste na stanovištích se zásaditou, vápenatou půdou ale snese i mírně kyselou. Je obtížným plevelem.  Množí se semeny, lze jej množit řízky.  Není vhodné dřevinu vysazovat poblíž dětských hřišť, na sídlištích, a podobně. Jsou totiž známy případy otravy dětí zelenými „hrášky“.

Štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides") je rostlina, opadavá dřevina z čeledi bobovitých, tvořící keře nebo malé stromy s hroznovitými květenstvími s žlutými květy. V ČR se pěstuje jako okrasná rostlina, ale pochází z oblasti jižní Evropy.

Laburnum anagyroides, the common laburnum, golden chain or golden rain, is a species in the subfamily Faboideae, and genus "Laburnum". "Laburnum alpinum" is closely related. It is native to Central and Southern Europe.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 55 metrů v pobřežní nížině, v regionu Šefela. Východně od obce teče vádí Nachal Ge'a, jež jihovýchodně od mošavu ústí do vádí Nachal Oved.  Obec se nachází 5 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 53 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 64 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 5 kilometrů jihovýchodně od města Aškelon. Mavki'im obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Mavki'im je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 4. Podél východní strany vesnice jsou dochovány zbytky železničního tělesa z dob mandátní Palestiny, kdy tudy vedla mezinárodní trať z Haify do Egypta. Používá se jako průmyslová vlečka s odbočkou k jihozápadu do elektrárny Rutenberg. K východu tu odbočuje železniční trať Kirjat Gat-Aškelon rovněž využívána pouze jako průmyslová vlečka. Ve výstavbě je ovšem železniční trať Aškelon-Beerševa pro osobní přepravu, která by měla navázat jižním směrem na zbytky britské železnice.

Dějiny.

Mavki'im byl založen v roce 1949. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy oblast ovládla izraelská armáda. Zakladateli mošavu byli Židé z Maďarska, kteří se předtím v řadách izraelské armády účastnili bojů. Na vzniku osady se podíleli členové mládežnického hnutí ha-No'ar ha-cijoni.  Funguje tu obchod se smíšeným zbožím, zdravotní středisko a sportovní areály. Do vesnice se přistěhovalo 25 židovských rodin evakuovaných v rámci plánu jednostranného stažení roku 2005 z osady Pe'at Sade z pásma Gazy.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Mavki'im Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 378 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 2,6 %.

Mavki'im ( מַבְקִיעִים, v oficiálním přepisu do angličtiny Mavqi'im) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Chof Aškelon.

Mavki'im (, "lit." Breakthroughs) is a moshav in southern Israel. Located near Ashkelon, it falls under the jurisdiction of Hof Ashkelon Regional Council. In it had a population of.


Děj.

Larita, okouzlující americká vdova a úspěšná automobilová závodnice, potká v Monaku mladého Angličana Johna Whittakera. Vezmou se a John ji odveze s sebou domů, aby potkala jeho rodinu a seznámila se s jejich panstvím, kde hospodařilo sedm generací rodiny Whittakerů. Tam Larita potká svou ledově chladnou tchyni Veronicu a rozcuchaného tchána se smutnýma očima Jima.  Veronica, předem rozhodnutá nemít ráda svoji snachu, je ještě více rozčílená, když zjistí, že se jedná o drzou Američanku, která, stejně jako Jim, mluví plynně francouzsky. Larita se rovněž seznámí s Johnovou bývalou přítelkyní Sarah Hurstovou, která má k Johnovu manželství dobrý vztah. Larita zůstává i přes pohrdání své tchyně klidná a dokonce prozradí, že již byla vdaná. Veronica cítí, že se John brzy svou manželkou unaví a manželství skončí rozvodem. Snaží se, aby byla Larita nešťastná, zatímco John souhlasil s tím, že zůstane doma.  John se k Laritině znechucení nehodlá opustit rodinné panství. Larita se na venkově nudí a odmítá se účastnit krvavých sportů jako lovení. Čte román Hledání ztraceného času od Marcela Prousta, což šokuje ženské příbuzné jejího manžela. Odmítá hrát tenis a nelíbí se jí Veroničino staré zařízení domu, prudérní přátelé i jídlo. Navíc trpí sennou rýmou. Pokouší se s Veronicou vyjít, ale ta veškeré pokusy odmítá.  Larita udělá několik neúmyslných faux pas. Omylem zabije rodinnou čivavu, když si na ni sedne, a dává různé rady manželově mladší sestře Hildě, které vyústí v to, že jí nenávidí i manželovy sestry. Veronica se svými hosty na lovu pak objeví Laritu a Johna při souloži v domku na poli. Veronica tak nenávidí Laritu ještě víc. Ta je izolovaná a jejími jedinými přáteli jsou Jim a služebnictvo, se kterým nakládá mnohem lépe než Veronica. Larita pomůže Jimovi pracovat na jeho motocyklu. Ten se stále cítí špatně kvůli tomu, že všichni jeho spolubojovníci z války zemřeli, a ztratil zájem o dění doma, mezi ním a manželkou již není žádná láska.  Když John zjistí, že finanční situace jeho rodiny je velmi špatná, začne se více přiklánět k rodině a, k Veroničině radosti, začnou jeho city k Laritě ochabovat. Hilda pak získá novinový článek odhalující Laritino skandální tajemství. Larita pomohla svému prvnímu manželi zemřít, když trpěl na nevyléčitelnou rakovinu. Dala mu na jeho přání smrtelnou injekci. Byla kvůli tomu souzena, ale soud skončil jejím osvobozením. John Laritu odmítá, zatímco Jim obviňuje své dcery z krutosti. Na další Veroničině party odmítá John s Laritou tančit, a tak s ní tančí Jim. Larita je rozhodnuta své manželství opustit a při odchodu z domu se omlouvá Saře, že přerušila její vztah s Johnem. Když Larita odjíždí, Jim se k ní přidá.

Lekce neslušného chování (orig. "Easy Virtue") je britsko-kanadská filmová komedie založená na hře Noëla Cowarda "Easy Virtue". Režie se ujal Stephan Elliott a v hlavních rolích se objevují Jessica Biel, Colin Firth, Kristin Scott Thomas a Ben Barnes. Příběh pojednává o americké vdově Laritě, která se zbrkle vdala za mladého Angličana Johna Whittakera. Když se společně objeví u něj doma, jeho matka ji začne nenávidět, zatímco otci je sympatická.

Easy Virtue is a 2008 British romantic comedy film based on Noël Coward's play of the same name. The play was previously made into the silent movie "Easy Virtue" (1928) by Alfred Hitchcock. This adaptation is directed by Stephan Elliott, written by Elliott and Sheridan Jobbins, and stars Jessica Biel, Ben Barnes, Colin Firth and Kristin Scott Thomas. The score contains many Coward and jazz-age songs, some of which are sung or partially sung by the cast.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 60 metrů v pobřežní nížině, v regionu Šefela, nedaleko severního okraje pouště Negev. Severně od vesnice se nachází soutok potoků Nachal Bror a Nachal Šikma. Jihovýchodně od obce dále do Nachal Šikma přitéká vádí Nachal Hoga s přítokem Nachal Nir'am. Západně od kibucu do Nachal Šikma od jihu ještě ústí u pahorku Tel Ma'arat Aza krátká vádí Nachal Ner a Nachal Mardim. Od severu sem přitéká Nachal Sumsum.  Obec se nachází 11 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 60 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 65 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 4 kilometry severně od města Sderot. Or ha-Ner obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 4 kilometry jihozápadním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací.  Or ha-Ner je na dopravní síť napojen na východní straně pomocí lokální silnice číslo 232, na západní straně pak pomocí dálnice číslo 34.

Dějiny.

Or ha-Ner byl založen v roce 1957. Zakladateli kibucu byla skupina Židů z jižní Ameriky (Argentina a Uruguay) napojená na sionistické hnutí ha-Bonim Dror. Do Izraele se přistěhovali v roce 1952 a několik let pak provizorně pobývali v Giv'ot Zaid (poblíž dnešního Kirjat Tiv'on) v severním Izraeli. Připojila se k nim i skupina Židů původem z Turecka, kteří v Izraeli žili od roku 1949. V nynější lokalitě se usadili krátce po Suezské krizi, na základě výzvy tehdejšího izraelského předsedy vlády Davida Ben Guriona. Na místě se k nim přidalo dalších 30 židovských přistěhovalců z Argentiny. Kibuc Or ha-Ner zbudovali na svátky sukot roku 1957.  Během války za nezávislost v roce 1948 zanikla arabská vesnice Nadžd, jež do té doby stála nedaleko dnešního kibucu. Jméno kibucu odkazuje na tradici zapalování světel zmiňovanou v Talmudu.  Zpočátku byla místní ekonomika orientována zcela na zemědělství. Od 70. let 20. století přibyl průmyslový podnik Orinet na zpracování kovů, který je nyní hlavním zdrojem příjmů kibucu. Zemědělství nadále zůstává významným odvětvím místního hospodářství (pěstování brambor, polních plodin či bavlny, produkce mléka). V kibucu funguje zařízení předškolní péče o děti. Dále je tu k dispozici plavecký bazén a sportovní areály.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Or ha-Ner Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 687 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,6 %.

Or ha-Ner ( אוֹר הַנֵּר, doslova „"Světlo svíčky"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Or HaNer) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Ša'ar ha-Negev.

Or HaNer (, "lit." Light of the Candle) is a kibbutz in southern Israel. Located near Sderot, it fall under the jurisdiction of Sha'ar HaNegev Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 105 metrů na pomezí severního okraje pouště Negev a jižního okraje zemědělsky obdělávané pobřežní nížiny (Šefela). Západně od vesnice probíhá vádí Nachal Hoga, do kterého podél východní a severní strany vesnice ústí Nachal Dorot s přítoky Nachal Dov a Nachal Ruchama. Východně od kibucu se nachází pahorek Tel Šega. Jihozápadně od vesnice leží uměle vysázený les Ja'ar Dorot.  Obec se nachází 18 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 64 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 64 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 4 kilometry východně od města Sderot. Dorot obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 9 kilometrů západním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací.  Dorot je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 334.

Dějiny.

Dorot byl založen v roce 1941. Šlo o jednu z pěti nových židovských osad, jež během toho roku vznikly v tehdejší mandátní Palestině. Jméno kibucu je akronymem jmen Dov, Rivka a Tirca. Dov Hoz, sionistický aktivista angažovaný v odborovém hnutí Histadrut, zemřel roku 1940 při dopravní nehodě spolu s ženou Rivkou a dcerou Tircou. Zakladateli kibucu byla skupina Židů z Německa, ke které se připojili Židé z Československa a Lotyšska. Usadili se zde 2. prosince 1941 během svátků chanuka. Roku 1942 proběhlo navrtání studny, které osadě zajistilo přívod pitné vody. V roce 1944 proběhla výstavba zemědělských objektů a také věžovitého vodojemu.  28. srpna 1947 provedla britská armáda rozsáhlou pětidenní razii v kibucech Dorot a Ruchama. Jejím cílem byly nelegální židovské sklady zbraní využívané v ozbrojených akcích proti britské správě. Během války za nezávislost v roce 1948 byl kibuc vystaven útokům egyptské armády. Děti a ženy musely být evakuovány. Koncem 40. let měl kibuc rozlohu katastrálního území 5 715 dunamů (5,715 kilometrů čtverečních).  Místní ekonomika je založena na zemědělství (polní plodiny, brambory, česnek, sadovnictví, produkce mléka) a průmyslu (zejména potravinářský průmysl). V roce 1978 zde bylo otevřeno kulturní středisko, roku 1985 přibyl plavecký bazén. Od roku 2000 v obci funguje malé muzeum s expozicí regionálních archeologických nálezů. V kibucu jsou k dispozici zařízení předškolní péče o děti.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Dorot Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací, která ale od roku 2008 narůstá. K 31. prosinci 2014 zde žilo 725 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,5 %.

Dorot ( דּוֹרוֹת, doslova „"Pokolení"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Dorot) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Ša'ar ha-Negev.

Dorot (, "lit." Generations) is a kibbutz in southern Israel. Located on Route 334 near Sderot, it falls under the municipal jurisdiction of the Sha'ar HaNegev Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 122 metrů na pomezí severního okraje pouště Negev a jižního okraje zemědělsky obdělávané pobřežní nížiny (Šefela). Východně od vesnice míří k severu vádí Nachal Azur, podél západní strany kibucu je to vádí Nachal Nir'am. Na jižní straně protéká Nachal Mefalsim.  Obec se nachází 14 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 65 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 67 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 2 kilometry jižně od města Sderot. Gevim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 5 kilometrů západním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací.  Gevim je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 232, jež severozápadně od vesnice ústí do dálnice číslo 34.

Dějiny.

Gevim byl založen v roce 1947. Zakladateli kibucu byla skupina členů jednotek Palmach, kteří se zde usadili 28. srpna 1947. Šlo o krok, který měl posílit židovské pozice na severním okraji Negevu před klíčovým rozhodnutím OSN o rozdělení tehdejší mandátní Palestiny na židovský a arabský stát. Během války za nezávislost v roce 1948 nebyl kibuc na rozdíl od jiných židovských osad v tomto regionu vystaven útokům egyptské armády. Coby vesnice vzniklá jen nedlouho předtím totiž nefigurovala na egyptských vojenských mapách.  Koncem 40. let měl kibuc rozlohu katastrálního území 1 000 dunamů (1 kilometr čtvereční). V současnosti dosahuje správní území vesnice 10 000 dunamů (10 kilometrů čtverečních). V 50. letech 20. století kibuc procházel sociální a ekonomickou krizí a mnoho jeho zakládajících členů jej opustilo. Populace musela být opakovaně posilována příchodem nových osadnických skupin.  Místní ekonomika byla zpočátku založena na zemědělství. V současnosti je většina příjmů kibucu vytvářena podnikem Poleg, který zpracovává plasty. Zemědělská výroba se orientuje na pěstování avokáda, sadovnictví a chov drůbeže). Poblíž kibucu funguje vysoká škola Sapir Academic College. V obci je k dispozici společná jídelna a zdravotní středisko. K dispozici je tu i plavecký bazén.  Jméno vesnice je odvozeno od proláklin ve skále, ve kterých se shromažďuje dešťová voda. Zpočátku se ale kibuc nazýval Sde Akiva (שדה עקיבא), podle zemědělského odborníka Akivy Ettingera.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Gevim Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 464 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 15,4 %.

Gevim ( גֵּבִים, doslova „"Nádrže"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Gevim) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Ša'ar ha-Negev.

Gevim (, "lit." Cisterns) is a kibbutz in southern Israel. Located in the northwestern Negev desert near Sderot, it falls under the jurisdiction of Sha'ar HaNegev Regional Council. In it had a population of.


Uvedení do děje a světa The Spoils.

Jak samotní autoři hry uvádějí, The Spoils je mj. také unikátní pohled na fantastický svět, který se odebírá příšerně špatným směrem. Stavebním kamenem hry je někdy komický, ve větší míře bizarní, černý až ošklivý humor, který hru dělá půvabnou, zábavnou a nezapomenutelnou. Hra se odehrává ve fantastickém světě, který se s tím naším příliš nepodobá. První edice hry je zasazena do období "150 let po pádu impéria Marmothoan". Následné rozšíření hry edicí nazvanou Seed Cycle se odehrává 150 let před první edicí. Pravděpodobně tedy do období průběhu pádu impéria. Další plánované herní rozšíření se mají vrátit do časového úseku první edice The Spoils. Hra The Spoils je mj. známa svými vtipnými popisky karet a originálním stylem zpracování obrázků karet.

Pět cechů světa The Spoils.

Karty, které tvoří hru, obsahují rozmanitou škálu postav, nastavení a objektů. Každá herní karta patří do jednoho z pěti cechů: Arcanist, Banker, Gearsmith, Rogue nebo Warlord. Jednotlivé cechy mají svůj unikátní vzhled a také strategie.

Arcanist.

Přízračný cech čarodějů (viz Arcanist) věnující se nadrealitě a posedlým rituálům k vyvolání prapůvodních sil k manipulaci reality samotné. Cech čarodějů zdobí největší počet postav, které mají vlastnost utajení (viz Covert). Základním zdrojem pro čaroděje je posedlost (viz Obsession). Dokáží své protivníky donutit zahazovat karty, stejně tak jako dokáží vytvářet tokeny, které lze použít u jistých typů karet k vrácení protivníkových karet do ruky, např. karta Quotidian Ejector. Výsledkem temných rituálů čarodějů může být i manipulace s balíčkem karet pro získání konkrétních typů karet. Příkladem budiž karta Servile Centipede, která umožňuje najít si v balíku karet taktiku a tu si vzít do ruky.

Banker.

Bankéři jsou nelítostný cech drtící své nepřátele zkorumpovaností, podplácením, byrokracií a pomocí soudů skrze najímané hlupáky. Zdrojem pro bankéře je chamtivost (viz Greed). Bankéři jsou cechem, který hodně mění vliv. Díky postavám se schopností utajení jsou ostatními téměř nezpozorováni (např. karta Concealed Goon). Bankéři také rádi lízají mnoho karet a mají karty, které dokážou přímo vyřadit protivníkovu postavu ze hry.

Gearsmith.

Dalším z cechů světa Spoils jsou rozpustilí Gearsmithové, pro které je typické vynalézání různých vychytávek. Své nepřátele lehce překvapí arzenálem svých vynálezů všeho druhu. Základním zdrojem pro Gearsmithy je elitářství (viz Elitism). Ve hře se snaží různými cestičkami redukovat cenu tak, aby získali náskok a připravili si tak cestu k vítězství. V tomto jim napomáhá mnoho karet, příkladem může být taktika 1337! (leet!). Ovládají selektivní učení (lízání konkrétního typu karet), mají nejvyšší počet věcí (viz Item), "Micromagic token" karty s parametry 1/1/3. Vlastní také karty s uzly (Node), které jsou sice zranitelné, ale mohou být i velice silné.

Rogue.

Cech podvodníků, který se díky svým vybroušeným smyslům pro etiku snaží uspět mnohdy i na hraně zákona. Zdrojem pro podvodníky je klamání (viz Deception). Podvodníci se snaží využívat protivníkovi odložené hromádky karet. Příkladem může být postava Pluck, která popadne protivníkovy odložené postavy, věci nebo oblasti, a použije je ve hře jako své karty. Tímto ale vlastnosti tohoto cechu nejsou zdaleka vyčerpány. Podvodníci dokážou ovládat karty, které dosud ovládal protihráč, dalším rysem jsou velice rychlé postavy, ovládání rychlosti, a příkladem krásného podvodu může být kompletní výměna karet s protihráčem pomocí karty Emergency Obfuscation.

Warlord.

Posledním z cechů je cech krvežíznivých a brutálních Válečníků. Tento cech nezůstává svému jménu nic dlužný a své protivníky drtí obrovskou silou a zastrašováním. Základním zdrojem pro válečníky je hněv (viz Rage). Válečníci disponují silou, která ze všech cechů ve hře způsobuje největší poškození protivníkům. Vlastní také jednu z nejsilnějších karet ve hře a tou je Dragon Tank, který dokáže v každém tahu zničit jednu postavu protivníka. O tom, jak je tank silný svědčí i jeho parametry 10/10/4.

The Spoils Tournament Experience.

Od 1. srpna 2006 do října roku 2006 v průběhu uvádění "The Spoils" na trh firmou Tenacious Games podpořila uvedení limitovanou edicí tzv. Open Beta karet. Nástup na trh byl doprovázen více než tisícem otevřených turnajů s cenami za více jak 60 000 dolarů.  V roce 2007 bylo schválené hraní na turnajích oficiálně pojmenováno jako The Spoils Tournament Experience. Celkové ceny překonaly hranici jednoho miliónu amerických dolarů.

Edice a cykly.

Do dnes jsou známé tyto edice a rozšíření hry. Beta byla limitovaná edice která byla předchůdcem pro první edici. První edice a druhá část první edice jsou později označovány jako základní množina karet, nebo také souhrnně druhá edice. Dalším navazujícím rozšířením jsou sety nazývané Seed. První ze "Seedů" má podtitul Children of the Lingamorph. Zatím posledním rozšíření hry je pojmenováno Seed II: Gloamspike's Revenge. Seed II rozšíření bylo uvedeno na trh 20. září 2010.

The Spoils je sběratelská karetní hra vytvořená firmou Tenacious Games. Od ledna 2009 spadá do vlastnicví firmy Arcane Tinmen. Hra byla poprvé vypuštěna jako open beta v srpnu 2006. Oficiální uvedení do prodeje se dočkala v listopadu 2006. "The Spoils" byla vyvíjena od roku 2001 do roku 2006. Tým návrhářů vedl Josh Lytle, který je také známý jako návrhář sběratelské karetní hry Magi-Nation Duel. Výborný hráč hry Jon Finkel byl v roce 2002 přizván do týmu návrhářů hry jako hlavní poradce.

The Spoils is a collectible card game created by Tenacious Games and owned by Arcane Tinmen since January 2009. It launched with a free open beta in August 2006, and officially released for sale in November 2006. "The Spoils" was in development from 2001 to 2006. The design team is headed up by Josh Lytle, who also designed the collectible card game Magi-Nation Duel. Jon Finkel, a prominent player in's, aided the development team as an advisor since 2002. The Spoils Card Game, while under the design direction of Ken Pilcher, won the Fan Favorite Origins Award for Best Collectible Card Game at the 2015 Origins Game Fair, beating other contenders including Legend of the Five Rings and Magic: The Gathering.


Činnost.

Lichtenštejnské knížectví je podle ústavy „konstituční dědičná monarchie na demokratickém a parlamentárním základě“. Landtag je zastoupení a je „orgánem“ národa a jako takový je povolán, aby jej zastupoval a vnímal jeho práva a zájmy. Sestává z 25 poslanců a je v mezinárodním srovnání poměrně malým parlamentem. Předseda a místopředseda parlamentu pro nastávající rok jsou voleni vždy při zahajovacím zasedání.

Rozložení sil.

Po volbách z února 2001 dosáhly Pokroková občanská strana v Lichtenštejnsku (Fortschrittliche Bürgerpartei in Liechtenstein - FBP) třináct, Vlastenecká unie (Vaterländische Union / VU) jedenáct a strana Freie Liste (FL) jedno křeslo.  Po volbách do zemského sněmu 6. a 8. února 2009 ztratila Pokoroková občanská strana (FBP) svoji většinu a disponuje jen 11 mandáty (dosud 12). Vaterländische Union (VU) naproti tomu získala 13 mandátů (dosud 10) a navrhla tudíž svého nového šéfa vlády. Poraženou voleb byla strana Freie Liste (FL), která ze svých dosavadních 3 poslaneckých křesel získala v Landtagu pouze jediné. FBP a VU tvoří i přes absolutní většinu VU velkou koalici.

Výsledky voleb.

Jednotlivé výsledky voleb  Jako právní podklad slouží články 46 a 36 až 63, LGBI. 1973 č. 50 lichtenštejnské ústavy.  Lichtenštejnský Landtag se během jednoho roku shromažďuje na osm až deset sněmovních zasedání, která podle množství projednávaných bodů trvají jeden až tři dny. Zasedání jsou zpravidla veřejná a jsou přenášena v plné délce (audiopřenos se statický obrazem na státním televizním kanále). Konají se také neveřejná zasedání, při nichž se projednávají interní záležitosti sněmu nebo osobní záležitosti, nebo když zástupci vlády předávají důvěrné informace.  Zákony a finanční předlohy a návrhy musejí být projednávány a uzavírány na veřejných zasedáních. Nejdůležitější funkce Landtagu jsou vymezeny v článku 62 ústavy. Vedle společného projednávání zákonů je to především také kontrola vlády a výše nákladů parlamentu zvláštního významu.

Dějiny.

Lichtenštejnský Landtag vznikl jako instituce na základě absolutistické ústavy z roku 1818. Oba stavy, duchovenstvo a obce, obdržely právo zastoupení skrze „poslance“. Duchovenstvo volilo do sněmu tři faráře. Obce byly zastupovány jedenácti starosty a pokladníky (tzn. strážce obecní pokladny). Stavovský sněm byl jednou do roka knížetem svoláván k zasedání. Stavovský sněm neměl žádnou výkonnou moc, jeho funkce spočívala výhradně v ročním vyjádřit „vděk“ za potřebu daní.

Lichtenštejnský parlament resp. Zemský sněm Lichtenštejnského knížectví (německy Lichtensteinische Landtag, či Landtag des Fürstentums Liechtenstein) je zákonodárný orgán Lichtenštejnské knížectví.

The Landtag of the Principality of Liechtenstein (), commonly referred to as the Landtag of Liechtenstein (), is the legislative branch of the government of Liechtenstein. It has 25 members, elected for a four-year term by open list proportional representation from two constituencies, Oberland with 15 seats and Unterland with 10 seats. The electoral threshold is 8%.


Mládí.

Narodil se v Praze, v rodině s hereckými kořeny. Přibližně od pěti let měl příležitost účastnit se nejprve jako pozorovatel a posléze i jako drobný herec divadelního života. Jeho herecké sny však na delší dobu přerušil rozvod jeho rodičů. Jeho matka následně emigrovala do kanadského Montrealu a on sám se odstěhoval společně s ní.  Poté, co jeho matka ukončila vztah s jistým dobře zajištěným Kanaďanem se v Kanadě, se svým synem dostala do dlouhodobé finanční tísně. Mladý Vladimír si však poměrně brzy začal frustraci ze života na ekonomickém okraji společnosti vybíjet sportem, konkrétně ledním hokejem. Začal se rychle projevovat jako zručný hokejista, takže se mu dařilo v kanadských juniorských a dorosteneckých ligách. Přes značné zaujetí ke hře a zájem NHL ho však život profesionálního sportovce nenaplňoval, takže ve věku 21 let z prostředí profesionálního hokeje odešel.  V následujících dvaceti letech vystřídal celou řadu povolání. Pokoušel se podnikat, živil se jako průvodce v divoké přírodě, pečovatel postižených dětí i jinak. Vedle toho se také snažil dále sebevzdělávat.

Filmová kariéra.

Čas od času se mu podařilo získat některou z drobných rolí ve filmu nebo v televizi. Častým důvodem jeho angažmá byla jeho vysoká postava (196 cm). Od roku 1990 se pokoušel prosadit v Hollywoodu. Až na výjimky však získával pouze drobné epizodní role a opět dlouhodobě bojoval s finanční tísní. Asi největším úspěchem pro něj byla úloha v jedné z epizod legendárního televizního seriálu "Akta X".  Zlom přišel na konci devadesátých let, kdy jej nečekaně kontaktoval jeho bývalý filmový agent s nabídkou na konkurz pro připravovaný film režiséra Johna McTiernana ("Predátor", "Smrtonosná past", "Hon na ponorku" aj.), natáčený na námět Michaela Crichtona "Pojídači mrtvých". Kulich ve filmu "Vikingové" (v angl. originále "The 13th Warrior") nakonec získal roli mýtického hrdiny Buliwyfa, jež byla inspirována starověkým eposem o Béowulfovi). Velkofilm, který natočil uznávaný režisér podle námětu uznávaného spisovatele, pochopitelně vzbuzoval velká očekávání. Výsledek byl však poznamenán nesourodým přístupem obou mužů, takže ani pro něj se film nakonec nestal očekávaným zlomem kariéry. Přesto si film našel řadu svých příznivců a samotnému Kulichovi se začalo dostávat větší pozornosti.  K jeho smůle hrál ve filmu "Vikingové" jednu z důležitých rolí také Antonio Banderas, jehož herecká kariéra šla v dalších letech strmě vzhůru. Stáhl se do pozadí a dokonce se na čas vrátil do České republiky. Tím v sobě také nastartoval zvýšený zájem o vlastní minulost. V Česku se seznámil s nevlastními bratry a snažil se věnovat filmové produkci. I nadále se příležitostně věnuje herectví.  V roce 2011 se představil v historickém filmu "Ironclad" v roli Tiberia, velitele dánské žoldnéřské armády, která pomáhá anglickému králi Janu Bezzemkovi potlačit vzpouru baronů.

Soukromý život.

Ve volném čase doposud věnuje lednímu hokeji. Za prvé z nostalgie, za druhé hokej provozuje jako formu fyzické terapie. Je velkým fanouškem silných motocyklů a bojových psích plemen. Zároveň se snaží žít klidným životem a velkou zálibu našel v ručním zpracování dřeva a opravě svého vlastního dřevěného domu.  Angažuje se v aktivitách podporujících děti a mladistvé trpící cystickou fibrózou.

Resource Description and Access (tj. RDA) jsou katalogizační pravidla pro zpřístupňování zdrojů, která byla vydána v červnu 2010 a která poskytují instrukce a pokyny pro vytváření bibliografického popisu. Tato pravidla byla původně vyvinuta pro potřeby knihoven, jsou však vhodná i pro další okruhy uživatelů, jako jsou např. muzea a archivy. RDA je nástupcem druhého vydání angloamerických katalogizačních pravidel (AACR2R), které bylo převažujícím standardem pro anglojazyčné knihovny od roku 1978. Nová pravidla byla testována od roku 2011, počínaje rokem 2013 je zavedly knihovny v USA, Kanadě, Velké Británii, Austrálii a Německu. V České republice, kde se implementací RDA zabývá Národní knihovna České republiky, byl přechod na RDA zahájen 1. května 2015. V souvislosti se zavedením tohoto standardu již byla vytvořena česká verze základních metodik a příruček.

Resource Description and Access (RDA) is a standard for descriptive cataloging initially released in June 2010, providing instructions and guidelines on formulating bibliographic data. Intended for use by libraries and other cultural organizations such as museums and archives, RDA is the successor to "Anglo-American Cataloguing Rules, Second Edition" (AACR2).


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 126 metrů na severozápadním okraji pouště Negev; v oblasti která byla od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila charakter pouštní krajiny. Jde o zemědělsky obdělávaný pás přiléhající k pásmu Gazy a navazující na pobřežní nížinu.  Obec se nachází 15 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 91 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 94 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 36 kilometrů západně od města Beerševa. Magen obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 5 kilometrů západním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací.  Magen je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 2410 a lokální silnice 232, jež se kříží severovýchodně od vesnice.

Dějiny.

Magen byl založen v roce 1949. Jeho zakladateli byli Židé z Rumunska. Šlo o skupinu napojenou na mládežnické sionistické hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir. Do Izraele přišli během války za nezávislost v roce 1948 z internačních táborů na Kypru a prodělávali pak výcvik v kibucech Jad Mordechaj a Gat. Pak se 16. srpna 1949 usadili zde, poblíž místa označovaného v arabském místopisu jako Šejk Nuran. Stojí tu dodnes zbytky stavby s hrobkou šejka Nurana z 19. století. Lokalita během války za nezávislost v roce 1948 sloužila jako opěrný bod egyptské armády. Zpočátku se osadníci v novém kibucu potýkali s těžkou situací. Elektřinu zajišťoval generátor, chybělo silniční spojení a voda musela být dovážena v cisterně.  Kibuc stále ještě (podle údajů k roku 2010) operuje podle tradičního modelu, s vysokou mírou kolektivního hospodaření. Místní ekonomika je založena na zemědělství (rostlinná výroba, produkce mléka) a průmyslu (firma Plastic Magen - nový název Star Eco Energy, s cca 90 zaměstnanci). Polnosti kibucu se rozkládají na ploše cca 20 000 dunamů (20 kilometrů čtverečních). Zhruba 60 obyvatel za prací dojíždí mimo obec (například jako učitelé). V obci funguje zařízení předškolní péče o děti, zdravotní středisko, plavecký bazén, sportovní areály, obchod se smíšeným zbožím a společná jídelna. Dále je tu i zoologická zahrada.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Magen Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 538 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,3 %.

Magen ( מָגֵן, doslova „"Štít"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Magen) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Eškol.

Magen (, "lit." Shield) is a kibbutz in southern Israel. Located in the north-western Negev desert and covering 8,500 dunams, it falls under the jurisdiction of Eshkol Regional Council. In it had a population of.


Příběh.

Píše se hvězdné datum 5630.3 a USS Enterprise NCC-1701, vlajková loď Spojené federace planet pod vedením kapitána Jamese T. Kirka, doráží na místo, kde stála lidská kolonie Beta XII-A, odkud byl vyslán nouzový signál. Po příletu výsadek nenachází ani stopu po stovce kolonistů. Na orbitě se objevuje klingonská loď, která je ovšem značně poškozená. V tu chvíli je výsadek napaden klingony. Ti berou Kirka a ostatní členy výsadku za rukojmí a obviňují je z poškození klingonského plavidla. Po celou dobu je jakoby pozoruje neznámý blikající objekt.  Kang, vůdce klingonů, donutí Kirka, aby všechny přenesl na "Enterprise", kterou hodlá zabrat. Spock však vyrozumí situaci a zatímco transportuje v pořádku členy "Enterprise", nechává klingony ještě v paměti transportéru. Takto zajmou klingony z povrchu i z jejich rozpadající se lodi, ale rovněž i neznámou bytost. Každá strana podezírá tu druhou z prvního útoku. Navíc mezi členy posádky "Enterprise" se rozmáhá pocit nenávisti vůči klingonům a Pavel Čechov je dokonce přesvědčen, že klingoni mohou za smrt jeho bratra, ačkoliv pan Sulu jej zná natolik dobře, aby věděl, že Čechov je jedináček. Dalším prapodivný jev nastává, když klingonům se najednou objeví v rukou meče a zrovna tak členům "Enterprise", což vede v částečné obsazení "Enterprise" klingony.  Kapitán Kirk už tuší, že něco není v pořádku a opravdu posléze Spock senzory objevuje na palubě lodi ještě jednu neznámou bytost. Situace několikrát vrcholí ve prospěch jedné, či druhé strany, ale náhlý zvrat vždy síly vyrovná. Kirkovi a Spockovi se podaří zaujmout Kangovu ženu, ale při snaze vyjednávat jí Kang je ochoten obětovat. Ačkoliv sama světélkující bytost viděla, stále je přesvědčena, že za vše může Hvězdná flotila. "Enterprise" je unášena nekontrolovatelně hlubokým vesmírem a po čase i Kangova žena chce neustálé boje ukončit. Kirk se s ní transportuje na místo, kde jsou klingoni. Kang však nechce věřit, že jde o nějakou bytost živenou násilnými emocemi. Začíná boj s meči a později se připojuje i zbytek posádky. Teprve když Kang vidí, že opravdu nikdo nemůže zemřít, začíná být zmaten. Kapitán mu objasňuje, že toto nemá mít konce a už vůbec ne vítěze.  Když boje ustanou, je zřejmé, že cizí objekt byl oslaben. Spock doporučuje ještě trochu dobré nálady a tak lidé společně s klingony vyhání neznámého tvora a hlasitě se u toho smějí. Světélkující objekt pak skutečně opouští "Enterprise" a mizí v hlubokém vesmíru.

„Den míru“ (v originále „Day of the Dove“) je jedenáctý díl třetí řady seriálu Star Trek, později známého jako "The Original Series" (česky: "původní série"). Premiéra epizody v USA proběhla 1. listopadu 1968, v České republice 13. června 2003.

"Day of the Dove" is the seventh episode of the of the American science fiction television series "". Written by Jerome Bixby and directed by Marvin Chomsky, it was first broadcast November 1, 1968.


Příběh.

Píše se hvězdné datum 5784.2 a USS Enterprise NCC-1701, vlajková loď Spojené federace planet, pod vedením kapitána Jamese T. Kirka doráží na planetu odkud vychází nouzové hlášení, ale která by podle pana Spocka měla být naprosto neobydlená.  Po příletu se kapitán Kirk, pan Spock a Dr. Leonard McCoy setkávají s liliputem Alexandrem, který slouží 36 členné civilizaci platóňanů. Jde o rasu, která unikla ze své planety, když se jejich slunce změnilo v novu. Tehdy přistáli na Zemi do doby antiky, kde po nějaký čas žili. Tuto dobu si zamilovali a proto i po odchodu na novou planetu si okolní svět přizpůsobili ve stejném stylu a právě podle Platóna se nazývají Platónovými dětmi. 35 obyvatel získalo telekinetické schopnosti, až na Alexandra. Ovšem nyní se jejich vůdce Parmen poranil a protože se už po tisíce let jejich tělo nemuselo namáhat, je obyčejné škrábnutí hrozbou smrti. Doktor McCoy Parmena vyléčí, ale při snaze transportovat se zpět na loď Scotty oznamuje, že nic nefunguje a přenos není možný. Parmen se netají s tím, že loď drží na orbitě on a při kapitánových protestech jej nechá si nafackovat. Později si chce kapitána udobřit a všechny členy výsadku nechá obdarovat vzácnými relikviemi, ale požaduje aby s nimi zůstal Dr. McCoy, coby schopný lékař. To všichni samozřejmě odmítají, ale Parmen je svými schopnostmi nechává hrát divadlo a mučí je.  Spock později přemítá, proč zrovna Alexander jako jediný nemá schopnosti telekineze a kde je ostatní vzali. Alexander je znechucený svými lidmi a obdivuje trojici z "Enterprise" pro jejich vzdor vůči platóňanům. Potvrzuje také, že telekinetické schopnosti přišli až na této planetě a to teprve až poté co došly zásoby vlastního jídla. Spock s McCoyem z toho dedukují, že každý jedinec má jiné předlohy pro získání moci a proto Alexander nemá de facto žádné a Parmen naopak nejsilnější. Může za to látka zvaná kironid. McCoy připraví výtažek, který zvýší hladinu této látky v krvi. Spock si ale není jistý, po jaké době získají schopnosti. V ten moment se do místnosti nechtěně transportují Uhura a sestra Christine Chapelová, které jsou myšlenkami platóňanů přinuceny kamsi odejít. Večer se všichni setkávají oblečeni v antických kostýmech a jsou platóňany nuceni hrát divadelní představení při kterém Spock musí políbit Chapelovou a Kirk Uhuru. Situace se stává dramatičtější, když do místnosti přijedou zbraně. Kirk s bičem a Spock s rozžhaveným pohrabáčem se nebezpečně blíží k Uhuře a Christine. Alexander tomu chce zabránit, ale když s nožem přiblíží k Parmenovi, ten jej chce přinutit, aby se sám probodl. Na poslední moment to ale neudělá a Parmen se rozhořčeně ptá, kdo to udělal. Kirk si uvědomuje, že již látka zabrala a díky silnější dávce snadno Parmena přemůže, ale nedovolí Alexanderovi, aby vykonal svou pomstu.  Parmen slibuje, že své chování zlepší a uvítá jakoukoliv výpravu, která jejich planetu navštíví. Kirk ani Spock tomu nevěří a varují Parmena, že rozhlásí po Federaci, kterak silnější schopnosti na planetě získat během několika hodin. Parmen musí souhlasit. Všichni se pak i s Alexandrem transportují zpět na "Enterprise".

„Platónovy nevlastní děti“ (v originále „Plato's Stepchildren“) je dvanáctý díl třetí řady seriálu Star Trek, později známého jako "The Original Series" (česky: "původní série"). Premiéra epizody v USA proběhla 22. listopadu 1968, v České republice 20. června 2003.

"Plato's Stepchildren" is the tenth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Meyer Dolinsky and directed by David Alexander, it was first broadcast November 22, 1968.


Role menšin.

V kapitole 12 nazvané ""...and of dead white males"" se autor zabývá především rolí těch, kdo nespadají do skupiny bílých mužů (tedy téže skupiny, která vykazuje drtivý podíl nejvýznamnějších osobností). Do této kategorie spadají ženy a Židé a jiné menšiny. Rozebírá se zde jejich role v souvislosti s jejich vynálezy a příspěvky lidstvu.

Ženy.

Autor nejprve analyzuje podíl žen na vědeckých objevech, které přispěly k rozvoji společnosti (""accomplishments""). Podle jeho zjištění mají ženy na takovýchto objevech jen velmi malý podíl. Podle autorova vlastního historiometrického výzkumu tvořily ženy celkem 2.2% všech významných světových osobností mezi 800 př.-1950. Mezi lety 1900 a 1950 ženy tvořily pouze 5% z celkového počtu osobností činných v exaktních vědách (""hard sciences""), 3 procenta v matematice, 7 % v medicíně a 0 % v technologiích. Po roce 1950 se situace příliš nezměnila. Zastoupení žen – laureátek Nobelovy ceny činilo v letech 1900-1950 4 % a v letech 1951-2000 pouze 3 %.Polem, kde jsou ženy nejvíce činné, je literatura, kde se také poslední dobou nejvíce zvyšuje jejich procentuální zastoupení. Nejvíce jsou zastoupeny v japonské literatuře s 8 % významných jmen; nejslavnější spisovatelkou japonské literatury je Murasaki Šikibu (autorka knihy Příběh prince Gendžiho), která se v Murrayově žebříčku japonské litereatury umístila třetí.

Příčiny.

Autor si klade otázku: když Židé po začátku osvícenství a emancipace byli schopni dosáhnout takového úspěchu, proč totéž neudělaly i ženy? Odpovídá si těmito způsoby:

Židé.

Zastoupení Židů ve všech oblastech vědeckého poznání a umění je extrémně disproporční vzhledem k jejich počtu. Před počátkem 19. století však jejich zastoupení bylo mnohem slabší. Murray uvádí citaci Raphaela Pataie: „"Náhlost, se kterou se Židé začali objevovat... je naprosto ohromující. Vypadalo to, jakoby se velký rezervoár židovského talentu, dosud uvězněný za zdí talmudského učení, náhle rozlil do všech oblastí nežidovské kulturní činnosti."“  Mezi lety 1830 – 1870 se objevilo 16 židovských významných osobností, v letech 1870 – 1910 jich už bylo 40 a v období 1910-1950, které zahrnuje i dobu 2.světové války, se jejich množství téměř ztrojnásobilo na 114.  V letech 1870-1950 byli Židé nadpočetně zastoupeni ve všech oblastech, např. ve filosofii byl poměr zastoupení významných osobností k jejich očekávanému počtu 14:1, v matematice 12:1 a ve fyzice 9:1. Dále, Židé v letech 1901 – 1950 získali 14 % všech Nobelových cen, v letech 1951-2000 to už bylo 29%., 18 ze 46 laureátů Nobelovy ceny za ekonomii (39%) jsou také Židé.

Úpadek Evropy.

V letech 1850 – 1950 měl "accomplishment" tendenci klesat – což je zajímavé, přihlédneme-li k obrovskému rozšíření vzdělání v této době. Snižování množství vědeckých vynálezů se podle knihy postupem času stává nevyhnutelné, protože vzrůstající komplexita vědeckého poznání nedovoluje učinit tolik nových vynálezů, které by nevyžadovaly předchozí znalosti. Murray věří, že v umění ke zpomalení rozvoje došlo v důsledku ztráty víry ve smysl života a důležitost jednotlivce, a to zejména v post-freudovské době.  Murray očekává, že za 200 let si lidé nebudou pamatovat téměř žádné umění z druhé poloviny 20. století. Evropa, vlast géniů, se zhroutila do pohodlné kulturní stáze připomínající Řím v 2. století n.l. Kromě filosofického vysvětlení se nabízí také vysvětlení praktická, jako je genocida Židů v průběhu 2. světové války (Židé byli dlouhodobě nejúspěnější etnickou skupinou, od roku 1870 měli šestkrát větší šanci stát se významnými osobnostmi a tudíž být zahrnuti v Murrayově seznamu), vzestup anti-elitářské ideologie, a úpadek nacionalismu.

Human Accomplishment: The Pursuit of Excellence in the Arts and Sciences, 800 BC to 1950 je kniha vydaná v roce 2003, jejímž autorem je Charles Murray.

Human Accomplishment: The Pursuit of Excellence in the Arts and Sciences, 800 B.C. to 1950 is a 2003 book by the political scientist Charles Murray. Surveying outstanding contributions to the arts and sciences from ancient times to the mid-twentieth century, Murray attempts to quantify and explain human accomplishment worldwide in the fields of arts and sciences by calculating the amount of space allocated to them in reference works, an area of research sometimes referred to as historiometry.


Historické názvy.

Zdroj:

Historie.

Klub byl založen 2. června 1900 22 mladými muži pod názvem FC Kaiserslautern. Úspěšná éra započala na pomezí 40. a 50. let s příchodem reprezentačního fotbalisty Fritze Waltera, jehož příznivci klubu vnímají jako „otce zakladatele“. Walter, jeden ze strůjců zázraku v Bernu, přispěl k zisku mistrovského titulu v letech 1951 a 1953. V tom mu asistovali Horst Eckel, Werner Kohlmeyer, Werner Liebrich i jeho bratr Ottmar Walter.  Po válce se v roce 1947 opět začaly hrát fotbalové soutěže. Fritz a Ottmar v první sezóně nastříleli 46 branek, jenže titul v jihozápadní regionální lize vybojoval Norimberk. Ve finále v roce 1951 už Kaiserslautern porazil 2:1 Preußen Münster zásluhou dvou branek Ottmara Waltera.  Roku 1963 náležel Kaiserslautern mezi zakládající kluby nové nejvyšší ligové soutěže v Západním Německu, Bundesligy. Tu hrál pravidelně do roku 1996.  V říjnu 1973 se týmu povedl obrat proti Bayernu Mnichov, když otočil stav 1:4 na konečné vítězství 7:4.  V ročníku Poháru UEFA 1981/82 se Kaiserslautern probojoval do čtvrtfinále, kde 17. března 1982 výhrou 5:0 v odvetě vyprovodil ze soutěže španělský Real Madrid. Následný konec v semifinále je i ve 21. století nejúspěšnějším představením na evropské scéně.  Nepřetržité působení v 1. Bundeslize skončilo s ročníkem 1995/96, ale po roce ve druhé lize se Kaiserslautern mezi elitní týmy vrátil. V ročníku 1997/98 se doslova přepisovala historie, když se falcký klub stal vůbec prvním nováčkem, jenž dokázal hned po postupu vyhrát mistrovský titul. Vítězné mužstvo zahrnovalo mistra světa z roku 1990 Andrease Brehmeho, Ciriaca Sforzu a Michaela Ballacka. V dalším roce se tým vměstnal mezi nejlepší osmičku v Lize mistrů.  Velkou posilu zaznamenal tým v roce 1999, když ulovil nadějného Youriho Djorkaeffa. Ten v premiérové sezóně vstřelil 11 branek. Dalším zvučným jménem do ofenzívy byl německý reprezentant Mario Basler.  V ročníku 1999/00 Poháru UEFA vyřadil tým zásluhou Djorkaeffa Tottenham, jenže ve 3. kole podlehl RC Lens.  V roce 2000 se Brehme stal trenérem a dovedl klub do semifinále Poháru UEFA. Objevem se stal útočník Miroslav Klose, který se postupem času propracoval do reprezentace Německa. Naopak Djorkaeff upadl v nemilost trenéra Brehmeho a v roce 2002 mužstvo opustil.  V roce 2003 se naplno ukázala finanční situace klubu, který v ten rok dlužil už 50 milionů €. V ročníku 2005/06 sestoupil klub do druhé Bundesligy.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern II.

1. FC Kaiserslautern II, dříve znám také pod názvem 1. FC Kaiserslautern Amateure, je rezervním týmem Kaiserslauternu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 1979/80, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 2. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern (celým názvem: 1. Fußball-Club Kaiserslautern e. V. ) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Kaiserslautern ve spolkové zemi Porýní-Falc. Založen byl 2. července 1900 pod názvem FC 1900 Kaiserslautern po fúzi klubů FC Germania 1896 a FG Kaiserslautern 1899. Svůj současný název nese od roku 1931. V sezóně 1997/98 se stal mistrem německé Bundesligy jakožto nováček (tým, jenž postoupil na konci předchozí sezóny z nižší ligy). Od sezóny 2018/19 působí ve 3. lize, třetí německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy hraje na Fritz-Walter-Stadion o kapacitě téměř 50 000 míst.

1. Fußball-Club Kaiserslautern e. V., also known as 1. FCK, FCK or 1. FC Kaiserslautern (), is a sports club based in Kaiserslautern, Rhineland-Palatinate. In addition to football, the club also operates in several other sports.


Název.

Pomorie bylo založeno starověkými Řeky pod jménem "Anchialos" (). Tento název byl odvozen od starořeckého „anchi-“ („blízko“) a „als-“ (může znamenat „sůl“ nebo poetické neobvyklé slovo pro „moře“). Do latiny bylo překládáno jako "Anchialus". Protobulhaři jej nazývali "Tuthom", ačkoliv se v bulharštině častěji nazývalo „Анхиало“ ("Anhialo") odvozené od řeckého základu. Za osmanské nadvlády bylo město nazýváno "Ahyolu". V roce 1934 bylo přejmenováno na Pomorie z bulharského „po-“ (v tomto smyslu „blízko“) a „more“ („moře“) v souvislosti s jedním ze dvou originálních řeckých významů.

Historie.

Starořecká kolonie a římské centrum.

Sídlo nazývané Anchialos bylo pravděpodobně založeno v 5. nebo 4. století př. n. l. jako kolonie města Apolonia (dnes Sozopol). Zmínku o něm lze jako o malém městě nalézt ve Strabónově spise "Geographica". Ve 2. století př. n. l. bylo nakrátko obsazeno městem Messembria (Nesebar), ale bylo dobyto Apolonií zpět. Jeho hradby byly zničeny.  Západní pobřeží Černého moře bylo nakonec dobyto Římany pod vedením generála a politika jménem Marcus Licinius Crassus v letech 29 – 28 př. n. l. Stalo se tak po nepřetržitých vojenských taženích v oblasti od let 72 – 71 př. n. l. Hradby byly mezitím znovu vystavěny, jak dokazuje Publius Ovidius Naso v roce 9 n. l. na své cestě do Tomis. V 1. století n. l. byl Anchialos součástí Odrysianského království. Podle raně byzantského historika Prokopia zde žila v 6. století n. l. thrácká populace. Nezávislost Odrysianského království skončila v roce 45 n. l., kdy se Anchialos stal součástí římské provincie Thrákie a byl formálně prohlášen městem císaře Trajána. V té době byla městem kontrolována velká území od měst Augusta Trajana (Stara Zagora) po Tundza mezi východem a západem a Messenbria a Burgasko ezero mezi severem a jihem. Anchialos si osvojil vzhled římských měst a mezi 2. a 3. stoletím za severovské dynastie dosáhl značné prosperity.

Raná byzantská vláda.

Nicméně invaze barbarských kmenů ze severu ve 3. století znamenala konec prosperity. Gótové Anchialos zakrátko okolo roku 270 dobyli. 28. – 30. října 294 stanul ve městě Dioklecián. Jeho reformy společně s reformami Konstantina I. Velikého na chvíli obnovily prosperitu města. Z důvodu blízkosti hlavního města Konstantinopol učinili Anchialos klíčovým potravinovým zásobovacím centrem.  Theodorich Veliký projel městem v roce 476 na cestě do Adrianople. Byzantský generál Vitalián vzbudil v regionu v roce 513 povstání a za krátko převzal kontrolu nad městem Anchialos a městy sousedícími, aby jejich síly mohl vzápětí použít na útok proti Konstantinopoli, dokud nebyl v roce 515 poražen. V 5. – 6. století se stalo sídlem arcibiskupa.  Invaze Avarů a Slovanů v roce 584 způsobila dobytí Anchialu a zničení jeho opevnění. Avar Bajan I. učinil město na několik měsíců svou rezidencí a s Byzanci zacházel mírumilovně. V předvečer svých kampaní navštívil město Maurikios, aby se podíval, jak probíhá jeho rekonstrukce.

Byzantská a bulharská vláda.

Po roce 681 po vzniku První bulharské říše na severu hrál Anchialos důležitou roli v mnoha konfliktech mezi oběma říšemi. Roku 708 byly síly Justiniána II. zcela poraženy bulharským chánem Tervelem. 30. června 763 byli Bulhaři pod vedením chána jménem Telec poraženi byzantskou armádou Konstantina V.  V květnu 783 podnikla Irena demonstrativní vojenské tažení přes Thákii a obnovila zničené opevnění města Anchialos. Město bylo nejprve roku 812 dobyto Bulharskou říší pod vedením chána Kruma. Byzantská říše obnovila kontrolu nad městem v roce 864.  Bitva u Anchiala, která se uskutečnila 20. srpna 917, byla jedním z nejlepších vojenských úspěchů cara Symeona I. Jeho armáda rozdrtila početně mnohem silnější byzantské síly vedené generálem jménem Leo Phokas. Bulharsko si udrželo město až do roku 971, kdy jej Byzantská říše znovu dobyla a držela po dvě století, protože Bulharsko bylo podrobeno. Po obnovení Bulharského státu změnilo Anchialos ruce ještě několikrát, dokud nebylo v říjnu 1366 obsazeno benátskými rytíři vedenými Amadeem VI. Savojským.

Osmanská nadvláda.

Po osmanské invazi na Balkán ve 14. století zůstal Anchialos byzantským valem, dokud nebyl dobyt v roce 1453 společně s Konstantinopolí. Jako součást osmanských administrativních celků se stalo centrem kazy zahrnující oblast kolem města Sozopol pod jménem Ahyolu. Bylo centrem eparchie Konstantinopolského patriarchátu a nadále sloužilo jako kulturní, náboženské, ekonomické a administrativní centrum regionu až do začátku 19. století, protože se zde po roce 1453 usadilo mnoho byzantských rodin. Pocházejí odsud dva konstantinopolští patriarchové: Michael III. Anchialský (1170 – 1178) a Jeremiáš II. Tranos (1572 – 1579, 1580 – 1584, 1587 – 1595).  Během Rusko-turecké války v letech 1828 – 1829 byl Anchialos obsazen 11. července 1829 ruskými silami a držen po jeden rok. V té době byl převážně osídlen Řeky a Bulhary. Žilo zde 5000 – 6000 obyvatel a bylo tu šest ortodoxních kostelů a mešita. Když se ruská vojska stáhla, celá oblast dnešního východního Bulharska se postupně vylidňovala, protože mnoho lidí prchalo do křesťanských zemí na severu. V roce 1856 byl založen klášter sv. Jiří. Město bylo centrem kazy v sandžaku İslimye v Edirneské provincii (před rokem 1878 jako Ahyolu).

Svobodné Bulharsko.

Anchialos byl osvobozen z osmanské nadvlády 27. ledna 1878 a stal se součástí Východní Rumélie jako centrum kazy v Burgaském sandžaku, dokud se Bulharsko roku 1886 nesjednotilo. Během 19. a 20. století město postupně ztrácelo na významu z důvodu rychle se vyvíjejícího Burgasu. Stalo se centrem produkce vína a soli. Roku 1934 bylo přejmenováno na Pomorie. Domov zde našlo mnoho emigrantů z Východní Thrákie, především z oblasti okolo Kırklareli po první světové válce. Nahradili tak Řeky, kteří emigrovali v první dekádě 20. století a v roce 1906 založili v Řecku město Nea Anchialos.

Pomorie () je město a přímořské letovisko na jihovýchodě Bulharska, které se nachází na úzkém skalnatém poloostrově v Burgaském zálivu na bulharském černomořském pobřeží. Leží v Burgaské oblasti 20 km od Burgasu a 18 km od Slunečního pobřeží. V bezprostřední blízkosti lze nalézt extrémně slané Pomorijské jezero, nejsevernější z Burgaských jezer.

Pomorie () is a town and seaside resort in southeastern Bulgaria, located on a narrow rocky peninsula in Burgas Bay on the southern Bulgarian Black Sea Coast.


Vznik a historie díla.

Myslivečkův první "Démétrios" měl premiéru v divadle Teatro Nuovo v Pavii dne 24. května 1773. Zakázka zněla na slavnostní operu k zahájení provoz v nově zbudovaném městském divadle a bylo považováno za velkou čest prokázanou Myslivečkovi, že inaugurační opera byla objednána právě u něj. Pořadatelům se však podařilo zajistit jen jednu významnou pěveckou osobnost, sopranistku Lucrezii Aguiariovou, jejíž jméno dřívější literatura mylně spojovala s Myslivečkovým v romantickém vztahu.

Děj opery.

Král Sýrie (Seleukovské říše) Démétrios I. Sótér byl svržen Alexandrem Balem a byl nucen uprchnout na Krétu, která mu zůstala věrná, a zanechat svého stejnojmenného syna v péči dvořana Fénikia. I po smrti Démétria staršího nechal Fénikios vychovávat mladého prince kvůli bezpečnosti v anonymitě mezi pastýři pod jménem Alkéstes. Později jej však přivedl ke dvoru, kde se Alkéstes díky svým schopnostem dostal postupně na přední místo ve velení vojsk. Zvěst o tom, že syn bývalého krále žije, podnítila povstání a v boji proti němu Alexandr Balós padl. Alkéstes se přitom bojů účastnil jako generál po jeho boku a od té doby je nezvěstný. Po Alexandrově smrti řada pretendentů z řad velmožů usilovala o syrský trůn a jako přechodné opatření byla královnou učiněna Alexandrova dcera Kleoniké, která je do Alkésta dávno zamilována. Fénikios stále doufá v dosazení Démétria (=Alkésta) na trůn, i proti zájmům svého syna Olinta.

1. dějství.

Olintos přesvědčuje Kleoniké, aby si mezi velmoži konečně vybrala manžela, který by říši dal stabilní vládu, a to nejlépe jeho samotného. Kleoniké se své důvěrnici Barsénis svěřuje, že stále doufá v Alkéstův návrat, ale ona i dvořan Mitranés potvrzují, že Alkéstes je s největší pravděpodobností mrtev. Fénikios vysvětluje Mitranovi svůj dlouhodobý úmysl dosadit na trůn Alkésta.  V trůnním sále část velmožů v čele s Olintem naléhají na královnu, aby si konečně vybrala ženicha, část v čele s Fénikiem jí hodlá dát ještě čas na rozmyšlenou. Kleoniké se tedy rozhoduje, že již nebude s výběrem otálet, když se právě vrací Alkéstes. Kleoniké ho radostně vítá; jako manžela si jej však pro jeho nízký původ zvolit zřejmě nemůže. Kleoniké by se raději sama vzdala trůnu, podvolí se ale mínění rady velmožů. Olintes mezitím nenachází podporu pro svou kandidaturu u svého otce, který zjevně preferuje Alkésta.  Rada přiznala Kleoniké svobodnou volbu manžela, Kleoniké však vidí, že by povýšení prostého Alkésta znamenalo začátek nových vnitřních rozbrojů, a hodlá ve prospěch své země na Alkésta rezignovat. Proto mu oznamuje, že si jej vzít nemůže. Alkéstes nechápe.

2. dějství.

Alkéstes se snaží o schůzku s Kleoniké, ta mu však zakázala přístup a i svým dvořanům zakázala o něm mluvit. Olintos mu předává předstíraný příkaz královny, aby odjel ze Sýrie. Sám sice miluje Barsénis, ale sňatek s Kleoniké by mu dopomohl k trůnu. Barsénis truchlící Kleoniké utěšuje (sama je zamilována do Alkésta a rovněž vidí situaci příznivě pro sebe). Fénikios, kterému vypovězení Alkésta maří plány, přesvědčí Kleoniké k poslední schůzce s Alkéstem, která podle jeho názoru nemůže než vést k jejich usmíření. Při ní nejprve zahrne Alkéstes královnu urážkami, ale ta ho přesvědčí jak o své pevné lásce, tak o smysluplnosti oběti. Alkéstes svolí k trvalému odchodu. Zatímco Barsénis královnu za výsledek rozhovoru chválí, Fénikios jí spílá.

3. dějství.

Alkéstes se chystá odplout, popoháněn Olintem. Zadržuje jej ale Kleoniké, která bez něj nemůže žít, a navrhuje mu, že odpluje s ním a Sýrii přenechá svému osudu. To ovšem zase odmítá Alkéstes. Rozzlobená Kleoniké mu tedy přikazuje, že musí u dvora zůstat alespoň jako svědek jejího svatebního obřadu. Olintos si dělá nové naděje. Do přístavu přijíždějí krétské lodě; to je signál pro Fénikia, že je vhodný čas k nastolení Démétriova dědice.  K Fénikiovi přichází Alkéstes s překvapivou zprávou: Kleoniké si zvolila za manžela právě Fénikia. Ten však Alkéstovi prozradí jeho skutečnou totožnost jako dědice seleukovského trůnu. Alkéstes hrubě odmítne milostné vyznání Barsénis, je však na rozpacích, jak prosazovat svá dědičná práva proti svému pěstounovi a milované Kleoniké.  V chrámu, kde se má slavit svatba Fénikia a Kleoniké, se už rozšířila zvěst o Alkéstovi=Démétriovi. Olintes přichází s dokumenty přivezenými Kréťany, které mají prokázat falešnost Alkéstových nároků, ve skutečnost jej však jednoznačně potvrdí jako syna Démétria Sótéra. Fénikios se vzdává královniny ruky a místo toho k usmíření všech frakcí vede k oltáři Démétria a Kleoniké.

Nahrávky.

Nahrávka celé opery neexistuje, předehru však nahrála rakouská dirigentka Michi Gaiggová a L'Orfeo Baroque Orchestra, vydal CPO Records.

Démétrios (v italském originále Demetrio) je italská opera ve třech dějstvích českého skladatele Josefa Myslivečka. Bylo to skladatelovo první zhudebnění libreta italského básníka Pietra Metastasia, které bylo poprvé uvedeno roku 1731 s hudbou Antonia Caldary a v Myslivečkově době bylo jedním z nejpopulárnějších Metastasiových libret. K libretu se ještě jednou vrátil roku 1779 ve stejnojmenné opeře komponované pro neapolské Teatro San Carlo. Lze předpokládat, že Mysliveček libreto zkrátil a upravil tak, aby vyhovovalo soudobému opernímu vkusu, tyto úpravy však nelze s určitostí identifikovat. Tato opera (a všechny ostatní Myslivečkovy opery) náleží k žánru vážné opery nazývanému v italštině opera seria.

Demetrio is an eighteenth-century Italian opera in 3 acts by the Czech composer Josef Mysliveček. It was the composer's first setting of a libretto by the Italian poet Metastasio that was first performed in 1731, one of the most popular of the Metastasian librettos in Mysliveček's day. For a performance in the 1770s, it would only be expected that a libretto of such age would be abbreviated and altered to suit contemporary operatic taste. The cuts and changes in the text made for the 1773 performance of Mysliveček's opera are not attributable. All of Mysliveček's operas are of the serious type in Italian language referred to as opera seria.


Život.

Keiko byl chycen nedaleko Islandu v roce 1979 a prodán do islandského akvária v Hafnarfjörður. O tři roky později byl prodán do zábavního parku v Ontariu, kde začal poprvé vystupovat před publikem a vyvinuly se mu také kožní léze, svědčící o špatném zdraví. V roce 1985 byl prodán do zábavního parku v Ciudad de México. V roce 1993 hrál ve filmu "Zachraňte Willyho!".  Sláva plynoucí z účinkování filmu vedla k úsilí studia Warner Bros. najít kosatce lepší domov. Byla založena nadace a s její pomocí a s pomocí darů milionů školních dětí akvárium v Newportu v Oregonu utratilo 7 milionů dolarů, aby mohlo Keika vyléčit a vypustit ho zpět do volné přírody.  Plán vrátit ho zpět do volné přírody se stal kontroverzním. Někteří považovali vzhledem k jeho letům v zajetí takový přesun za nemožný. Pozdější studie jim daly zapravdu. Norský politik zasazující se o lov velryb Steinar Bastesen prohlásil, že by Keiko měl být místo toho zabit a jeho maso by mělo být posláno do Afriky v rámci zahraniční pomoci. Proces přípravy přesunu Keika do volné přírody začal v září 1998, kdy byl převezen do Vestmannaeyjaru na Islandu. Při přistávání došlo k nehodě, ale Keiko nebyl zraněný. Keiko se podroboval tréninku pro život na svobodě, který zahrnoval také plavání ve volném oceánu.  V červenci 2002 během jednoho tohoto plavání jeho trenéři ztratili jeho trasu a nebyli schopni ho lokalizovat pomocí zařízení pro satelitní zaměřování, které bylo umístěné na hřbetní ploutvi kosatky. Nakonec byl nalezen 1 400 kilometrů od pobřeží Norska. V září následoval rybářskou loď do Halsy v Norsku, kde dovolil svým fanouškům si s ním hrát. Během svého pobytu v severním Atlantiku ale vyhladověl a ztratil váhu. Chovatelé se ho snažili odradit od kontaktů s lidmi a doufali, že se ho ujme nějaká skupina kosatek a dovede ho zpět na volný oceán. Ta se ale nikdy neobjevila, a tak ho nadále krmili jeho trenéři.

Smrt.

Keiko zemřel 12. prosince 2003 ve fjordu Taknes v Norsku ve věku 26 let. Jako příčina smrti byl později uveden zápal plic. Po žádostech fanoušků uspořádalo 20. února 2004 oregonské akvárium, kde Keiko dříve pobýval, vzpomínkovou bohoslužbu, které se účastnilo 700 lidí.  V Halse Keikovi místní postavili památník. Norské děti na místě, kde je pohřben, postavily mohylu.

Keiko (1977 – 12. prosince 2003) byl samec kosatky dravé známý svým účinkováním v prvních třech filmech ze série "Zachraňte Willyho!".

Keiko (earlier Siggi and Kago; 1976 – December 12, 2003) was a male orca who portrayed Willy in the 1993 film "Free Willy". He was eventually freed in Iceland, in July 2002, but did not fully adapt to the wilderness and died in December 2003 in Norway.


Název.

Označení PSR B1620-26 b není užíváno v žádné z vědeckých prací, ale pod tímto názvem v je databázi SIMBAD. V populárních článcích se často nazývá PSR B1620-26 c, pravděpodobně proto, že "a" a "b" se týká označení obou hvězd. Toto se nepoužívá v odborné literatuře, ani v databázi SIMBAD. Od listopadu 2008 je známa další planeta obíhající zákrytovou proměnnou hvězdou HW Virginis, nicméně článek o objevu se vyhýbá označení planety. Tato exoplaneta je jediná, která nese biblické jméno - Metuzalém. Dále existují ještě dvě extrasolární planety, které nesou jména mytologických postav - Osiris a Bellerophont.

Objevení.

PSR B1620 26b byla objevena jako většina exoplanet díky Dopplerovu posunu. Tým astronomů vedený Donaldem Beckerem studoval chování pulsaru a bílého trpaslíka v roce 1990. Došli k závěru, že třetí objekt je příliš lehký na to, aby mohl být hvězdou. V roce 1993 oznámil Stephen Thorsett a jeho sekretářka, že třetí těleso je planeta.

Fyzikální vlastnosti.

PSR B1620 26b obíhá kolem dvojhvězdy, jimiž jsou neutronová hvězda (pulsar), která se otáčí kolem své osy 100krát za sekundu a bílý trpaslík o hmotnosti 0,34 hmotnosti našeho Slunce. Jejich vzájemná vzdálenost je 1 AU. Exoplaneta PSR B1620 26b kolem vícenásobné hvězdy obíhá ve vzdálenosti 23 AU (3400 milionů km). Je 2,5krát těžší než Jupiter a její orbita trvá zhruba 100 let.  Trojitý systém se nachází těsně mimo jádro kulové hvězdokupy Messier 4. Všechny hvězdy v tomto shluku vznikly zhruba před 12,7 miliardami let. Z toho vyplývá, že i extrasolární planeta PSR B1620 26b má stejné stáří, a tudíž je o celých 8 miliard let starší než naše Země a přináší nám důkaz o brzkém vývoji planet již v počátcích vesmíru.

Vývoj.

Vědci předpokládají,že exoplaneta PSR B1620 26B dříve patřila do hvězdného systém hvězdy WD B1620 26,z které se později vyvinul bílý trpaslík.Je velmi nepravděpodobné,že by extrasolární planeta pocházela od neutronové hvězdy,protože výbuch supernovy(stádium hvězdy) by ji zničil,takže si tento solární systém,přitáhl" svou gravitací pulsar. Tento jev není v Mléčné dráze příliš častý,ale muže se to stát v kulové hvězdokupě,jako je Messier 4.

PSR B1620-26b je exoplaneta, vzdálená 12 400 světelných let od Země v souhvězdí Štíra v kulové hvězdokupě Messier 4. Má neoficiální přezdívku "Metuzalém" či "planeta Genesis" díky svému extrémnímu věku 12,7 miliardy let a několika populárních zdrojích má tento objekt pojmenování "PSR B1620-26 c" (viz dále v diskusi). Obíhá okolo dvojhvězdy PSR B1620-26, jejíž složkami je pulsar PSR B1620-26A a bílý trpaslík WD B1620-26.

PSR B1620-26 b is an exoplanet located approximately 12,400 light-years from Earth in the constellation of Scorpius. It bears the unofficial nicknames "Methuselah" and "the Genesis planet" due to its extreme age and a few popular sources refer to this object as "PSR B1620-26 c" (see below for discussion). The planet is in a circumbinary orbit around the two stars of PSR B1620-26 (which are a pulsar (PSR B1620-26 A) and a white dwarf (WD B1620-26)) and is the first circumbinary planet ever confirmed. It is also the first planet found in a globular cluster. The planet is one of the oldest known extrasolar planets, believed to be about 12.7 billion years old.


Výskyt.

Žije hlavně ve východních oblastech Atlantského oceánu, na severu je jeho výskyt ohraničen Severním mořem (kde žije jen v létě) a na jihu jižním cípem Afriky, obývá také Středozemní moře. Nejčastěji se vyskytuje blízko u dna, ať bahnitého či písčitého, v hloubkách od 10 do 30 m, jsou zaznamenány jeho ponory i do hloubky až 370 m. Vyhýbá se teplé vodě nad 20 °C.

Popis.

Je to paryba se silně zploštělým, diskovitým tělem pokrytým hladkou kůži bez šupin. Horní stranu těla má tmavě hnědou se světlými skvrnami (je proto snadno přehlédnutelný), spodní stranu má krémově bílou. Průměrně dorůstá do délky 60 až 80 cm, ojediněle až 1 m a jeho váha se pohybuje od 2 do 5 kg. Jeho prsní ploutve jsou zhruba stejně dlouhé jako široké. Má silný ocas nesoucí blízko u sebe dvě velikostně přibližně stejné trojúhelníkovité hřbetní ploutve. Stříkací otvory, kterými se zbavuje vody spolykané s potravou, se nacházejí za očima a jsou olemovány sedmi niťovitými výrůstky zahnutými dovnitř otvorů. Malá ústa obsahují řadu drobných ostrých zubů. V přední části trupu má párový orgán ve kterém vzniká elektrické napětí 220 V vyvedené do prsních ploutví.  Aktivní je hlavně v noci a za soumraku, ve dne leží částečně zahrabán u dna, nezakryty zůstávají jen oči a dýchací otvory. Loví menší ryby které ploutvemi obejme a po omráčení je polyká celé, živí se také korýši a dalšími bentickými bezobratlými živočichy.

Rozmnožování.

Tyto paryby jsou vejcoživorodé, doba březosti trvá 9 až 10 měsíců. Pět až třicet potomků o velikosti 10 až 14 cm se rodí v listopadu a prosinci, ihned po narození jsou schopni dávat elektrické rány a samostatně se živit.  Ve vodách Atlantského oceánu nemají významnějších nepřátel. Dožívají se 15 až 20 let, samice obvykle žijí déle.

Význam pro člověka.

Pro lidskou populaci je bez hospodářského významu, jeho maso není považováno za potravinu. Svým elektrickým výbojem může ohrozit neopatrné potápěče, způsobit jim bolest a úlek.

Ohrožení.

Parejnok elektrický nepatří mezi chráněné živočichy. Nebývá chován v zajetí a žije poměrně skrytým životem, proto jsou informace o jeho životě omezené stejně jako povědomí o počtu žijících jedinců. Červeným seznamem IUCN je hodnocen jako druh o němž není dostatek informací (DD).

Parejnok elektrický ("Torpedo marmorata") je jedním z elektrických parejnoků žijících ve vodách v blízkosti Evropy. Má schopnost vytvářet elektrický proud, kterého používá při své obraně i lovu.

The marbled electric ray ("Torpedo marmorata") is a species of electric ray in the family Torpedinidae found in the coastal waters of the eastern Atlantic Ocean from the North Sea to South Africa. This benthic fish inhabits rocky reefs, seagrass beds, and sandy and muddy flats in shallow to moderately deep waters. It can survive in environments with very little dissolved oxygen, such as tidal pools. The marbled electric ray has a nearly circular pectoral fin disc and a muscular tail that bears two dorsal fins of nearly equal size and a large caudal fin. It can be identified by the long, finger-like projections on the rims of its spiracles, as well as by its dark brown mottled color pattern, though some individuals are plain-colored. Males and females typically reach and long respectively.


Děj.

Simbovi a Nale se narodila neposedná a svéhlavá dcera Kiara. Simba ji přehnaně chrání před nebezpečím; proto pověří své dva přátele, surikatu Timona a prase Pumbu, aby ji hlídali. Přesto se Kiaře jednoho dne podaří utéci až za hranice Lví říše, kde žijí Vyhnanci – příznivci krutovládce Scara, který zemřel v prvním dílu. Zde se seznámí s malým Kovu, synem Ziry. Kovu je velmi samostatný a milý, když společně utečou divokým krokodýlům, spřátelí se spolu.  Kiaru však hledají její rodiče a Kovua jeho matka Zira, vůdkyně Vyhnanců, jež nahradila Scara a jež je plná nenávisti k Simbovi, kterou stále vštěpuje i Kovuovi. Při vzájemném setkání Simbovi s výhrůžkami vyčítá, že její smečku vyhnal mimo Lví říši.  Když Kiara vyroste, vydává se na svůj první lov. Simba slíbí své dceři, že to nechá jen na ní, ale slib poruší a Kiara, aby dokázala, že to dokáže, uteče do země vyhnanců lovit. Když Zira zjistí, že Kiara je v zemi vyhnanců, vymyslí záludný plán: pověří Kovuovy sourozence Nuku a Vitani, aby zapálili savanu. Kiara je uvězněna v ohnivém kruhu a nelze ji zachránit. Protože Kovua učili, aby nenáviděl a jednou i zabil Simbu, mladý lev Kiaru zachrání a tím si získá Simbovu důvěru.  Plán Ziry na zabití Simby Kovuem však dostane trhlinu, když se Kiara a Kovu do sebe zamilují. To Kovua promění a chce říci Simbovi o Ziřině lsti, ovšem jakmile se spolu vzdálí od Lví skály, Zira se svou smečkou na Simbu zaútočí se slovy „Výborně, Kovu, přesně jak jsme to plánovali“. Při útoku je Simba zraněn a Nuka zemře. Kovu se odvrátí od své manipulující matky a ta se rozhodne Simbovu smečku, aby využila jeho zranění, napadnout.  Simba věří, že jej Kovu zradil, a proto jej vykáže ze Lví říše. Kiara se otce snaží přesvědčit. Ten ale chce být jako svůj otec, ale Kiara uteče se slovy: „Nikdy nebudeš jako Mufasa.“ Kovua přesvědčí, aby se vrátil a požádal Simbu o přijetí. Společně přijdou ve chvíli, kdy spolu obě smečky bojují. Kiara však Simbovi domluví, že jsou všichni stejní a měli by žít v míru, jelikož když byla malá, řekl jí, že jsou všichni jedna rodina. Simbovu nabídku smíru přijme nejprve Vitani a poté všechny ostatní lvice na Ziřině straně. Ziru to rozzuří a vrhne se na Simbu, před kterého ale skočí Kiara. Obě lvice se pak zřítí na útes nad rozvodněnou řekou. Zira odtud spadne a zemře, protože odmítne Kiařinu pomoc. Nakonec se Kiara a Kovu vezmou.

Hudba.

Hudbu ve filmu napsal skladatel Nick Glennie-Smith. Ve snímku dále zaznělo šest písní, jejichž autory jsou další skladatelé a textaři:

Lví král 2: Simbův příběh (v anglickém originále The Lion King II: Simba's Pride) je americký animovaný film z roku 1998, který natočil režisér Darrell Rooney. Snímek je volným pokračováním filmu "Lví král" z roku 1994.

The Lion King II: Simba's Pride (later retitled The Lion King 2: Simba's Pride) is a 1998 American animated direct-to-video romantic musical film and a sequel to Disney's 1994 animated feature film, "The Lion King". The story takes place in a kingdom of lions in Africa and was influenced by William Shakespeare's "Romeo and Juliet". According to co-director Darrell Rooney, the final draft gradually became a variation of "Romeo and Juliet".


Život.

Alice Boughtonová se narodila v Brooklynu, v New Yorku 14. května 1866 nebo 1867. Její rodiče byli Frances Ayres a William H. Boughton, právník z New Yorku.  V osmdesátých letech 19. století začala Boughtonová studovat umění a fotografii na Pratt School of Art and Design. Tam se setkala s kolegyní studentkou Gertrudou Käsebierovou, se kterou později studovala v Paříži. Käsebierová ji rovněž zaměstnávala jako asistentku v jejím ateliéru, pravděpodobně ve stejné době, kdy Boughtonová studovala na Pratt School.  V roce 1890 si otevřela vlastní portrétní studio v ulici East 23rd v New Yorku, které si udržela dalších čtyřicet let. V roce 1904 poslala dopis Williamovi Butleru Yeatsovi, který uvedl adresu studia na Madison Avenue, což naznačuje, že založila nebo vlastnila více než jedno studio alespoň po krátkou dobu.  Kolem roku 1901 Boughtonová studovala umění v Římě a fotografii v Paříži, kde pracovala pro letní studio Käsebierové. Získala čestné uznání za svou práci na výstavě výtvarného umění Turn International Decorative and Fine Arts Exhibition v roce 1902.  Není známo kdy poprvé potkala Alfreda Stieglitze, ale je jasné, že ji znal a obdivoval její práci již v roce 1902, kdy měla svá dvě díla na zahajovací výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New York City. O čtyři roky později, v roce 1906, byla jmenována členem spolku Fotosecese. V následujícím roce jí Stieglitz uspořádal výstavu ještě společně s fotografy Yarnallem Abbotem a Williamem B. Dyerem v Galerii 291. V roce 1909 publikovala šest svých fotografií a esej s názvem Photography, A Medium of Expression (Fotografie, médium vyjadřování), ve Stieglitzově časopise Camera Work (č. 26, duben, 1909).  Během tohoto období byly její fotografie součástí řady velkých výstav po celém světě, včetně přehlídky v Londýně, Paříži, Vídni, Haagu a New Yorku.  Boughtonová se stala jedním z nejvýznamnějších portrétních fotografů New Yorku, ačkoli pořídila řadu krajinářských snímků v USA i v Evropě, včetně slavného panství Rockefellerů Kykuit v Pocantico Hills (New York). Také se zabývala studiemi dětí, zejména svých vlastních dvou dcer, stejně jako ženskými akty v alegorickém nebo přirozeném prostředí.  Mezi její dalšími slavnými díly jsou portréty osobností jako byli například: Eugene O'Neill, Albert Pinkham Ryder, George Arliss nebo Robert Louis Stevenson. Její portrét Roberta Louise Stevensona se stal inspirací pro Johna Singera Sargenta k pořízení vlastního portrétu spisovatele.  Nejméně od roku 1920 až do své smrti sdílela Boughtonová svou rezidenci s umělkyní a učitelkou umění Idou Haskellovou (1861-1932). O Haskellové je známo, že byla instruktorkou na Pratt v době, kdy tam studovaly Käsebierová a Boughtonová. Když Boughtonová cestovala do Evropy v roce 1926, Haskellová ji na výletech doprovázela. Přesná povaha jejich vztahu není známá.  V roce 1931 Boughtonová zavřela své studio a zlikvidovala tisíce tisků. Natrvalo se přestěhovala do domu v Brookhavenu, Long Island, který sdílela s Haskellovou.  Boughtonová zemřela na zápal plic 21. června 1943.

Práce a publikace.

Její práce byly také zveřejněny v časopisu "Camera Work" v roce 1909.  Kolekce portrétů "Photographing the Famous" byla publikována v roce 1928 a zahrnovala takové osobnosti jako William Butler Yeats, Julia Ward Howe, Henry James, Walter de la Mare, G. K. Chesterton, Maxim Gorkij, John Burroughs, Ruth St. Denis, Eleanora Duse nebo Yvette Guilbertová.  Její díla jsou ve sbírkách Metropolitan Museum of Art, britské National Portrait Gallery, americké National Portrait Gallery, George Eastman House a dalších významných muzeí.

Alice Boughtonová (nar. jako Alice Boughton 14. května 1866 nebo 1867 Brooklyn, New York – 21. června 1943) byla americká portrétní fotografka působící na počátku 20. století, známá svými fotografiemi mnoha literárních a divadelních postav své doby. Byla členkou spolku "Fotosecese", kruhu vysoce kreativních a vlivných fotografů, jejichž úsilí pomohlo vynést fotografii na úroveň umělecké formy.

Alice Boughton (14 May 1866 – 21 June 1943) was an early 20th-century American photographer known for her photographs of many literary and theatrical figures of her time. She was a Fellow of Alfred Stieglitz's Photo-Secession, a circle of photographers whose artistic efforts succeeded in raising photography to a fine art form.


Historie.

Melbourne Park byl postaven v roce 1988 vedle železničního překladiště a železničních tratí Jolimont Yards jako nové domovské sportoviště pro Australian Open, protože bývalé nedostačovalo rozlohou. Původní název do roku 1996 zněl National Tennis Centre ve Flinders Parku. Poté victorijský premiér Jeff Kennett rozhodl areál přejmenovat na Melbourne Park, aby učinil celosvětovou reklamu městu, pokud se bude jeho název díky grandslamu objevovat v médiích. To se ovšem v první fázi setkalo s ostrou kritikou.

Události.

Přestože je park nejvíce znám díky tenisovému turnaji, odehrává se v něm řada dalších sportovních událostí a hudebních koncertů. Účinkovali zde Aerosmith, Cher, Phil Collins, Neil Diamond, Céline Dion, Dixie Chicks, Bob Dylan, Fall Out Boy, Janet Jackson, KISS, Madonna, Metallica, Kylie Minogue, Mötley Crüe, My Chemical Romance, Pearl Jam, Pink Floyd, Red Hot Chili Peppers, Sting, Shania Twain a další.  Každoročně je zde pořádána taneční soutěž Two Tribes dance festival.

Sportoviště.

Rod Laver Arena pojmenovaná po tenisové legendě Rodu Laverovi, dříve známá jen jako centrální dvorec, má kapacitu 14 820 diváků a je vybavena zatahovací střechou.  Druhým největším kurtem je Melbourne Arena, dříve známá jako Hisense Arena a Vodafone Arena, postavená roku 2000. Během Her Commonwealthu 2006 byl stadion přechodně multifunkčním sportovištěm. Dvorec má kapacitu 10 500 diváků a je také opatřen zatahovací střechou.  Park obsahuje další tři velké kurty, bývalý dvorec č. 1 nese jméno Margaret Court Arena po australské tenistce Margaret Courtové. Od roku 2015, kdy byla dokončena jeho rekonstrukce včetně instalace zatahovací střechy, jeho kapacita činí 7 500 návštěvníků. V letech 1988–2007 se turnaj hrál na povrchu Rebound Ace, v období 2008–2019 jej nahradil Plexicushion a od roku 2020 byl na dvorce celé Australian Open Series položen GreenSet.  Melbourne Park leží v sousedství Melbourne Cricket Ground v parku Yarra, nachází se v něm několik lávek pro chodce křižující dvě oddělené železniční trati. Nachází se pět minut chůze od železničních stanic Richmond a Jolimon a pět minut cesty tramvají z centra linkou č. 70.  K roku 2017 měl Melbourne Park 26 dvorců, z toho dvacet dva z nich otevřených (outdoorových) a zbylé čtyři halové (indoorové). Sedmnáct kurtů sloužilo k soutěžím na Australian Open a osm bylo tréninkových.

Melbourne Park je sportovní centrum ležící v Melbourne Sports and Entertainment Precinct (Středisku melbournského sportu a zábavy) v Melbourne, v australském spolkovém státě Victoria. Od roku 1988 je dějištěm úvodního tenisového grandslamu sezóny Australian Open, hraného na přelomu ledna a února. Dříve zde měl domovskou halu basketbalový tým Melbourne Tigers a po úpravě plocha sloužila k bruslení, koncertům, cyklistice, stejně jako k plavání či motorsportu.

Melbourne Park is a sports venue in the Melbourne Sports and Entertainment Precinct in Melbourne, Victoria, Australia. Since 1988, Australia's bicentenary, Melbourne Park has been home of the Australian Open Grand Slam tennis tournament, which is played annually in January. The park has facilities capable of hosting basketball, netball, music concerts and other events. In the past Melbourne Park has hosted ice skating, cycling, international swimming and motorsport events.