Název.

Původní název vesnice vznikl pravděpodobně z osobních jmen "Bož" nebo "Božej" ve významu ves lidí Božových (Božejových). V historických pramenech se jméno vesnice vyskytuje ve tvarech: Beswicz (1290), Pezewicz (1371), Besbycz (1402), Bezwicz (1405), Pezwicze (1571), Pöschwicz (1591), Peswicze (1606), Pöszwicze (1622), Pöswitz nebo Peswitz (1787) a Pößwitz nebo Peßwitz (1846).

Historie.

Vesnice vznikla u obchodní stezky zvané Míšeňská silnice, která spojovala Chomutovsko s Litoměřicemi. Její průběh sleduje účelová komunikace, která vede po rozvodí mezi Chomutovkou a Bílinou jižně od Pesvic, Všestud a Sušan. Cesta dále pokračovala k Moravěvsi, u které se stočila na sever k Lovosicím a Litoměřicím. Cesta tvoří jižní hranici katastrálního území.  První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1290, kdy chomutovský měšťan Jindřich Wüstehove odkázal platy z pesvických statků chomutovské komendě řádu německých rytířů. S odkazem souhlasila vdova Adléta i další příbuzní. Roku 1325 je uváděn pesvický rychtář Konrád, do jehož obvodu působnosti patřily kromě dalších také Všehrdy. Pesvice patřily řádu většinu čtrnáctého století, ale od roku 1371 byla vesnice zastavována a zpět vyplacena až v roce 1405. Po bitvě u Grunwaldu v roce 1410 řád nebyl schopen splácet své závazky. Jeho oslabení využil král Václav IV., a zabavil mu téměř celý majetek. Vesnici spravovala královská komora, která ji zastavovala různým majitelům. Ve druhé polovině patnáctého století vesnice patřila Janu Caltovi z Kamenné Hory. Vesničané zřejmě museli vyzbrojit a zaplatit rotu šestnácti vojáků, kteří bojovali v Caltově žoldnéřském vojsku. Ke svým panstvím ji postupně připojili také páni z Veitmile i Lobkovicové, kteří sídlili v blízkém Chomutově.  V období náboženské reformace se v okolí začalo rozšiřovat luteránství. Arcivévoda Ferdinand II. Tyrolský, kterému chomutovské panství patřilo v letech 1560–1571, luterány potlačoval. Další majitelé, Bohuslav Felix Hasištejnský z Lobkovic a jeho syn Bohuslav Jáchym, však sami byli luterány, a jejich víra se znovu začala šířit. Vesnické hospodářství tehdy postihlo chomutovské výlučné právo prodávat pivo ve vesnicích, které patřily k panství. V roce 1588 vesnici získal spolu s Chomutovem Jiří Popel z Lobkovic, který zahájil důslednou rekatolizaci. Podporovali ji chomutovští jezuité, kterým museli Pesvice odvádět roční dávku 27 kop a pěti grošů. Po mocenském pádu Jiřího Popela z Lobkovic v roce 1593 byl jeho majetek rozdělen a rozprodán. Pesvice v té době byly součástí Všestud a žilo v nich 18 poddaných. Vesnice byla ohodnocena částkou přesahující 3 602 grošů. Spolu s dalšími statky ji koupil Adam Hrzán z Harasova a připojil ji k červenohrádeckému panství. Jeho synové podpořili v roce 1619 krále Fridricha Falckého a o rok později byli po bitvě na Bílé hoře odsouzeni ke ztrátě celého majetku. Zdislav Haras z Harasova si však dokázal naklonit císařského komisaře knížete Karla z Lichtenštejna, díky kterému většina majetku obou bratrům zůstala.  Berní rula z roku 1654 zaznamenala špatný stav vesnice. Domy byly zchátralé a žili v nich pouze čtyři sedláci a deset chalupníků. Dohromady měli šestnáct potahů, 29 krav, sedmnáct jalovic, devatenáct ovcí, třicet prasat a dvacet koz. Jeden ze sedláků provozoval šenk. Zemědělství bylo dominantním hospodářským odvětvím a z poloviny osmnáctého století pochází zmínka o pěstování chmele. Až do začátku dvacátého století obyvatelé pěstovali dubové remízky. Stromy jednou za osm až deset let pokáceli a z kůry se potom vyrábělo tříslo používané při zpracování kůží. Z poslední čtvrtiny 18. století pochází krátká zmínka o zdejší těžbě kamenečných břidlic. Významná nebyla u Pesvic ani těžba hnědého uhlí. Z poslední třetiny 19. století tu jsou známé pouze dva malé doly "Jana" a "Pavlína."  Po první světové válce měřilo pesvické katastrální území 431 hektarů. Vodu lidé čerpali ze dvaceti studní, ale pouze tři obecní studny dokázaly zajistit vodu i v suchých letech. Po roce 1950 ve vesnici vzniklo jednotné zemědělské družstvo a ve stejné době na nedalekém letišti přistálo několik sovětských letadel Polikarpov Po-2, která pomáhala práškováním bramborových polí při potlačování mandelinky bramborové. K výraznějšímu rozvoji vesnice došlo až po roce 1990. V průběhu devadesátých let dvacátého století byla postavena kanalizace napojená na všestudskou čistírnu odpadních vod a opravena elektrická rozvodná síť.

Přírodní poměry.

Vesnice leží 4,7 km východně od Chomutova a stejně daleko jihovýchodním směrem od Jirkova ve stejnojmenném katastrálním území s rozlohou 3,84 km2. Sousedí s Vrskmaní na severu, Strupčicemi a Všestudy na východě, Údlicemi na jihu a Chomutovem a Otvicemi na západě. Většinu rozlohy katastrálního území tvoří zemědělská půda: 313 hektarů orná půda a patnáct hektarů zahrady, sady a trvalé travní porosty. Lesy porůstají pouze deset hektarů. Zbytek území zabírají zastavěné a ostatní plochy. Koeficient ekologické stability je pouze 0,07, což území řadí mezi oblasti s velkým narušením přírodních struktur a nezbytnými technickými zásahy k nahrazení základních ekologických funkcí krajiny. Ve vesnici pramení Hošnický potok, který je pravostranným přítokem Srpiny.  Geologické podloží Pesvicka je tvořené miocenními písky, štěrky, jíly a podřadně uhelnými slojemi. Celá oblast leží v geomorfologickém celku Mostecká pánev, podcelku Chomutovsko-teplická pánev a okrsku Jirkovská pánev. Nejvyšší bod se nachází západně od vesnice v nadmořské výšce okolo 350 metrů. Z půd převažují černozemě na jihu a pelozemě na severu. Při okrajích katastrálního území se vyskytují také smonice.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 364 obyvatel (z toho 189 mužů), z nichž bylo 37 Čechoslováků, 324 Němců a tři cizinci. Kromě dvou evangelíků a dvanácti lidí bez vyznání byli římskými katolíky. Podle sčítání lidu z roku 1930 měla vesnice 374 obyvatel: 83 Čechoslováků a 291 Němců. S výjimkou tří evangelíků, pěti příslušníků církve československé a 29 lidí bez vyznání se hlásili k římskokatolické církvi.  Průměrný věk obyvatel vesnice v prosinci 2015 dosahoval 38,7 roku.

Obecní správa a politika.

Po zrušení poddanství v devatenáctém století se vesnice stala místní částí Všestud, u kterých zůstaly do roku 1890. V období 1900–1950 byly samostatnou obcí a v letech 1961–1990 patřily k Otvicím. Samostatnou obcí se znovu staly 24. listopadu 1990.  Dne 22. května 1938 se konaly volby do obecních zastupitelstev. Z rozdělených 237 hlasů v Pesvicích získaly 158 hlasů Sudetoněmecká strana, 27 hlasů Německá sociální demokracie, Komunistická strana Československa nezískala žádný hlas a 52 hlasů dostaly jiné české strany.

Doprava.

Vesnicí vede silnice druhé třídy II/251 z Jirkova přes Havraň směrem k Postoloprtům. Končí u Bitozevsi, kde se napojuje na silnici II/250. Nejbližší železniční stanicí je Jirkov zastávka vzdálená 3,5 kilometru. Přímo ve středu vesnice stojí zastávka autobusové linkové dopravy.  Asi jeden kilometr severozápadně od vesnice se nachází Letiště Chomutov. Vzniklo jako provizorní vojenské letiště v říjnu 1938. Během druhé světové války ho využívala vojenská letadla a po jejím skončení se zde školili začínající piloti.

Společnost.

Školství.

Pesvické děti chodily do školy ve Všestudech. Ve vesnici však v roce 1926 vznikla česká škola a navštěvovaly ji také děti z Všestud a Okořína. Během druhé světové války byla uzavřena, ale po jejím skončení obnovena jako jednotřídka s osmnácti žáky. V roce 2014 ve vesnici žádné školské zařízení nebylo.

Kultura.

Ve vesnici funguje veřejná knihovna.

Pamětihodnosti.

Na návsi stávala kaple Panny Marie (podle jiných zdrojů byla zasvěcena svatému Josefovi) postavená v první polovině devatenáctého století. Měla obdélný půdorys s trojbokým presbytářem a fasády členěné slepými pilastrovými arkádami. Nad průčelním štítem byla sanktusová vížka. Uvnitř býval pozdně barokní oltář se sochou Madony a obrazem svatého Josefa. Zbořena byla v šedesátých letech dvacátého století. U Míšeňské silnice stávala poblíž zaniklého hostince (Pošumpelec) gotická boží muka, která byla přemístěna do lapidária Oblastního muzea v Chomutově.

Pesvice () jsou obec se obyvateli v Ústeckém kraji v okrese Chomutov. Nacházejí se 4,5 km východně od okresního města Chomutov ve východní části okresu a nadmořské výšce okolo 340 metrů. Po většinu své historie byly součástí chomutovského a později červenohrádeckého panství. Ve druhé polovině dvacátého století patřily jako místní část k Otvicím a samostatnou obcí se znovu staly roku 1990.

Pesvice is a village and municipality ("obec") in Chomutov District in the Ústí nad Labem Region of the Czech Republic.


Historie.

Valkeřice byly založeny ve 13. století během vrcholně středověké kolonizace vedené pány z Michalovic z hradu Ostrý (Scharfenstein) u Benešova nad Ploučnicí. Vznikly spojením dvou vesnic: farní vsi Pertoltice ("Bertholdsdorf") a vsi Erkeřice ("Elgersdorf") s tvrzí. Jako dvě samostatné části byly Horní Valkeřice "(Ober-Algersdorf)," tj. Pertoltice, a Dolní Valkeřice "(Nieder-Algersdorf)," tj. Erkeřice, rozlišovány ještě v 19. století.  Obě vsi jsou poprvé doloženy v roce 1363. Počátkem 15. století ves získal rod Pojetických. V letech 1509–1527 se Albrecht z Pojetic stal také majitelem statku a tvrze v Konojedech. Saský rod Pojetických se tehdy začal psát Konojedští z Pojetic. Konojedská tvrz byla Vilémem Konojedským z Pojetic v 16. století přestavěna na renesanční zámek. Vilém Konojedský z Pojetic, který zemřel roku 1558, si dal v roce 1545 do obnovených zemských desek vložit zápis na Konojedy a Valkeřice. Konojedští z Pojetic ztratili Valkeřice společně s celým konojedským panstvím po roce 1620, protože Albrecht Konojedský z Pojetic se během stavovského povstání postavil na stranu proti císaři Ferdinandovi II. Jeho majetek byl následně zkonfiskován a v roce 1623 jej koupil tehdejší zemský hejtman v Kladsku, Adam Gotfrýd Berka z Dubé, za 53 785 kop grošů míšeňských. Po Adamu Gotfrýdovi Berkovi z Dubé přešlo konojedské panství, kam náležely i Valkeřice, na jeho sestru Alenu Elišku provdanou za Zdeňka Lva Libštejnského z Kolovrat. Ta byla v roce 1632 přepadena loupežníky a smrtelně zraněna. Konojedské panství tak zůstalo v držení Zdeňka Lva Libštejnského z Kolovrat, jehož druhou ženou se stala Kateřina z Vrtby. Zdeněk Lev Libštejnský z Kolovrat dosáhl za vlády Ferdinanda III. ve třicátých letech 17. století velké kariéry: císař jej jmenoval hejtmanem litoměřického a boleslavského kraje. V roce 1638 dokonce získal čestný titul královského podkomoří. Libštejnský z Kolovrat se ovšem zadlužil, a tak bylo konojedské panství po jeho smrti prodáno v roce 1650 jeho dědici, generálu jízdy Janu Antonínu Šporkovi.  V roce 1654 bylo ve Valkeřicích doloženo 58 poddanských gruntů, z toho 42 selských usedlostí, a dále 34 domků na obecní půdě. Přelom 17. a 18. století, doba vrcholného baroka, je stejně jako jinde v Čechách i ve Valkeřicích dobou rozkvětu vesnice a celého konojedského panství. Tato doba je totiž spojena s význačnou osobou Františka Antonína hraběte Šporka. Hrabě František Antonín Špork věnoval péči nejen Kuksu a Lysé nad Labem, nýbrž i panství konojedskému, které po Janu Antonínovi Šporkovi převzal v roce 1679. Konojedský zámek dal barokně upravit, a protože jej považoval spíše za hospodářské centrum panství, zřídil v roce 1696 v tamním zámku i špitál a lékárnu pro 45 chudých. Jako vášnivý lovec zaměřil svoji pozornost na Valkeřice: v roce 1701 dal v horní části Valkeřic, na návrší směrem na Blankartice, vystavět lovecký zámeček podle plánů barokního stavitele a řezbáře Zachariase Hoffmanna. Nová barokní fara byla vystavěna 1704.  Hrabě František Antonín Špork měl itinerář s pevnými pravidly. Když jezdil na konojedské panství, zásadně se zdržoval ve Valkeřicích. Dochované podrobné údaje z let 1705–1710 o pobytu hraběte Šporka ve Valkeřicích dokládají, že do Valkeřic jezdil pravidelně každoročně na několik dnů až týdnů. Jeho nejdelší zaznamenaný souvislý pobyt v loveckém zámečku ve Valkeřicích trval dva měsíce. Ve Valkeřicích pobýval vždy během podzimní lovecké sezóny v rozmezí září až listopadu. V okolí Valkeřic bylo rozmístěno několik čihadel. Oblíbenou pochoutkou byly zvláště sluky, na jejichž výskyt upomíná i název zaniklé vsi Sluková v katastru Valkeřic.  V roce 1712 se dcera Františka Antonína Šporka, Anna Kateřina, provdala za Františka Karla Rudolfa Sweertse, který sňatkem rozšířil své rodové jméno a znak o znak a jméno Šporků. František Antonín Špork ve druhém desetiletí 18. století přestal do Valkeřic jezdit a zůstával v Lysé nad Labem. Jeho zeť František Karel Rudolf Sweerts-Špork byl ve Valkeřicích prokazatelně pouze jednou, a to za úředními záležitostmi, nikoliv kvůli lovu. Lovecký zámeček ve Valkeřicích již nebyl využíván, a proto byl po roce 1720 ubourán. Zdivo bylo použito ke stavbě nového barokního kostela svaté Barbory, který navrhl opět Zacharias Hoffmann a vystavěn byl v letech 1724–1728. Někdejší podoba loveckého zámečku ve Valkeřicích je zachycena na mědirytu Johanna Georga Mauritia Vogta (1669–1730) ve sbírce "Das jetzt-lebende Königreich Böhmen (Současnost Království českého)" z roku 1712. V 19. století sloužil zbytek někdejšího loveckého zámečku jako výrobna přadláckých strojů průmyslníka Leitenbergera, který v okolí zakládal přádelny bavlny. Stavba později zchátrala a zdivo bylo rozebráno. Z konojedského zámku se stal 1746 servitský klášter pro 26 řeholníků. Za uzdravení svého jediného syna jej tam dal zřídil František Karel Rudolf Sweerts-Špork.  V 18. a 19. století vesnice Valkeřice zaznamenala prudký demografický rozvoj. Tereziánský katastr eviduje nárůst počtu stavení na 153, v roce 1770 dosáhl celkový počet domů čísla 244 a roku 1848 již 263 domů a 1329 obyvatel. Valkeřice se tak velikostí vyrovnaly řadě menších měst (byly větší než nedaleké Verneřice). Součástí konojedského panství byly Valkeřice až do konce období feudalismu a do roku 1802, respektive 1804, ji drželi Sweerts-Šporkové.  Valkeřice jakožto někdejší dvě vsi Pertoltice a Erkeřice patří mezi vrcholně středověká kolonizační sídla s údolním lánovým uspořádáním, které je typické pro severní a severovýchodní část Českého středohoří. Obdobné schéma mají také sousední Merboltice a Blankartice, a dále např. Fojtovice, Valteřice nebo Volfartice. Základem půdorysu vsi je zástavba velkých usedlostí ve dvou řadách umístěných nad potoční nivou v relativně velkých vzdálenostech. Na jednotlivé usedlosti navazovaly rovnoběžně vymezené pásy záhumenicové plužiny. Od konce 17. století do druhé poloviny 19. století byly obecní pozemky v bezprostředním okolí Valkeřického potoka postupně zastavovány chalupnickými a hlavně domkářskými staveními. Centrem s návsí se dodatečně stala horní třetina Valkeřic v okolí kostela svaté Barbory, fary, školy a bývalé rychty. Od impozantně situovaného kostela cesta pokračovala vzhůru alejí k loveckému zámečku.  Na místě bývalých obecních pastvin byla v letech 1763–1779 založena osada Sluková. Obyvatelé Valkeřic se v 18. století živili i pěstováním chmele a lnu, který se zde i zpracovával. Východně od Slukové, v údolí Merboltického potoka při cestě do Verneřic, stávala leitenbergerovská kartounka, továrna na potiskování bavlněných látek. Na svazích nad ní bylo několik uhelných dolů. Na více místech Verneřicka se těžilo kvalitní uhlí a trachyt používaný jako materiál pro kamenické články na stavbách v širokém okolí: okenní ostění, schodišťové stupně, dlažby a sloupy v síních a chlévech. K Valkeřicím patřila i skupina domů s mlýnem v hlavním údolí Ploučnice.

Přírodní poměry.

Valkeřice leží na území CHKO České středohoří. V rámci dalšího členění Českého středohoří je obec součástí geomorfologického podcelku Verneřické středohoří a jeho okrsku "Bukovohorské středohoří." V rámci Bukovohorského středohoří leží Valkeřice v tzv. Valkeřické pahorkatině. Na jihu, ve své horní části, je údolí mělké, široce rozevřené a přechází plochým sedlem do podobně otevřeného údolí Merboltického potoka. Směrem k severu se prohlubuje a zužuje až do podoby úzkého kaňonu. Výraznou horou této části Českého středohoří je vulkanický čedičový suk Kohout (589 m n. m.) s rozhlednou SZ od obce. Vesnice leží v průměrné nadmořské výšce 390 metrů, nicméně rozdíl mezi nejvýše položeným domem (491 metrů nad mořem) a nejníže položeným domem obce (285 metrů nad mořem) je více než 200 metrů.  Z jihovýchodu odděluje obce Valkeřice a Merboltice Zaječí vrch (556 m n. m.). Na severovýchodě leží mezi Valkeřicemi a Merbolticemi vrch Kamenec (519 m n. m.), na jehož svazích byla v roce 1993 vyhlášena přírodní rezervace Kamenná hůra s výskytem čedičových sutí a ledových jam.  Údolím protéká Valkeřický potok, který pramení v horní části vesnice a ve Františkově nad Ploučnicí se vlévá do řeky Ploučnice.

Doprava.

Obec je dopravně dostupná pravidelnou autobusovou linkou č. 437 (512437) dopravce DSÚK, která funguje na principu příměstské dopravy, a umožňuje spojení z a do Děčína přes Benešov nad Ploučnicí nebo z/do Verneřic, respektive Rychnova. Vzhledem k délce obce je ve Valkeřicích celkem šest zastávek. Verneřice, vzdálené od Valkeřic čtyři kilometry, mají přímé autobusové spojení s krajským městem Ústím nad Labem (linka 001452 dopravce DSÚK). Nejbližší železniční stanice je "Františkov nad Ploučnicí" na trati 086 z Děčína do České Lípy vzdálená od středu Valkeřic čtyři kilometry. Do roku 1978 byly Verneřice dostupné i prostřednictvím železnice z Velkého Března.  Vesnicí vede modrá turistická značka od severozápadu z Benešova nad Ploučnicí včetně odbočky k rozhledně na vrchu Kohout. Dále pokračuje na východ do Merboltic a na rozhlednu na Strážném vrchu (německy "Hutberg," 601 m n. m.). Trasa končí v místě zaniklé vesnice Havraní ("Rabenstein") vysídlené po roce 1945.

Obec Valkeřice () je protáhlá údolní lánová ves při východní hranici Ústeckého kraje v okrese Děčín. Nachází se čtyři kilometry jihojihovýchodně od Benešova nad Ploučnicí a dvanáct kilometrů od okresního města Děčína. Srovnatelně vzdálena jsou také města Ústí nad Labem (20 km), Litoměřice (23 km) a Česká Lípa (14 km), která už leží v Libereckém kraji, jehož hranice vede tři kilometry východně od vesnice. Je vesnicí uličního typu a většina domů stojí podél silnice II/240. V obci žije obyvatel. V katastrálním území Valkeřic leží téměř zaniklá osada Sluková, která byla po roce 1945 vysídlena.

Valkeřice () is a village and municipality ("obec") in Děčín District in the Ústí nad Labem Region of the Czech Republic.


Biografie.

George Martin se od dětství zajímal o hudbu, naučil se hrál na klavír. V šestnácti letech hrával po tanečních klubech. Po studiu v hudební škole se naučil hrát i na hoboj. Po II. druhé světové válce, kdy sloužil jako poručík u námořnictva pracoval v hudebním archívu rozhlasové stanice BBC, občas zastával pozici hlasatele.  V roce 1948 se oženil (manželka Sheena) a narodili se jim dvě děti, Bundy a Gregory. Později se manželé rozvedli a George Martin se v roce 1967 oženil se svou sekretářkou Judy Flockhart-Smithovou, se kterou měl děti Lucy a Gilese. V roce 1950 se Martin stal zástupcem hlavního referenta pro umělce a repertoár u firmy náležející ke gramofonovému impériu EMI sídlící na slavné londýnské ulici Abbey Road. Její jméno Parlophone i etiketa s písmenem L odkazují až k samé prehistorii gramofonového průmyslu na evropském kontinentu (L podle jména vynálezce „parlophonů“ Carla Lindströma). O čtyři roky později se stal nejmladším manažerem EMI. Koncem 50. let produkoval pod značkou Parlophone zejména desky komiků. Na začátku 60. let slavila jiná značka firmy EMI - Columbia úspěch s rock'n'rollovými zpěváky a skupinami (např. Cliff Richard nebo Shadows). Martin dostal za úkol nalézt hudební skupinu podobného ražení. Jednoho dne se proto sešel s manažerem začínající skupiny The Beatles Brianem Epsteinem, který mu přinesl demosnímky. Martina moc nenadchly, ale vyvolaly jeho zájem. A tak navrhl na 6. června 1962 první zvukovou zkoušku se začínající skupinou. Údajně na jeho návrh byl vyměněn bubeník The Beatles Pete Best a byl nahrazen Ringo Starrem.  V říjnu 1962 vydávají The Beatles u společnosti EMI první SP singl s názvem "Love Me Do" (na druhé straně píseň "P.S. I Love You"), který se dostal na 17. místo nejprodávanějších desek. Druhý singl "Please Please Me" / "From Me To You", byl už velkým hitem v celé Británii, kde se dostal na vrchol hitparády.  George Martin se stal producentem i dalších hudebních skupin ("Cilly Black", "Gerry & the Pacemakers", "Billy J. Kramer"), ale nejdůležitějšími zůstali The Beatles. Podílel se na nahrávání skladeb "In My Life", "Michelle", "Yesterday", "For No One" a hudebních alb "Revolver" či "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band".  V polovině 60. let začal být Martin u EMI nespokojen a proto založil vlastní produkční společnost AIR, kde pokračovali s nahráváním i Beatles. Martin pro ně napsal několik orchestrálních melodií k jejich filmům "Perný den", "Help!" a "Yellow Submarine".  Po zániku Beatles v roce 1970 pracoval na albu Ringo Starra "Sentimental Journey" a produkoval alba Paula McCartneyho "Tug Of The War" a "Pipes Of Piece".  V roce 1996 si získal popularitou produkování singlu Eltona Johna "Candle In The Wind", podílel se také na přípravě projektu objevených nahrávek The Beatles Anthology 1 (Apple Records, 21. listopadu 1995), Anthology 2 (Apple Records, 18. března 1996), Anthology 3 (Apple Records, 28. října 1996).  V roce 1998 vydal vzpomínkové album věnované právě Beatles na kterém se interpretačně podíleli Robin Williams, Bobby McFerrin, Celine Dion, Vanessa Mae, Jeff Beck, Jim Carrey, Phil Collins a Sean Connery.  V roce 1999 získal George Martin titul Sir.  V roce 2002 se podílel na organizaci koncertu k oslavám 50. výročí nástupu královny Alžběty na britský trůn.

Sir George Martin, CBE (3. ledna 1926 Londýn – 8. března 2016 Londýn) byl britský hudební producent, hudební skladatel a hudebník.

Sir George Henry Martin, (3 January 19268 March 2016) was an English record producer, arranger, composer, conductor, audio engineer, and musician. He was referred to as the "Fifth Beatle" in reference to his extensive involvement on each of the Beatles' original albums. Paul McCartney said upon Martin's death, "If anyone earned the title of the fifth Beatle, it was George".


Dějiny.

První škola tohoto typu byla založena v roce 1919 ve Stuttgartu. Vznikla na popud továrníka Emila Molta, spolumajitele a ředitele továrny na cigarety Waldorf-Astoria (odtud jméno celého hnutí; Walldorf je německé město, kde se narodil Johan Jakob Astor, pozdější emigrant a první americký multimilionář, po němž Molt továrnu pojmenoval), který požádal Rudolfa Steinera o vybudování školy pro děti svých dělníků. Postupně začaly vznikat další waldorfské školy v Německu, ale i Švýcarsku, Holandsku a Velké Británii. Rozvoj waldorfského školství v Německu byl přerušen nástupem nacismu. Nacistický režim považoval školy za nepřátelské své ideologii a zahájil proti nim kampaň, v jejímž důsledku se z osmi tehdy existujících škol šest samo zrušilo, zbylé dvě byly zakázány.  Po válce začal počet waldorfských škol postupně vzrůstat, zejména pak na území tehdejšího Západního Německa. K velké početní expanzi dochází od 70. let. Nejdříve v západní Evropě a Severní Americe, po pádu komunismu pak ve střední a východní Evropě a v novém tisíciletí také v Asii. V roce 2016 bylo po celém světě 1126 waldorfských škol, 730 v Evropě, zejména v Německu (235) a Nizozemí (90).  V českých zemích se objevily školy waldorfského typu po roce 1989. První základní a mateřské školy vznikly na počátku devadesátých let.

Charakter.

Waldorfská škola se sama charakterizuje jako škola, která chce člověka připravovat na život nejen znalostně, ale také rozvojem tvůrčích schopností a sociálních dovedností. Waldorfský učitel by měl pohlížet na dítě jako na duchovní bytost, která přichází na svět nadána možností všestranného vývoje. Jeho úkolem je pěstovat toto nadání a vést dítě k tomu, aby bylo schopno jednou převzít výchovu sebe sama.  Výuka na základních waldorfských školách se od vyučování na běžných českých základních školách na první pohled výrazně odlišuje. Jde zejména o:

Vyučování „hlavních“ předmětů v blocích.

Vyučování „hlavních“ předmětů (český jazyk, matematika, přírodověda atd.) probíhá v souvislých blocích, které se nazývají epochy. Epocha trvá většinou 3 až 4 týdny. Po ní následuje epocha jiného hlavního předmětu. Cílem výuky v blocích je koncentrace pozornosti v daném čase na jeden jediný předmět bez rozptylování paralelním vyučováním dalších předmětů. S tématem probíraným v dané epoše by, v ideálním případě, měly souznít v tom samém čase vyučované ostatních předměty, především výchovy a cizí jazyky. Například slovní zásoby probírané ve výuce cizích jazyků, náměty výtvarných prací apod. Epochové bloky každodenní vyučování zahajují a trvají zhruba 2 hodiny do velké přestávky. Po velké přestávce následují již běžně dlouhé (45 minut) hodiny jazyků, výchov (výtvarná, tělesná apod.) a další předměty.  Zhruba dvouhodinový epochový blok je rozdělen do několika celků tak, aby se střídaly činnosti vyžadující zapojení různých částí žákovy osobnosti (hlava, srdce, tělo). Epochový blok je tak často složen z:

Nepoužívání učebnic.

Waldorfská pedagogika považuje každého žáka za jedinečného. Stejně tak je jedinečná i každá třída, její pedagog a každá jednotlivá etapa, ve které se výukový proces nachází. Proto waldorfská pedagogika považuje učebnice, které jsou svojí podstatou pevně zformované a univerzální, za a priori ne zcela vhodný nástroj, podle kterého by se výuka měla řídit. Ponechává v rukou učitele, jako svého druhu pedagogického umělce, aby pro danou situaci nacházel vždy to nejlepší řešení a připravoval pro svoji třídu optimální výukově-výchovný program. Žáci si do sešitů zapisují klíčové informace a používají je namísto učebnic.

Absence klasického známkování.

Waldorfské základní školy u nás nepoužívají klasické známkování. Na vysvědčeních je hodnocení slovní, které je zcela individualizované pro daného žáka. Z důvodů přijímacího řízení na střední školy jsou v posledních ročnících k vysvědčení přidávány klasické známky. Klasické známkování je odmítáno z mnoha důvodů – možnost slovním hodnocením lépe vyjádřit snahu, úsilí a pokrok, demotivující efekty špatných známek a riziko „zaškatulkování“, důraz na vzájemnou spolupráci nad soutěživostí.

Brzká výuka cizích jazyků.

Pro waldorfské školství je typická brzká výuka cizích jazyků, která začíná již od první třídy, přičemž není nezvyklé, že se od první třídy vyučují ihned dva cizí jazyky. V nižších ročnících je výuka cizích jazyků založena na určitém „ponoření“ žáka do daného jazykového prostředí. Probíhá jen orálně a nápodobou (říkadla, písničky, výuka slovíček ve skupinách a řadách (barvy, dny v týdnu, čísla, měsíce, atd.) Gramatické jevy, čtení a psaní v cizím jazyce je zaváděno až od čtvrté třídy.

Pomalejší výuka čtení a psaní.

Waldorfské školství, díky absenci učebnic, nemusí s výukou četby pospíchat. Během první třídy se v epochách českého jazyka žáci postupně seznamuji se všemi písmeny abecedy a to v jejich velké tiskací formě. Každé písmeno je probíráno samostatně; většinou s příběhem, který dodává smysl tvaru písmene. Například příběh, kde figuruje úzké údolí u písmene „U“ nebo příběh o slepýši plazícím se po zemi u písmene „S“. Následuje již v rychlejším tempem zavedení malých tiskacích písmen a zhruba v polovině druhé třídy každý žák dostává svojí vlastní, originální čítanku, se kterou poté probíhá výuka čtení. Čítanka obsahuje texty zvolené učitelem a ručně ji zhotovují (text a ilustrace) žákovi rodiče a další blízké osoby. Žák tak má k čítance osobní vztah a může si uvědomovat úsilí, které rodiče vložili do zhotovení čítanky, v souvislosti se svým úsilím, které vkládá do zvládnutí čtení.  Výuka psaní probíhá souběžně se zaváděním písmen. Tedy nejprve žáci píší velká tiskací písmena, případně posléze jednotlivá slova z nich složená. Po zvládnutí velkých tiskacích písmen se přechází na psaní malých tiskací. Výuka psacího spojeného písma je až záležitostí třetího ročníku.

Důraz na umělecké předměty.

Waldorfské školy kladou velký důraz na umělecké předměty – výchova „srdce“, citu.  V rámci hudební výchovy začínají všichni žáci od první třídy s hrou na flétnu (pentatonickou nebo sopránovou), nedílnou součástí je samozřejmě zpěv. Hudební teorie bývá vyučována až ve vyšších ročnících. Hudební výchova bývá často každodenní součástí epochového bloku. Třídní hudební vystoupení jsou pravidlem v rámci pololetních akademií, „měsíčních“ slavností, kdy jednotlivé třídy ukazují ukázky z výuky ostatním třídám a rodičům, a během některých svátků.  Ve výtvarné výchově je od první třídy vytvářen cit pro barvy – žáci od první třídy typicky malují převážně pouze základními akvarelovými barvami (dva odstíny modré, červené a žluté) a postupně získávají praktickými zkušenostmi dovednosti pro vytváření jednotlivých barev a odstínů. Ve vyšších třídách jsou přidávány další výtvarné techniky.  V dramatické výchově jsou žáci od prvního ročníku vedeni k veřejným vystoupením v rámci pololetních akademií a „měsíčních“ slavností. Od druhého ročníku žáci samostatně přednášejí svoje „osobní básně“ před ostatními spolužáky. V osmém ročníku se třída po celý rok průběžně věnuje přípravě svého divadelního představení, které poté několikrát sehrají, včetně vystoupení na divadelním festivalu waldorfských škol v Písku.

Důraz na pracovní a řemeslné činnosti.

Pro rozvoj vůle pokládá waldorfské školství za velmi podstatný předmět „pracovní výchova – ruční práce“, ve kterém žáci zhotovují praktické výrobky. V prvních ročnících jde o výrobu předmětů zejména pomocí techniky pletení a háčkování. Kromě rozvoje vůle, vytrvalosti a píle (odhodlání „zmocnit“ se materiálu a vytvořit něco nového, užitečného a v rámci možností hezkého), rozvíjí pletení a háčkování i jemnou motoriku, což prospěje následné výuce psaného písma ve třetí třídě, a také pomáhá rozvíjet myšlenkovou pružnost. Ve vyšších ročnících se přidává, podle možností školy, výuka šití s výsledkem ve zhotovení vlastního kusu oděvu, truhlařina či kovotepectví. Všechny ruční práce vykonávají jak hoši, tak dívky bez rozlišení pohlaví.

Specifické vyučovací předměty.

Waldorfské základní školy mají ve svém programu i výuku jinde se nevyskytujících předmětů: Eurytmie a Kreslení forem.  Eurytmie je zvláštní druh pohybového umění, které je zcela specifické pro waldorfské školy. Pro vytvoření rámcové představy by snad šla přirovnat k výrazovému tanci.  Kreslení forem je vyučováno formou epochového vyučování. Jedná se o kreslení obrazců volnou rukou (dynamická lineární cvičení) většinou v různých symetriích. Waldorfské školy považují tento předmět za prospěšný pro uvolňování úchopu tužky pro následnou snadnější výuku psacího písma a psaní číslic, pro pěstování citu pro kompozici, jako přípravu pro výuku geometrie. Cvičení mohou pomáhat v harmonizaci, podněcovat myšlenkovou aktivitu a posilovat vůli.

Témata pro jednotlivé ročníky.

Waldorfská pedagogika reflektuje proces postupného dozrávání emocionálních a rozumových schopností dítěte ve volbě témat, která prostupují příslušným školním ročníkem. V první třídě jsou tématem „Pohádky“, kdy jsou prvňáčkům v rámci epochového vyučování vyprávěny pohádky. Ve druhé třídě jsou tématem bajky a legendy. Ve třetí biblické příběhy ze Starého zákona. Ve čtvrté mýtická vyprávění o stvoření světa (většinou severská mytologie). V páté třídě jsou tématem starověké civilizace a vrcholící společnou olympiádou všech českých waldorfských škol. V šesté nebo sedmé třídě jsou tématy rytířský středověk a jeho ctnosti a zámořské objevy. V osmé třídě pracují žáci na divadelním představení. V osmém nebo devátém ročníku se dlouhodobě věnují svému osobním celoročním projektu, který poté veřejně prezentují. Důležitou součástí devátého ročníku je i příprava na přijímací zkoušky na střední školy.  Ve třetí a čtvrté třídě je pak dlouhodobým projektem takzvaný „Ze zrna chléb“, kdy se celá třída aktivně podílí na procesu vzniku chleba od orby, přes setí, žatvu, mletí až po pečení.

Vztah učitel, žák a třída.

Waldorfský učitel by v každém žáku měl vidět jedinečnou individualitu, které pomáhá plně rozvinout její potenciál pro naplnění výzev, které žáka v dospělosti čekají. Vzájemný respekt se projevuje i vnějškově ve formě pozdravu, kdy se každý žák, při prvním setkání s učitelem, s ním zdraví podáním ruky. Stejně, tedy podáním ruky, probíhá i rozloučení.  Waldorfská pedagogika tvrdí, že by autorita učitele měla být přirozená a vyplývat z jeho osobnosti. Osobnost a charakter učitele jsou pro žáky zřetelně vnímatelné. Žáci budou učitele respektovat, pokud budou vidět, že na sobě učitel neustále pracuje, tak jako oni pracují na sobě, a že učitele se třídou pojí pevné a láskyplné pouto.  Waldorfské základní školy preferují, aby třídní učitelé vedli svojí třídu od první až do deváté třídya aby ve své třídě vyučovali maximum předmětů.

Důraz na slavení svátků, prožívání koloběhu roku.

Výuka na základních školách navazuje na prožívání koloběhu roku, které je typické pro waldorfskou předškolní výchovu. Waldorfské základní školy, primárně pak nižší ročníky, slaví celou škálu svátků a slavností, zejména pak Michaelskou, Martinskou, Adventní, Tříkrálovou a Masopustní. Součástí školního roku bývají pravidelné jarmarky v předvánočním období. V nižších třídách bývá ve třídách ještě tzv. stoleček ročních dob, v jehož výzdobě se odráží charakter daného období roku.

Výuka prožitkem, memorování rytmem.

Waldorfská pedagogika usiluje o výuku pomocí zážitku. Předávání nové látky má být maximálně živé, obrazové, podněcující fantazii, oslovující tak nikoli jen intelekt, ale i citovost. Pro zapamatování (násobilka, vyjmenovaná slova apod.) se používají rytmické aktivity spojené s pohybem.

Nároky waldorfských škol na rodiče.

České základní waldorfské školy mají, v porovnání s běžnými školami, zvýšené nároky na rodiče žáků.  Waldorfské školy považují rodiče, vedle učitelů a žáků, za třetí, nedílný element školy. Pokud jsou v situaci, která jim umožňuje výběr z více zájemců, upřednostňují ty žáky, jejichž oba rodiče podporují vzdělávání a výchovu ve waldorfském směru.  Waldorfské školy očekávají od rodičů aktivní zapojení do běhu školy, jako je pomoc při školou pořádaných akcích (četných slavnostech, jarmarcích a podobně). Dále očekávají účast rodičů na třídních schůzkách, které bývají výrazně četnější než na standardních školách. V neposlední řadě v mnoha případech vyžadují úhradu zvýšených nákladů na výuku, jež nepokrývají veřejné prostředky, které škola od státu dostává. V roce 2018/19 byla část základních waldorfských škol v podstatě bezplatná , další požadovaly roční příspěvek v rozmezí zhruba 10-15 tisíc  a část pak platby od 20 do 40 tisíc za rok . Je typické, že waldorfské školy chtějí být otevřeny i nemajetným žákům a nabízejí možnosti "sociálního" přístupu v odůvodněných případech.

Duchovní charakter waldorfského školství.

V českých waldorfských školách je očividně výrazně vyšší přítomnost prvků, které bývají spojovány s duchovní a náboženskou stránkou života, než na školách běžných. Jde například o slavení svátků náboženského charakteru, jako jsou advent, sv. Martin, archanděl Michael, Tři králové. Časté je také používání zapálené svíčky při vyučování. Pro waldorfskou školu jsou typické také průpovědi, kterými bývá zahajováno epochové vyučování a které mají charakter přímluv k „člověka přesahujícím silám“, tedy modliteb.  Waldorfské školy o sobě od samého počátku prohlašují, že jejich vyučování není konfesního charakteru a umožňují, tam kde jsou součástí vyučování i hodiny náboženské výchovy, aby je vyučovali představitelé těch církví, které si zvolí rodiče žáků.  Stěžejním bodem kritiky waldorfského školství je jeho obviňování z propagace antroposofie, což je filozoficko-náboženský systém vytvořený zakladatelem waldorfského školství Rudolfem Steinerem. Antroposofii a její příznivce, pak kritici pokládají za bizarní náboženský směr nebo přímo sektu. Žádají tak zařazení waldorfského školství mezi náboženské školy, což by (např. v USA) znamenalo jejich vyloučení ze systému veřejného vzdělávání. Waldorfské školy obvinění, že propagují nebo vyučují antroposofii, odmítají.  Religionista Zdeněk Vojtíšek popisuje duchovní charakter waldorfských škol takto: „"... jsou náboženské zvláštním způsobem... Náboženství prochází úplně vším, je v přístupu k dítěti a v každé aktivitě... (trefně se) říká, že to sice není škola náboženská ve smyslu spojení s nějakou institucí, ale škola duchovní.“"

Polemika o waldorfské pedagogice.

Waldorfské školy představují výraznou alternativu ke klasickému vzdělávacímu přístupu a někdy vzbuzují polemické reakce.  Primárně se kritika týká náboženského charakteru waldorfského školství a „skryté agendy“ waldorfských škol při šíření antroposofie, což je filozoficko-náboženské učení vytvořené zakladatelem waldorfského školství Rudolf Steinerem. Sám Rudolf Steiner je pak v očích kritiků waldorfského školství velmi pochybnou existencí.  Další kritické body se týkají výrazných odlišností waldorfských škol ve vlastním výchovně-vzdělávacím přístupu. Ačkoli od devadesátých let 20. století začínají někteří pedagogové i část veřejnosti akceptovat, ba přímo preferovat některé prvky typické pro waldorfskou pedagogiku, jako je odmítnutí klasického známkovánía brzká výuka cizích jazyků, existuje mnoho dalších prvků, které jsou pro waldorfskou pedagogiku typické a které u jejích kritiků vzbuzují negativní reakce. Jde například o:  V českém prostředí se kritice waldorfského školství věnoval lékař Jiří Heřt, svého času místopředseda klubu Sisyfos. Jeho kritika se odvíjela od nesouhlasu s antroposofií a Rudolfem Steinerem, zakladatelem waldorfské pedagogiky. Tato přednáška je kontraverzní nejen prací s primárními zroji.  Vzdělávací plány waldorfských škol v Česku odpovídají požadavkům Ministerstva školství a platné legislativě. Waldorfské školy jsou pravidelně kontrolovány Českou školní inspekcí (ČŠI). V roce 2003, kdy Ministerstvo školství zadalo ČŠI kontrolu všech waldorfských škol, její výsledek zhodnotila ředitelka ČŠI slovy: "„Nedá se... říci, že by waldorfské školy jakkoliv vynikaly nad průměr. Mají výsledky velmi dobré, průměrné, ale také nedostatky, které jdou pod průměr. Rozhodně však nelze tvrdit, že tyto školy jsou tak špatné, že by nepatřily do našeho vzdělávacího systému“.

Waldorfská škola (waldorfská pedagogika) je alternativní výchovně vzdělávací program, vycházející z pedagogických zásad formulovaných rakouským filosofem, esoterikem a sociálním myslitelem Rudolfem Steinerem (1861–1925). Waldorfská pedagogika se snaží integrovaně rozvíjet jak intelektuální schopnosti žáků, tak jejich praktické/manuální dovednosti, stejně jako jejich umělecké vlohy.

Waldorf education, also known as Steiner education, is based on the educational philosophy of Rudolf Steiner, the founder of Anthroposophy. Its pedagogy strives to develop pupils' intellectual, artistic, and practical skills in an integrated and holistic manner. The cultivation of pupils' imagination and creativity is a central focus.


Životopis.

Jejími rodiči jsou operní pěvkyně Helga Meyerová, původem z Německa, která zemřela na rakovinu 4. dubna 2000, a hlasový učitel John Bullock z Alabamy. Jako dítě zpívala v pěveckém sboru v Německu, kde rovněž studovala balet a zahrála si i malé role v některých matčiných operách. 12 let žila v německém Fürthu - dodnes mluví plynně německy. Navštěvovala střední školu Washington-Lee High School, kde byla členkou klubu roztleskávaček a byla třídou zvolena za „dívku, jež nejlépe rozjasní váš den“.

Kariéra.

1987-99: Průlom v kariéře.

Herectví vystudovala na East Carolina University (ECU). Školu však opustila a začala se věnovat herectví v New Yorku, jenže poznala, že prosadit se nebude jednoduché. Přestěhovala se do Los Angeles v Kalifornii, kde začínala s malými rolemi v několika nezávislých filmech, později si zahrála ústřední postavu v televizním seriálu "Podnikavá dívka".  Její první velká filmová role však přišla s filmem "Demolition Man" z roku 1993, v němž se objevila vedle Sylvestera Stallonea a Wesleyho Snipese. O rok později následoval snímek "Nebezpečná rychlost" s Keanu Reevesem. Za další film "Zatímco jsi spal" (1995) získala Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší herečka v muzikálu nebo komedii. 11 milionů dolarů získala za film "."

2000-08.

V roce 2000 získala roli ve filmu "Slečna Drsňák", který po celém světě vydělal 212 milionů dolarů. Za tento film získala další nominaci na Zlatý glóbus. Po boku Hugha Granta si zahrála v roce 2002 ve filmu "Láska s výstrahou."  V roce 2004 se objevila ve vedlejší roli ve snímku "Crash", za kterou získala kladné hodnocení kritiky. Někteří kritikové dokonce mluvili o tom, že se jedná o nejlepší roli v její kariéře. O dva roky později se znovu na plátně setkala se svým partnerem z "Nebezpečné rychlosti" Keanu Reevesem ve snímku "Dům u jezera", nicméně jejich postavy se kvůli zápletce filmu objevovaly vždy odděleně. Ve stejném roce ztvárnila spisovatelku Harper Lee ve filmu "Pochybná sláva".

2009-12.

Jako obzvláště úspěšný se pro herečku jeví rok 2009. Nejdříve byla uvedena do kin její romantická komedie s Ryanem Reynoldsem "Návrh", která utržila po celém světě více než 314 milionů dolarů, a za niž herečka získala také nominaci na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší ženský herecký výkon ve filmovém muzikálu nebo komedii. Později téhož roku měl premiéru také snímek "Zrození šampióna", který se stal prvním filmem v historii, jenž utržil více než 200 milionů dolarů s pouze jednou velmi známou ženskou hvězdou. Za tento film získala v dalším roce Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší herečka v dramatu a Oscara v kategorii Nejlepší herečka v hlavní roli. Pouze jeden den před předáváním Oscarů obdržela také Zlatou malinu za roli ve filmu "Slečna zamilovaná" v kategorii Nejhorší herečka, kterou si přišla vyzvednout osobně. Stala se tak jediným hercem v historii, kterému byl tentýž rok udělen Oscar i Zlatá malina. V roce 2011 hrála ve filmu "Neuvěřitelně hlasitě & nesmírně blízko", který byl natočen podle stejnojmenné knihy.

2013–současnost.

V roce 2013 se objevila vedle Melissy McCarthy v komedii "Drsňačky". Ten se setkal jak s pozitivním ohlasem kritiky, tak s komerčním úspěchem.  Ve stejném roce ztvárnila také hlavní roli kosmonautky Ryan Stoneové ve filmu Alfonsa Cuaróna "Gravitace", který měl premiéru na festivalu v Benátkách, kde byl přijat potleskem ve stoje a celkově byl dobře hodnocen kritiky. Uznání se dostalo i výkonu Sandry Bullock, a někteří kritici film dokonce nazvali nejlepším dílem její kariéry.<ref name="urlEarly Buzz: Alfonso Cuarón’s ‘Gravity’ Stuns Critics at Venice | /Film"></ref> Za svůj herecký výkon byla nominovaná na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší herečka v dramatu, na Oscara v kategorii Nejlepší herečka v dramatickém filmu, na BAFTA Award v kategorii Nejlepší herečka v hlavní roli a další.  Založila i svoji vlastní producentskou společnost Fortis Films, která produkovala např. film "Slečna zamilovaná" Má hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy. Bullock si zahrála v ženské verzi filmu "Debbie a její parťačky" (2018), inspirovanou filmem "Dannyho parťáci." Režisérem filmu je Gary Ross. Ve stejném roce si zahrála v thrillerovém filmu "Bird Box", ve filmové adaptaci stejnojmenné knihy od Joshe Malermana.

Soukromý život.

Chodila s Troyem Aikmanem, Matthewem McConaugheym a Ryanem Goslingem. Byla zasnoubená s hercem Tatem Donovanem. Nakonec se ale 16. července 2005 provdala za konstruktéra motocyklů Jesseho Jamese, se kterým se rozvedla v roce 2010.  V říjnu 2004 vyhrála multimilionový soudní spor s Bennym Daneshjou, stavitelem jejího sídla v Lake Austin v Texasu, ve kterém nikdy nebydlela, neboť jej prohlásila za neobyvatelný. Stavitel však jakoukoliv chybu popíral a s rozsudkem nesouhlasil.  V lednu 2010 si adoptovala syna Louise Bardo Bullocka a v roce 2015 dceru Lailu.  Třikrát veřejně darovala Americkému červenému kříži 1 milion dolarů - nejprve na konto pro finanční pomoc příbuzným obětí z útoků 11. září 2001, podruhé ve prospěch pomoci lidem postiženým zemětřesením a tsunami v Indickém oceánu v prosinci 2004. Další 1 milion dolarů věnovala obětem zemětřesení na Haiti 2010 v roce 2010. Také soustavně podporuje Warren Easton Charter School ve městě New Orleans, nejstarší střední školu ve státě Louisiana, kterou zničil v roce 2005 hurikán Katrina.

Sandra Annette Bullock (* 26. července 1964 Arlington, Virginie, USA) je americká filmová herečka a producentka. Je držitelka jedné ceny Oscara ze dvou nominací a dvou Zlatých globů z pěti nominací.

Sandra Annette Bullock (; born July 26, 1964) is an American-German actress, producer, and philanthropist. She was the highest paid actress in the world in 2010 and 2014. In 2015, Bullock was chosen as "People's" Most Beautiful Woman and was included in "Time" 100 most influential people in the world in 2010. Bullock is the recipient of several accolades, including an Academy Award and a Golden Globe Award.


Život.

Pocházel z rodiny řezbáře, po střední škole se stal učedníkem u lékárníka. Základy chemického vzdělání získal jako samouk. Později se stal nejprve asistentem (1802), o několik měsíců později profesorem a nakonec presidentem (1820–1826) na Royal Institution v Londýně a členem Královské společnosti. V roce 1812 byl povýšen do šlechtického stavu.  Byl oblíbeným přednášejícím a demonstrátorem. Jeho žákem a asistentem byl například Michael Faraday.

Chemický výzkum.

Humphry Davy zkoumal oxidy dusíku; například pojmenoval rajský plyn. Davy se svými přáteli rajský plyn užíval pro jeho účinky navozující smích. Jednoho dne si všiml, že mu inhalace plynu ztlumila bolest zubu a napadlo ho, že by plyn mohl být používán při operacích k tlumení bolesti - dnešní anestetikum. Tuto hypotézu už ovšem dále nerozváděl a trvalo dalších 40 let než američtí lékaři začali ke stejnému účelu používat ether. Dokázal, že tepelné záření se šíří i ve vakuu, že diamant je tvořen čistým uhlíkem aj. Zabýval se elektrochemickými jevy a dokázal přitom, že se voda elektrickým proudem rozkládá na vodík a kyslík. Dále izoloval prvky draslík (draslík byl vůbec prvním prvkem získaným elektrolýzou) a sodík (1807) a pomocí elektrolýzy tavenin kovy alkalických zemin (1808). Dokázal, že chlór je prvek; vypracoval teorii kyselin (ukázal, že kyseliny nemusejí obsahovat kyslík, jak se domníval Lavoisier) a objasnil roli vodíku v kyselinách. Roku 1801 objevil elektrický oblouk. K jeho dalším významným vynálezům patří hornický bezpečnostní kahan, zvaný též Davyho kahan. Společně s Thomasem Wedgwoodem experimentoval ve fotografii, je považován za průkopníka a vynálezce v oboru fotografie.

Sir Humphry Davy (17. prosince 1778, Penzance – 29. května 1829, Ženeva) byl anglický chemik, experimentátor, zakladatel elektrochemie a objevitel řady chemických prvků.

Sir Humphry Davy, 1st Baronet (17 December 177829 May 1829) was a Cornish chemist and inventor, who is best remembered today for isolating, by using electricity, a series of elements for the first time: potassium and sodium in 1807 and calcium, strontium, barium, magnesium and boron the following year, as well as discovering the elemental nature of chlorine and iodine. Davy also studied the forces involved in these separations, inventing the new field of electrochemistry.


Historie firmy.

Zakladatelem firmy se stal 7. prosince 1953 Rakušan Karl Wlaschek (1917-2015) z Vídně, který otevřel první diskontní obchod s drogistickým zbožím. Díky širokému výběru zboží a nízkým cenám se jeho firma začala rychle zvětšovat a rozšiřovat do dalších měst v Rakousku. Na počátku 60. let bylo již v provozu 45 poboček a v roce 1961 se zavedlo jednotné pojmenování Billa pro celou obchodní síť. Ve stejném roce byl zaveden bezobslužný prodej.  Firma se v průběhu 60. a 70. let rozrůstala a rozšiřovala sortiment nabízeného zboží (vznikaly sesterské firmy jako BIPA, LIBRO, EMMA atd). Firma využila pádu Východního bloku a začala expandovat do Polska, Itálie, Maďarska, Slovenska a Česka (1990). Dne 3. února 2000 byla otevřena první prodejna na Ukrajině v Kyjevě.  V roce 1996 byla firma koupena německou skupinou REWE Group.

Pobočky.

V současnosti BILLA působí v 6 evropských zemích.

BILLA v Česku.

V Česku BILLA otevřela první prodejnu 26. října 1991 v Brně a rok později byly otevřeny další dvě filiálky v Praze a Prostějově. V dalších letech se rozšiřovaly v rozsahu 5-8 filiálek za rok. K dalšímu zrychlení došlo od podzimu roku 1997, kdy bylo také postaveno nové sídlo a sklad firmy v Praze - Modleticích. Na přelomu let 2007 a 2008 převzala 97 supermarketů Delvita. Za rok 2019 měla obrat více jak 34 mld. korun. K začátku roku 2020 má BILLA v Česku 233 prodejen a zaměstnává více jak 6000 zaměstnanců. https://havas.cz/pressroom/billa-otevira-v-poradi-233-prodejnu-v-rajhradu/

BILLA na Slovensku.

Na Slovensku je BILLA od roku 1993.

BILLA v Rusku.

V Rusku je Billa od roku 2004. Nejdříve měla pobočky především v Moskvě a okolí, ale od roku 2008 se začala rozšiřovat i do ostatních regionů. V letech 2008-2011 působila v Rusku pod názvem Biop. V roce 2008 koupila 13 prodejen supermarketů Yum-Yum v Moskvě a v roce 2012 prodejny Citistor. K prosinci 2018 má BILLA v Rusku 151 prodejen.

BILLA na Ukrajině.

První supermarket BILLA byl na Ukrajině otevřen 3. února 2000 v Kyjevě. Následně se rozšiřoval - v roce 2014 počet obchodů dosáhl 39 supermarketů a byly zastoupeny v 16 městech v 9 regionech země. Od roku 2015 ale počet supermarketů klesl. V červnu 2017 společnost oznámila prodej 9 svých prodejen a v září 2017 byla síť supermarketů snížena na 17 supermarketů, z toho 12 - v oblasti Kyjevu, 2 v Dněpru a Oděse a 1 v Zhytomyru. V březnu 2019 jich už bylo zase 30.

BILLA stop & shop.

Jedná se o speciální prodejny BILLY na vybraných čerpacích stanicích Shell, které jsou určeny pro rychlý nákup motoristům. Podle průzkumu agentury Kantar TNS upřednostňuje 48 % zákazníků tyto prodejny právě díky rychlosti nákupu, dalších 39 % kvůli tomu, že si mohou nakoupit kdykoliv je potřeba. Většina prodejen je totiž otevřena 24 hodin denně a to i ve svátky. Podle stejného průzkumu také lidé nejčastěji kupují nápoje a pečivo. K lednu 2020 je těchto prodejen v Česku 70.

Kontroverzní reklama Billy na čerstvě upečené pečivo.

V roce 2019 probíhala v televizním vysílání reklama Billy na čerstvě upečené pečivo a to, že Billa je už 27 let expertem na čerstvost.<ref name="vitalia.cz/clanky/billa-pece-az-se-ji-od-huby-prasi-jeji-reklamu-resi-inspekce-i-televizni-rada"></ref> Problémem reklamního spotu je v tom, že v něm jsou místo čerstvě upečeného pečiva z trouby vytahovány rozpeky. Podle tvrzení tiskové mluvčí Billy Dany Bratánkové se čerstvé pečivo v prodejnách Billa nepřipravuje, protože prodejny nedisponují pekárnou. Na všech 224 prodejnách Billa v České republice se k 19. 3. 2019 pečivo pouze dopékalo.  Na jaře 2019 byl proto podán Radě pro rozhlasové a televizní vysílání podnět k prošetření.<ref name="vitalia.cz/clanky/rada-udelila-bille-trest-za-jeji-zavadejici-reklamu-to-se-podrzte"></ref> Rada po devíti měsících vynesla rozhodnutí, ve kterém uznává společnost Billu vinnou ze spáchání přestupku a udělila jí správní trest ve formě napomenutí, upozornila ji, že v případě opakování protiprávního jednání ji hrozí pěněžitá sankce ve výši až 2 milionů Kč a uložila Bille povinnost uhradit paušální částku nákladů řízení ve výši 1000 Kč.  Po rozhodutí v Bille proběhla změna textu na hodinách v prodejnách z textu „Každých 30 minut čerstvé pečivo“ na text „Každých 30 minut křupavé pečivo“.

BILLA (; zkratka z německých slov „BILliger LAden“ – „"Levný obchod"“) je rakouská obchodní značka řetězce supermarketů provozovaných společností "BILLA, spol. s r.o.", kterou vlastní firma REWE Group. V současnosti působí v domovském Rakousku, v Česku, na Slovensku, v Bulharsku, na Ukrajině a v Rusku.

BILLA () is an Austrian supermarket chain that operates throughout Central, Eastern and Southeastern Europe. The company, which was founded by Karl Wlaschek in 1953, is currently owned by Germany's REWE Group.


Styl.

Série je obvykle řazeno do žánru fantasy. V knihách nicméně nehrají žádnou roli magické elementy nebo jiné inteligentní rasy kromě lidí, což je pro vysokou fantasy nezvyklé. Série "Gormenghast" by se dala zařadit i pod žánr groteska s prvky gotického románu a surrealismu.  Série "Gormenghast" je méně zaměřena na ústředního protagonistu než mnoho jiných románů. Ačkoli Titus je často považován za hlavní postavu, příběh silně ovlivňují i další obyvatelé hradu. Samotné prostřední, hrad a jeho sociální struktura by se daly popsat jako ústřední pro celou sérii.

Prostředí.

Gormenghast je hrabství, kterému dominuje stejnojmenný hrad. Od nepaměti tu vládne rod Žalů. Není nikdy plně vysvětleno, jestli se hrabství nachází v našem světě nebo v jiném. Od zbytku světa ho odděluje nehostinné prostřední na každé jeho straně. Na severu jsou bažinaté pustiny, na jihu jsou solné močály a za nimi pravděpodobně oceán, na východě jsou tekuté písky a moře a na západě nekonečné skály. Na západ od hradu také leží obří hora Gormenghast. Vzhledem k tomu, že oblast je obklopena ze tří stran vodou, stává se, že je celá zaplavena, jak je popsáno ve druhé knize.  V centru hrabství je obrovský pustý hrad, jehož zbývající obyvatelé zasvětili svůj život rituálům kolem vládnoucí rodiny Žalů. Dominantou rozpadajícího se hradu je nejvyšší věž obývaná sovami. Hrad je tak obrovský, že většina obyvatel z něj nevychází s výjimkou některých obřadů.  Je sice naznačeno, že hrad udržuje nějaké kontakty s okolním světem, opakujícím tématem je však jeho stagnace a časově náročné a zbytečné rituály, které obyvatelé pravidelně provádějí, ačkoliv jejich původ a účel je dávno zapomenutý. Hrad Gormenghast je v ostrém kontrastu s živým a technologicky vyspělým městem, kde se odehrává třetí kniha.

Gormenghast je fiktivní hrad gigantických rozměrů, který je dějištěm série fantasy knih, jejichž autorem je Mervyn Peake. Názvem "Gormenghast" se označuje i celý tento cyklus knih, i když pouze v prvních dvou dílech se děj odehrává na tomto hradě. Peake celou řadu napsal jako životní příběh hlavního hrdiny Tita Žala. Ale kvůli zhoršujícímu se zdraví stihl za svůj život dokončit jen tři první díly a povídku "Boy in the Darkness".

Gormenghast is a fantasy series by British author Mervyn Peake, about the inhabitants of Castle Gormenghast, a sprawling, decaying, Gothic structure. Originally conceived as a single on-going novel, the series was ended by Peake's death and comprises three novels – "Titus Groan" (1946), "Gormenghast" (1950) and "Titus Alone" (1959) – and a novella, "Boy in Darkness" (1956), whose canonical status is debated. Peake was writing a fourth novel, "Titus Awakes", at the time of his death in 1968; the book was later completed by Peake's widow in the early 70's, and after being discovered by her descendents it was published in 2009.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1131. Nemojany patřily v dávných dobách k řádu Jezuitů, čemuž nasvědčuje název bývalého zájezdního hostince při státní silnici ve směru na Vyškov s názvem Jezovitská. V roce 1891 byl hostinec zbourán a staveniště bylo přeměněno v pole. V obci se nacházely tři mlýny poháněné vodním náhonem – mlýn čp. 37, mlýn Chobot a mlýn Hranáč. Tyto budovy se doposud zachovaly, neplní však svoji původní funkci. Železnice z Přerova do Brna byla dostavěna v roce 1868. V roce 1874 byla zřízena zastávka na katastru obce Nemojany. Tato zastávka byla pojmenována Luleč, protože se o její zřízení obec Luleč přičinila.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 675 obyvatel. Z nich bylo 334 mužů a 341 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 41 % let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 654 lidí. Nejvíce z nich bylo (19 %) obyvatel ve věku od 0 do 14 let. Děti do 14 let věku tvořily 19 % obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 6,9 %. Z celkem 530 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 35,5 % střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 14 % a bez vzdělání bylo naopak 0,2 % obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 301 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 93 % z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 68,1 % patřilo mezi zaměstnance, 6,6 % k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 51,8 % občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 294 obyvatel obce (což je 45 %), se hlásilo k české národnosti. Dále 161 obyvatel bylo Moravanů a 5 Slováků. Celých 272 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Doprava.

Územím obce prochází dálnice D1 a silnice II/430 v úseku Rousínov - Vyškov. Dále zde vedou silnice III. řídy:

Obec Nemojany se nachází necelých 7 km jihozápadně od města Vyškova, v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji. Žije zde obyvatel.

Nemojany is a village and municipality ("obec") in Vyškov District in the South Moravian Region of the Czech Republic. The municipality covers an area of, and has a population of 608 (as at 28 August 2006).


Motivace.

Uvažujme rovinu a v ní mějme šipky ve významu vektorů. Matematicky daná situace odpovídá reálnému vektorovému prostoru formula_1, pro vztah tohoto vektorového prostoru a prostoru šipek v rovině viz oddíl Geometrická interpretace v článku lineární kombinace. Vezměme si konkrétní příklad se šipkami formula_2 vyznačenými na prvním obrázku. Jejich vektorový zápis je Vidíme, že obě šipky leží na jedné přímce. Navíc vidíme, a je to vidět i z číselného zápisu vektorů výše, že když vektor formula_4 obrátíme, bude směřovat stejným směrem jako vektor formula_5, a když ho ještě prodloužíme na dvojnásobnou délku, tak se bude přesně rovnat tomuto druhému vektoru. Neboli platí Pokud si v rovnosti výše převedeme oba vektory na jednu stranu, dostáváme výraz který je speciálním případem tzv. lineární kombinace vektorů. Obecně lze lineární kombinaci dvou vektorů vyjádřit ve tvaru formula_8. V našem případě lze tedy výše uvedenou rovnost přepsat jako  Koukněme se nyní na druhý obrázek, kde jsme první vektor pozměnili tak, že jsme mu přepsali jeho druhou složku, máme nyní tedy Z obrázku teď ale vidíme, že již nelze vektor formula_5 vyjádřit jako násobek vektoru formula_4. Ať tedy vezmeme jakékoli reálné číslo formula_13, tak se nám "nepodaří" splnit rovnost formula_14. Zkusme nyní prodlužovat či zkracovat, tj. škálovat, oba vektory, ne jen vektor formula_4, a ptejme se, zda by se tyto přeškálované vektory mohly rovnat. Uvažujme tedy výraz kde formula_17 jsou čísla, která bychom chtěli najít, aby platila rovnost. Když by bylo číslo formula_18 nenulové, mohli bychom jím vydělit tuto rovnost a dostat výraz formula_19, kde formula_20. O tomto výrazu jsme ale už viděli, že nemůže nastat. Vyjadřoval by totiž, že vektor formula_5 je násobkem vektoru formula_4. Co ale, když je číslo formula_18 rovno nule? V takovém případě obdržíme rovnost formula_24, kterou ale můžeme vždy splnit tak, že položíme formula_25. Pro nenulový vektor formula_4 je to navíc jediná volba, jak danou rovnost splnit. Když si nyní přeznačíme naše koeficienty jako formula_27 a formula_28, tak můžeme podobně jako pro první obrázek psát Vidíme tedy, že když máme dva nenulové vektory mířící různým směrem, tak jejich lineární kombinace, která má být rovná nulovému vektoru, už musí mít nutně oba koeficienty nulové. Lineární kombinaci, která má všechny koeficienty nulové, se říká triviální lineární kombinace. V opačném případě se lineární kombinace nazývá netriviální.  Shrňme si naše dosavadní sledování. Když byl vektor formula_5 násobkem vektoru formula_4 (Obr. 1), tak lineární kombinace formula_8 měla nenulové koeficienty formula_33 a formula_34. Když ale jeden vektor nešel vyjádřit jako násobek toho druhého (Obr. 2), tak jsme obdrželi lineární kombinaci, jejíž koeficienty byly nutně nulové.  První případ by šlo popsat tak, že oba vektory byly závislé v tom smyslu, že z jednoho jsme byli schopni vhodnou úpravou dostat vektor druhý. Ve druhém případě ale už takovou úpravu provézt nešlo a vektory byly v tomto smyslu nezávislé. Tato úvaha nás vede na obecnou definici lineární nezávislosti potažmo závislosti, nyní již pro libovolný (nenulový konečný) počet vektorů obecných vektorových prostorů. Místo lineárních kombinací pouze dvou vektorů už tak musíme uvažovat lineární kombinace obecného tvaru kde formula_36 jsou prvky tělesa, nad kterým je vektorový prostor definován.

Definice.

Buď formula_37 vektorový prostor nad tělesem formula_38 a mějme dále soubor vektorů formula_39 pro jisté přirozené číslo formula_40. Uvažujme pak všechny možné lineární kombinace tohoto souboru vektorů, které jsou rovny nulovému vektoru. Pak říkáme, že soubor formula_39 je lineárně nezávislý, právě když "ze všech lineárních kombinací těchto vektorů je rovna nulovému vektoru jen triviální lineární kombinace". V opačném případě nazýváme soubor výše lineárně závislý. Pro lineární nezávislost se občas používá zkratka LN a pro lineární závislost zkratka LZ.  Výše uvedenou definici lze přeformulovat i takto: Vektory formula_39 se nazývají "lineárně závislé", pokud existuje netriviální lineární kombinace těchto vektorů, jejíž hodnota je nulový vektor. Lze tedy nalézt takové koeficienty formula_43 pro něž platí, že Pokud taková netriviální lineární kombinace neexistuje, pak jsou vektory označovány jako "lineárně nezávislé" a jejich lineární kombinace je nulový vektor jedině v triviálním případě, kdy jsou všechna formula_46.  Lineární (ne)závislost lze definovat pro libovolné podmnožiny vektorového prostoru, tedy i pro ty s nekonečným počtem prvků. Pak říkáme, že podmnožina vektorového prostoru je lineárně nezávislá množina, právě když každý "konečný" soubor vektorů z ní vybraný je lineárně nezávislý. Pokud existuje alespoň jeden konečný soubor vektorů, který je lineárně závislý, je daná množina lineárně závislá.  Abychom si ozřejmili výše podanou formální definici lineární nezávislosti souboru vektorů, mějme vektory formula_39 a uvažujme jejich lineární kombinaci pro obecné koeficienty formula_49, formula_50. Položme nyní tuto lineární kombinaci rovnou nulovému vektoru a ptejme se, jaké hodnoty musí mít koeficienty, aby skutečně platila rovnost. To jest kde máme pevně určeny vektory formula_39 a hledáme k nim příslušné koeficienty formula_43. Pokud po výpočtu výrazu na levé straně zjistíme, že jediné koeficienty, které danou rovnost splňují, musí být všechny rovny nule, tak říkáme, že dané vektory formula_39 jsou lineárně nezávislé. Pokud alespoň jeden koeficient je nenulový a rovnost výše je splněna, pak tyto vektory nazveme lineárně závislými.  Protože platí, že všechny koeficienty jsou nulové, právě když formula_55, a alespoň jeden koeficient je nenulový, právě když formula_56, můžeme definici lineární nezávislosti přeformulovat následovně:  Vektory formula_39 jsou "lineárně nezávislé", právě když platí  Vektory formula_39 jsou "lineárně závislé", právě když platí

Vlastnosti.

V následujících tvrzeních vždy uvažujeme vektorový prostor formula_37 nad tělesem formula_38.

Alternativní definice.

Lineární (ne)závislost se definuje i tak, že soubor vektorů je lineárně závislý, právě když "existuje v tomto souboru vektor, který lze vyjádřit jako lineární kombinaci vektorů zbylých". Jinak řečeno, soubor vektorů je lineárně závislý, právě když existuje vektor ležící v lineárním obalu vektorů zbylých. Protože jsme výše zvolili jinou definici, tak si toto tvrzení nyní dokážeme.  Nyní můžeme sumu výše převést na druhou stranu rovnosti. Protože je formula_71 nenulový, můžeme jím dělit a dostáváme tak vyjádření pro vektor formula_66 pomocí zbylých vektorů Pro důkaz opačné implikace předpokládejme, že lze jistý vektor formula_66 vyjádřit jako lineární kombinaci zbylých vektorů ve tvaru Když si vektor formula_66 ale převedu na pravou stranu rovnosti, tak rázem dostávám netriviální lineární kombinaci původního souboru vektorů, která dává nulový vektor (konkrétně formula_79). Soubor je tak lineárně závislý.  Přímým důsledkem právě dokázané věty je následující tvrzení:

Ostatní.

Potom ale dostáváme i netriviální lineární kombinaci původního souboru když položíme formula_108 pro formula_109 a formula_110 jinak.  Protože ale formula_117, musí být formula_124. Jenže to by znamenalo, že jsou úplně všechny koeficienty lineární kombinace nulové, což je spor s tím, že jsme původně volili netriviální lineární kombinaci. Máme tak dokázáno, že mezi koeficienty formula_120 je alespoň jeden nenulový. Vezměme tedy ten, který má ze všech koeficientů největší index. Označme si ho formula_71. Postupem stejným jako v důkaze prvního tvrzení sekce Alternativní definice si vyjádříme vektor formula_66 pomocí vektorů ostatních. Ty mají všechny menší index než formula_128. Dostáváme tak tvrzení věty.

Příklady.

Příklad 1 — Aritmetické vektory.

Nejčastějšími příklady vektorů jsou "n"-tice čísel, tzv. aritmetické vektory. Uvažujme pro konkrétnost prostor formula_129 s klasicky definovanými operacemi sčítání dvou vektorů a násobení vektoru číslem. V tomto prostoru mějme následující tři vektory Zkoumejme, zda jsou tyto vektory lineárně nezávislé. Uvažujme tedy jejich lineární kombinaci dávající nulový vektor Využijeme-li definice sčítání vektorů a jejich násobení číslem, tak nám výše uvedená rovnost přejde do tvaru Třetí řádek rovnosti nám určuje formula_133. Dosadíme-li tuto hodnotu to zbylých dvou řádků, zbude nám soustava dvou rovnic pro dvě neznámé Ta je zjevně splněna jen pro formula_124 a formula_136. Všechny tři koeficienty jsou tedy nulové a my jsme tím dokázali, že vektory formula_137 jsou lineárně nezávislé.

Příklad 2 — Polynomy.

Vektorové prostory mohou být ale rozmanitější, než jen ty s "n"-ticemi čísel. Vektorovým prostorem je například i množina všech polynomů. Vezměme čtyři jednoduché polynomy a zkoumejme u nich lineární nezávislost: Jako u aritmetických vektorů uvažujme tedy nejprve jejich obecnou lineární kombinaci, kterou položíme rovnou nulovému vektoru, což je v našem případě nulový polynom. To jest Shlukneme-li si čísla k jednotlivým mocninám nezávisle proměnné, dostáváme Máme nyní rovnost, kde na jedné straně vystupuje jistý polynom třetího stupně a na straně druhé je pak nulový polynom, nulová funkce. Tuto rovnost je třeba chápat tak, že musí být splněna pro všechny hodnoty, kterých může nezávisle proměnná nabývat, tj. pro všechna reálná formula_141. Dosaďme pár konkrétních hodnot proměnné formula_141 a snažme se z toho něco zjistit o koeficientech v rovnosti výše. Když položíme postupně formula_143, tak se rovnost redukuje do tvaru Z prvních tří rovnic není těžké odvodit vztahy formula_145 a formula_133. Když tyto dosadíme do rovnice čtvrté, tak obdržíme formula_147. Po zpětném dosazení tedy vidíme, že jsou všechny koeficienty nulové a dané polynomy formula_148 jsou lineárně nezávislé. K tomuto zjištění jsme nemuseli procházet celou reálnou osu, ale stačilo dosadit čtyři konkrétní hodnoty nezávisle proměnné.  Mohli jsme ale vidět rovnou, že jsou dané koeficienty nulové. Na rovnici se totiž můžeme dívat ve tvaru Polynom na levé straně rovnosti je roven nulovému polynomu, ten má ale všechny koeficienty u svých mocnin nulové. Dostali bychom tak porovnáním odpovídajících koeficientů rovnou rovnice (levý sloupec v následující tabulce označuje mocninu, u které dané koeficienty v předchozí rovnici vystupují) Tato soustava rovnic má zřejmě řešení formula_152.

Příklad 3 — Komplexní funkce.

Vektorový prostor například tvoří i komplexní funkce reálné proměnné, kde definujeme sčítání funkcí a jejich násobení bodově. Máme tedy množinu  Vezměme nyní tři funkce a ptejme se, zda jsou lineárně nezávislé, konkrétně funkce Symbol "i" zde značí imaginární jednotku. V matematické analýze se dokazuje tzv. Eulerův vzorec, jenž zní Když do výše uvedeného vzorce dosadíme místo proměnné formula_141 proměnnou formula_157, tak nám přejde na tvar kde jsme využili sudosti funkce formula_159 a lichosti funkce formula_160. Sečteme-li výše uvedené vzorce, dostaneme neboli Kromě toho, že jsme nalezli jiné vyjádření pro funkci formula_159 jsme tak ještě navíc ukázali, že jsou funkce formula_164 lineárně závislé. Funkce formula_165 jde totiž vyjádřit pomocí zbylých dvou.

Příklad 4 — Závislost na tělese.

Bereme-li vektorový prostor jen jako množinu bez vztahu ke svému tělesu, mohou být tytéž vektory lineárně závislé i lineárně nezávislé podle toho, nad jakým tělesem je daný vektorový prostor definován. Pro konkrétnost uvažujme prostor všech uspořádaných dvojic komplexních čísel, tj. formula_166. V něm vyberme vektory Zde symbol "i" značí imaginární jednotku. Tyto dva vektory jsou lineárně závislé, uvažujeme-li formula_166 jako vektorový prostor nad tělesem komplexních čísel, ale přitom lineárně nezávislé, uvažujeme-li formula_166 jako vektorový prostor nad tělesem reálných čísel. V prvním případě, když je těleso komplexní, totiž stačí vynásobit vektor formula_5 imaginární jednotkou a máme vektor formula_4. Když ale uvažujeme těleso reálných čísel, pak podobnou operaci provézt nemůžeme, neboť imaginární jednotka není reálné číslo. Zjevně neexistuje jiné reálné číslo, které by po vynásobení převedlo jeden vektor v druhý. Tyto dva vektory jsou tedy nad reálným tělesem lineárně nezávislé. Viz též Příklad 4 v článku Lineární obal.

Ústředním konceptem lineární algebry je pojem lineární nezávislosti potažmo lineární závislosti vektorů z daného vektorového prostoru. Pomocí tohoto pojmu se definují další velmi důležité objekty lineární algebry, jako je například báze vektorového prostoru. Máme-li soubor několika vektorů, pak lineární závislost je matematicky zachycená intuitivní představa o tom, že lze jeden vektor vyjádřit pomocí ostatních, pokud jsou si tyto vektory dostatečně podobné. Pokud jsou tyto vektory příliš rozdílné, pak nedokážeme sčítáním či prodlužováním vyjádřit jeden vektor pomocí zbylých. Takové vektory jsou lineárně nezávislé.

In the theory of vector spaces, a set of vectors is said to be'if at least one of the vectors in the set can be defined as a linear combination of the others; if no vector in the set can be written in this way, then the vectors are said to be '. These concepts are central to the definition of dimension.


Život.

Vystudoval Vysokou školu technickou v Cáchách. Zde ho nejvíce ovlivnily přednášky Arnolda Sommerfelda a Wilhelma Wiena. Ti ho nasměrovali k teoretické fyzice. V Cáchách absolvoval roku 1905. Rok poté nastoupil jako asistent k Sommerfeldovi na Mnichovskou univerzitu. Zde si roku 1908 udělal doktorát. Po odchodu Alberta Einsteina z Curyšské univerzity (do Prahy), zaujal jeho místo. Učil v Curychu v letech 1911-1912. V roce 1912 získal post profesora teoretické fyziky na univerzitě v Utrechtu. V roce 1913 stejný post získal na univerzitě v Göttingenu, kde spolupracoval s Paulem Scherrerem, zejména na výzkumu struktury látek. V roce 1920 se Debye vrátil do Curychu a začal studovat zejména termodynamiku, fyzikální chemii a statistickou fyzikou.Spřátelil se zde mj. s Erwinem Schrödingerem. V roce 1927 byl Debye jmenován ředitelem Fyzikálního ústavu v Lipsku a stal se profesorem Lipské univerzity. V roce 1935 stejné místo zaujal ve Fyzikálním ústavu císaře Viléma v Berlíně. Německo musel pod tlakem nacistů opustit v roce 1940 (dva měsíce před invazí Němců do jeho rodné země) a odešel do Spojených států. Učil na Cornellově univerzitě v Ithace. Roku 1946 získal americké občanství. V Ithace dožil.  Zajímavostí je, že roku 1966 získal čestný doktorát Karlovy univerzity v Praze.

Dílo.

Začínal studiem měrné tepelné kapacity pevných látek, které v Curychu "zdědil" po Einsteinovi. Později navázal na Laueho studium difrakce rentgenového záření na krystalech. Zkoumal též vliv tepelných kmitů atomů na rozptyl rentgenového záření. Jeho Debye–Scherrerova prášková metoda dokáže určit atomovou strukturu krystalů pomocí rentgenového záření. Definoval relaxační vzorce, určil stálý elektrický dipólový moment i u složitých molekul. Především za tyto rentgenologické a molekulární objevy dostal Nobelovu cenu.  Později, ve svém americkém období, trochu změnil svůj předmět zkoumání. Věnoval se hlavně fyzice makromolekul a koloidních roztoků. Objevil dielektrické vlastností polymerů, zkoumal i termodifuzi v polymerních roztocích. Měřil také rozptyl světla na makromolekulách.

Petrus Josephus Wilhelmus Debye nebo Peter Debye (24. března 1884, Maastricht – 2. listopadu 1966, Ithaca v státě New York) byl nizozemský fyzik a teoretický chemik. Roku 1936 dostal Nobelovu cenu za chemii za výzkum stavby molekul, zejména za zkoumání dipólových momentů a rozptylů elektronů a rentgenového záření v plynech.

Peter Joseph William Debye (; ; March 24, 1884 – November 2, 1966) was a Dutch-American physicist and physical chemist, and Nobel laureate in Chemistry.


Pozorování.

M3 na obloze leží v oblasti oblohy bez výrazných hvězd v jihovýchodní části souhvězdí Honicích psů. Nejbližší jasnou hvězdou je β Vlasů Bereniky, která má přibližně čtvrtou magnitudu a od níž hvězdokupa leží 7° východním směrem. Leží téměř uprostřed pomyslné spojnice jasných hvězd Arcturus a Cor Caroli. M3 patří mezi kulové hvězdokupy nejsnáze pozorovatelné amatérským dalekohledem a za skutečně výjimečných pozorovacích podmínek je viditelná dokonce i pouhým okem. Snadno se dá vyhledat triedrem, ve kterém vypadá jako jasná rozmazaná tečka. V dalekohledu o průměru 100 mm je vidět její jasné jádro obklopené zrnitým halem, které pomalu a rovnoměrně slábne směrem k okrajům, hvězdokupa ovšem zůstává nerozložená. O trochu větší dalekohled ukáže nejjasnější členy hvězdokupy, což jsou červení obři 12. magnitudy. Dalekohled s průměrem 200 mm ji rozloží na stovky hvězd téměř celou kromě jádra, které rozloží až dalekohledy o průměru 300 mm.  Hvězdokupu je možné pozorovat z obou zemských polokoulí, protože má pouze mírnou severní deklinaci. Přesto je na severní polokouli lépe pozorovatelná a během jarních nocí tam vychází vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku zůstává poměrně nízko nad severním obzorem. Přesto je pozorovatelná ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od února do srpna.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil Charles Messier 3. května 1764 a popsal ji takto: "„Mlhovina objevená mezi Pastýřem a jedním z Honicích psů Hevelia. Neobsahuje žádnou hvězdu. Její jádro je jasné a její jas postupně slábne směrem ven. Je kulatá. Pod tmavou oblohou je vidět dalekohledem o délce jedné stopy. Je vyznačená na mapě komety z roku 1779 v akademickém věstníku vydaném v témže roce. Znovu pozorována 29. března 1781, vždy je velmi pěkná.“" Tato hvězdokupa je prvním vlastním Messierovým objevem a je pravděpodobné, že teprve tento objev ho přiměl k usilovnému hledání objektů vypadajících podobně jako komety, protože do konce roku 1764 sestavil katalog prvních čtyřiceti objektů Messierova katalogu.  William Herschel se věnoval pozorování M3 mnohokrát a jako první ji také dokázal kolem roku 1784 rozložit na hvězdy. Jeho syn John ji v roce 1833 popsal jako hvězdokupu složenou ze hvězd jedenácté až patnácté magnitudy. Admirál Smyth a William Parsons zaznamenali, že se na jejím okraji nachází velké množství hvězdných řetězů.

Vlastnosti.

M3 je jednou z největších a nejjasnějších kulových hvězdokup na obloze, přitom na severní obloze je třetí nejjasnější. Mnozí amatérští astronomové ji považují za jednu z nejkrásnějších kulových hvězdokup v severní části oblohy, hned po kulové hvězdokupě Messier 13. Tvoří ji asi 500 000 hvězd a její skutečný rozměr je asi 180 světelných let, ale polovina její hmotnosti je obsažena v hustém jádru o průměru 22 světelných let. Nachází se ve vzdálenosti 32 600 světelných let od Země a přibližuje se k ní rychlostí 148 km/s. Její zdánlivá magnituda je 6,2 a za příznivých podmínek je tedy viditelná i pouhým okem. Její stáří se odhaduje na něco přes 11 miliard let.  V této kulové hvězdokupě je neobvykle velké množství proměnných hvězd. První proměnnou hvězdu v ní našel Edward Charles Pickering v roce 1889 a v roce 1913 o nich vydal první rozsáhlou studii spolu s americkým astronomem Solonem Irvingem Baileyem. Do roku 2009 v ní bylo nalezeno 274 proměnných hvězd, zdaleka největší počet ze všech kulových hvězdokup v Mléčné dráze. Většina z nich (253) jsou proměnné hvězdy typu RR Lyrae. M3 také obsahuje poměrně velký počet modrých opozdilců, tedy modrých hvězd hlavní posloupnosti, které se zdají být mnohem mladší než ostatní členové kulové hvězdokupy.

Messier 3, (také M3 nebo NGC 5272) je jasná kulová hvězdokupa v souhvězdí Honicích psů. Objevil ji Charles Messier 3. května 1764. Ze všech kulových hvězdokup v Mléčné dráze obsahuje nejvíce proměnných hvězd, a proto se stala nejčastěji pozorovanou kulovou hvězdokupou. Obsahuje asi 500 000 hvězd a patří mezi nejvýraznější kulové hvězdokupy Mléčné dráhy.

Messier 3 (M3 or NGC 5272) is a globular cluster of stars in the northern constellation of Canes Venatici. It was discovered on May 3, 1764, and was the first Messier object to be discovered by Charles Messier himself. Messier originally mistook the object for a nebula without stars. This mistake was corrected after the stars were resolved by William Herschel around 1784. Since then, it has become one of the best-studied globular clusters. Identification of the cluster's unusually large variable star population was begun in 1913 by American astronomer Solon Irving Bailey and new variable members continue to be identified up through 2004.


Geografická poloha.

Hraničí s Karelskou republikou na západě, s Vologdskou oblastí na jihu a jihozápadě, s Kirovskou oblastí na jihovýchodě, s Republikou Komi na východě a Něnecký autonomní okruh hraničí na severovýchodě také s Jamalskoněneckým autonomním okruhem Ťumenské oblasti. Pobřeží omývají na severu Bílé moře, Barentsovo moře, Pečorské moře a Karské moře. Oblast zahrnuje souostroví Nová země a země Františka Josefa v Severním ledovém oceánu a Solověcké ostrovy v "Bílém moři".  Oblast se nachází na severovýchodním okraji Východoevropské roviny. Ve střední části (mezi Timanským krjažem a Oněgou) se rozprostírá vlnitá rovina, rozčleněná širokými říčními údolími (Severní Dvina, Piněga, Mezeň). Úseky bažinatých rozvodí mají nadmořskou výšku 150 až 270 m (Konošská a Njandomská vysočina a Bělomořsko-Kulojská planina). Mezi "Oněgou" a "Severní Dvinou" a v povodí Kuloje jsou rozvinuté krasové formy reliéfu. Východně od "Timanského krjaže" se rozkládá rozsáhlá bažinatá Pečorská nížina, jejíž převážnou část vyplňuje Bolšezemelská a Malozemelská tundra (v centrálních částech dosahují morénové valy výšek 250 až 275 m). Na severozápadě se táhne horské pásmo Větrný Pojas (do 344 m) a východně "Timanský krjaž" (do 303 m), Kanin Kameň (do 242 m), hřbet Paj-Choj (do 467 m).

Klima.

Podnebí je drsné. Zima je studená, průměrná teplota v lednu v Amdermě je -18,4 °C, v Archangelsku -12,5 °C a v Kotlase -14 °C. Průměrná teplota v červenci je 16,5 až 17 °C na jihu a 8 až 10 °C na severovýchodě. Na pobřeží "Bílého moře" jsou časté mlhy (40 až 60 dní za rok). Charakteristická je nestálost počasí. Průměrné roční množství srážek je v "Něneckém autonomním okruhu" 300 až 400 mm a na jihu oblasti 500 až 550 mm. V severovýchodní části od 66° s.š. je věčně zmrzlá půda.

Vodní zdroje.

Pobřežní části moře jsou mělké s mnohými mělčinami. Oblast má hustou síť řek a jezer. Všechny řeky (s výjimkou Ileksy) patří k úmoří Severního ledového oceánu. Největší z nich je Severní Dvina (s přítoky Vyčegda, Pinega, Vaga), Oněga, Mezeň a dolní Pečora. V době jarních vysokých vodních stavů řekami odteče 50 až 60 % ročního odtoku a v létě voda opadá. V oblasti je přibližně 2,5 tisíce jezer, která jsou soustředěná převážně v povodí "Oněgy" a na samém severovýchodě. Největší z nich jsou Lača, Kenozero, Kožozero, Golodnaja guba a Golcovo.

Půdy a flóra.

V souvislosti s rovinným reliéfem jsou zřetelně viditelné šířkové zóny půd a rostlinstva. Na severovýchodě je zóna tundry, která se dělí na podzóny arktickou, mechově-lišejníkovou a jižní keřovitou. Půdy jsou zde tundrové lepkavé a tundrové bažinaté. Zóna lesotundry je charakteristická kombinací řídkých lesů s bezlesými tundrovými úseky. Převládají zde půdy rašelinová lepkavá půda a mírně podzolové. Lesní plocha zaujímá polovinu oblasti. Velká část oblasti se rozkládá v pásmu severské a střední tajgy. V lesích rostou převážně smrky a borovice. Na východě jsou široce rozšířené listnaté lesy a vyskytují se zde také jedle. V severské tajze (přibližně do 64° s.š.) se lesy vyznačují nízkou produktivitou. Rozsáhlé plochy jsou vyplněny rašeliníkovými bažinami. Půdy jsou podzolové lepkavé a rašelinově bažinaté. Ve střední tajze jsou lesy hustší a jejich kapacita je vyšší. Půdy jsou podzolové, podzolově bažinaté a místy (na jihozápadě) drnově podzolové. V dolinách řek v tajze významnou plochu zaujímají zaplavované louky.

Fauna.

Fauna oblasti má velký průmyslový význam. Žijí zde polární lišky, sobi, bělokur horský i rousný, veverky, polární zajíci, lišky, medvědi, vlci a lesní ptactvo (jeřábek lesní, tetřívek obecný, tetřev hlušec).

Archangelská oblast ( [Archangelskaja oblasť]) je oblast na severu evropské části Ruska. Byla založena 23. září 1937. Má rozlohu 587 400 km2 (z toho 176 700 km2 připadá na Něnecký autonomní okruh a 104 400 km2 na ostrovy). Má 1 443 300 obyvatel (2001). Hlavním městem je Archangelsk. Oblast je součástí Severozápadního federálního okruhu.

Arkhangelsk Oblast (, "Arkhangelskaya oblast") is a federal subject of Russia (an oblast). It includes the Arctic archipelagos of Franz Josef Land and Novaya Zemlya, as well as the Solovetsky Islands in the White Sea. Arkhangelsk Oblast also has administrative jurisdiction over the Nenets Autonomous Okrug (NAO). Including the NAO, Arkhangelsk Oblast has an area of 587,400 km. Its population (including the NAO) was 1,227,626 as of the 2010 Census.


Život.

Halley se narodil v Haggerstonu v Londýně, jako syn bohatého mydláře a solnaře. Už jako dítě se hodně zajímal o matematiku. Studoval v St Paul's School a od roku 1673 na The Queen's College v Oxfordu. Ještě jako nedostudovaný publikoval práci o sluneční soustavě a slunečních skvrnách.  Na Oxfordu se setkal s královským astronomem a ředitelem Greenwichské observatoře Johnem Flamsteedem. V roce 1675 mu napsal dopis, ve kterém ho upozornil na chyby v jeho astronomických tabulkách, které se týkaly pohybu Jupitera a Saturnu. Tím si získal Flamsteedovo uznání, pomohl mu publikovat první vědecký článek v časopise "Philosophical Transaction," a roku 1676 ho udělal v Greenwichi svým asistentem. Teprve později je oba vědce rozdělily vášnivé spory.  V roce 1676 se ještě nedostudovaný Halley, finančně podpořen králem anglickým Karlem II., vydal na jihoatlantický ostrov Svatá Helena s úmyslem studovat tam hvězdy z jižní polokoule. Do Anglie se vrátil v listopadu 1678. Následující rok vydal "Catalogus stellarum australium", který obsahoval detaily o 341 jižních hvězdách. Tyto jeho dodatky do hvězdné mapy mu zajistily srovnávání s Tycho Brahem.  Během ročního pobytu na Svaté Heleně také velmi zkoumal podmořský svět. Pozoroval sépie, ale především měřil slanost mořské vody, čímž chtěl určit stáří Země. Jeho odhady, ač dnes chápané jako poměrně nepřesné, mu každopádně znepřátelily anglikánskou církev, neboť vysoce překračovaly obvyklé výpočty stáří Země na základě údajů z Bible. Zkoumání moře ho také přivedlo k celoživotnímu zájmu o zdokonalení potápěčského vybavení.  Po návratu z expedice byl zvolen členem Royal Society (od 1685 jejím sekretářem) a na přímluvu krále získal konečně i magisterský titul ("Master of Arts") na Oxfordu.  V roce 1688 Halley vydal druhou část výsledků ze svojí expedice, šlo o pojednání o pasátech a monzunech. V této práci také označuje sluneční ohřívání jako příčinu pohybů atmosféry. Také zjistil vztah mezi barometrickým tlakem a nadmořskou výškou. Jeho tabulky se staly důležitým přínosem pro nově vznikající obor vizualizace informací.  Halley se oženil v roce 1682 a usadil se v Islingtonu. Většinu času strávil pozorováním Měsíce, ale také se zajímal o problematiku gravitace. Jeden z problémů, který ho zaujal, byl Keplerův zákon o pohybu planet (1. Keplerův zákon). V srpnu 1684 odjel do Cambridge aby to prodiskutoval s Isaacem Newtonem. Dověděl se, že Newton už problém vyřešil, ale nic o tom nesepsal. Halley ho přesvědčil aby napsal "Principia mathematica philosophiae naturalis" (1687), kniha potom vyšla na Halleyovy náklady.  V roce 1690 dokončil plány na potápěčský zvon, přístroj, který umožňoval dlouhodobý pobyt pod vodou s oknem pro podmořský výzkum. Do zvonu se měli vejít tři lidé a měli mít možnost se potopit do hloubky až 18 metrů. V Halleyově plánu je vzduch doplňován barely se vzduchem, které jsou posílány z hladiny dolů.  V roce 1691 vypuklo nepřátelství mezi ním a Flamsteedem, když se Flamsteed postavil proti Halleyově profesuře astronomie na Oxfordu. Halley reagoval sžíravou kritikou Flamsteedovy studie o přílivu a odlivu. Isaac Newton se marně snažil oba vědce usmířit. Později Flamsteed zuřil, když Halley nechal v nakladatelství Královské společnosti vydat Flamsteedovo ještě nedokončené dílo "Historia Coelestis Britannica". Skoupil skoro všechny exempláře a demonstrativně je spálil.  V roce 1693 napsal Halley článek o životních rentách (důchodech), který obsahoval rozbor věku blízkého smrti. Údaje získal ve Vratislavi (Breslau) ve Slezsku (tehdy součást České koruny, resp. Habsburské monarchie; dnes v Polsku), díky tomu, že město si vedlo velmi pečlivé záznamy. Tímto umožnil anglické vládě prodávat životní důchod za odpovídající cenu založenou na věku kupujícího. Halleyova práce silně ovlivnila nauku o pojišťovnictví. Sestrojení životní tabulky pro Vratislav, které následovalo po mnohem primitivnější práci Johna Graunta, je dnes považováno za hlavní událost v historii demografie.  V roce 1698 byl pověřen kapitánem lodě "Paramore", aby vykonal rozsáhlá pozorování zemského magnetismu. Tento úkol splnil při výpravě v Atlantiku od 52 stupňů severní šířky po 52 stupňů jižní šířky, která trvala dva roky. Výsledky publikoval v díle "Obecná mapa o odchylkách kompasu" (1701). Byla to první mapa, na které se objevily izogony, zvané též Halleyovy čáry.  V listopadu 1703 byl jmenován profesorem geometrie na Oxfordské univerzitě a v roce 1710 získal čestný titul doktora práv. V roce 1705 s použitím historických astronomických metod vydal titul "Synopsis astronomia cometicae", kde vyslovil svou domněnku o tom, že v případě pozorování komet v letech 1456, 1531, 1607 a 1682 šlo o stejné těleso, o kterém předpověděl, že se v roce 1758 vrátí. Když se tak opravdu stalo, kometě se začalo říkat Halleyova kometa.  V roce 1716 Halley navrhl přesné změření vzdálenosti Země od Slunce pomocí měření doby přechodu Venuše. V roce 1718 objevil pohyb „stálých“ hvězd tím, že porovnal svá astrometrická měření s poznatky starověkých Řeků. Jejich poznatků si velmi vážil, přeložil Apolloniův spis "O kuželosečkách" a dokonce se pokusil zrekonstruovat jeho ztracený osmí díl.  V roce 1720 vystřídal zesnulého Flamsteeda na místě královského astronoma a tuto pozici si udržel až do smrti. Byl pochován v kostele sv. Markéty v Lee v jihovýchodním Londýně.

Dutá Země.

V roce 1692 Halley předložil myšlenku o duté Zemi. Zem se měla skládat ze skořápky silné asi 800 km, dvou vnitřních soustředných skořápek a nejniternějšího jádra podobně velkých jako průměry planet Venuše, Marsu a Merkuru. Skořápky od sebe dělila atmosféra a každá také měla vlastní magnetické póly. Tyto koule měly rotovat různou rychlostí. Halley nabízel tuto myšlenku jako vysvětlení neobvyklých měření kompasem. Předpokládal, že vnitřní atmosféry svítí (a jsou možná obydlené), a domníval se, že unikání těchto atmosfér z vnitřku Země na její povrch způsobuje polární záři.

Edmund Halley (někdy Edmond, 8. listopadu 1656 – 14. ledna 1742) byl anglický astronom, geofyzik, matematik, meteorolog, fyzik a demograf.

Edmond (or Edmund) Halley, FRS (; – ) was an English astronomer, geophysicist, mathematician, meteorologist, and physicist. He was the second Astronomer Royal in Britain, succeeding John Flamsteed in 1720.


Historie.

Vznik obce.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1457 a váže se k dějinám cisterciáckého kláštera ve Žďáře, který na místě současné návsi založil Klášterní dvůr.  Po zrušení kláštera se stal dvůr církevním majetkem. Roku 1789 došlo z podnětu krajského hejtmana Karla von Libin z Čáslavi k osídlení. Do tehdejšího Karlshofu jak se dvůr nazýval, bylo přesunuto 20 německých rodin. Na počest hejtmana Libina byla vzniklá obec přejmenován na Libinsdorf a přiřazena jako osada k vedlejší obci Škrdlovice.

19. století.

V roce 1848 podali obyvatelé Libinsdorfu žádost o povolení školy s právem veřejnosti s vyučovacím jazykem německým a o postavení nové školní budovy. Této žádosti zemské gubernium v Praze vyhovělo a nová škola byla v roce 1852 otevřena. V té době školu navštěvovalo 40 až 50 dětí nejen z Libinsdorfu ale i okolních vesnic.  Kvůli častým požárům v obci byl roku 1883 založen sbor dobrovolných hasičů, který funguje dodnes.  Dne 27. dubna 1873 se obec stala samostatnou. Prvním samostatným starostou byl Benjamin Schubert. V roce 1889 měl Libinsdorf – Karlov 281 obyvatel z toho 272 Německých a 9 Českých.

20. století.

Po skončení první světové války stoupaly naděje na lepší život u Čechu. Což ukazuje i tehdejší sčítání obyvatel, kdy v roce 1910 bylo v obci 240 Němců a 46 Čechů a v roce 1930 už jen 67 Němců a 148 Čechů.  V roce 1924 byla postavena nová budova české školy a současně ukončena činnost německé státní školy. Tato škola v obci působila až do roku 1962, avšak s přerušením během druhé světové války. Během válečných let byla totiž obec opět obsazena Němci a němčina se stala hlavním oficiálním komunikačním prostředkem.  Další změny nastaly po skončení války, kdy došlo k odsunu německých rodin a tím i k vylidňování obce. Hlavním zdrojem obživy se stalo zemědělství, V obci existovalo Jednotné zemědělské družstvo (JZD) které se později sloučilo s JZD Škrdlovice.  V roce 1990 se Karlov osamostatnil a stal se samosprávnou obcí spadající pod obec s rozšířenou působností Žďár nad Sázavou. Starostou byl zvolen Josef Sláma a to až do roku 2006. Od roku 2006 do roku 2014 tuto funkci zastával Ing. Vladimír Stejskal a od roku 2014 je starostkou Dana Laryšová.

Pamětihodnosti.

Vodovod, který byl zbudován již v roce 1860 má podobu kamenného koryta uprostřed návsi. Svoji původní podobu si zachovala dodnes. Voda je přivedena ze studánky v loukách a nezamrzá ani v zimě.  Památný kříž s lipami, na který darovala 100 zlatých Klotilda hraběnka Clam-Gallasová, stojí u vjezdu do obce na původním místě dodnes.  Vstupní brána do obory dříve sloužila jako vstup do jelení obory Kinských. Dnes u této brány se sochou jelena a sochou sv. Huberta začíná trasa naučné stezky Velké Dářko.

Současnost.

Pro obec Karlov je dnes významný cestovní ruch a to zejména pro její polohu jež je v centru Žďárských vrchů blízko rybníka Velké Dářko.  Od roku 1990 působí v obci sklárna zbudovaná z budovy bývalé školy. Dále zde sídlí několik firem a stravovací zařízení. V roce 2012 byl obcí zbudován sportovní areál s dvěma kurty – tenisový kurt a kurt pro nohejbal a volejbal.

Karlov () je obec v okrese Žďár nad Sázavou v Kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Dne 25. dubna 2018 bylo schváleno usnesením výboru pro vědu, vzdělání, kulturu, mládež a tělovýchovu udělení znaku a vlajky obce.

Karlov is a village and municipality ("obec") in Žďár nad Sázavou District in the Vysočina Region of the Czech Republic.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1350. Obec Hory byly původně zemědělská lenní osada loketských hradních pánů, roku 1542 připadla Lokti. Roku 1869 se používal název Horn, v letech 1880 až 1890 se název změnil na Loketský Horn, v letech 1900 až 1910 opět Horn. Do roku 1930 obec spadala do okresu Loket, roku 1950 byla převedena pod Karlovy Vary. V letech 1960 až 1974 byly Hory částí obce Jenišov a spolu s ním od 1.7.1975 do 31.12.1993 pak částí města Karlovy Vary. Na rozdíl od Jenišova se ale Hory osamostatnily až k 1. lednu 1994.  Pod obec Hory spadalo v minulosti i několik osad a samot. Největší z nich "Podhoří" ("Hunschgrün", "Hunusgrün", "Hanschgrün") se nacházelo na severozápadním okraji obce. Na počátku 20. století mělo dokonce více obyvatel, než vlastní Hory. Za zvýšený počet obyvatel vděčilo rozvoji důlního a porcelánového průmyslu. V druhé polovině 20. století na místě Podhoří vznikla Loketská výsypka a Podhoří zcela zaniklo k 1. lednu 1994 zasypáním zeminou Velké loketské výsypky. K menším osídlením patřily osady "Jalový Dvůr" ("Kaltenhof", "Galtenhof") a "Ovčárna" ("Schäferei"). Samoty "Schmalnhof" a "In der Raat" ("Raht", "Rath") zanikly bez českého názvu. Samotu "Vildenavu" tvořil selský dvůr v držení rodu Lochschmidtů.  Zajímavá událost se v obci odehrála po skončení druhé světové války. Přestože demarkační linií byl Chebský most v Karlových Varech, nedočkavá Rudá armáda dorazila 13. května až za dohodnutou linii a obsadila Hory. Američané nakonec souhlasili, aby Hory jako "země nikoho" připadly Rusům. Teprve později se demarkační závora vrátila na dohodnutý Chebský most.  Roku 1954 umístila československá armáda do katastru Hor muniční sklad. Plocha 10 hektarů byla 40 let územím s přísným zákazem vstupu. Po opuštění území roku 1994 byl umožněn volný vstup do lesa. V místě bývalého muničním skladu vznikla Farma a Obora Hory.  V roce 2010 byly v Horách uvedeny do provozu dvě fotovoltaické elektrárny s označením FVE HORY 1 a FVE HORY 2, první o výkonu 2,18 MW, druhá o výkonu 1,62 MW.

Přírodní poměry.

Jižní část území obce se nachází v geomorfologickém celku Slavkovský les, menší, severní část, v Sokolovské pánvi. Nejvyšším bodem území je vrchol hory Roh (též Suk či Hornberg) s nadmořskou výškou 579 m. Severní část katastru zaujímá rekultivovaná Loketská výsypka, jižní část rozsáhlé hospodářské lesy, s prudkými svahy do údolí Ohře.

Geologická stavba.

V jižní části území tvoří horninové podloží granity až granodiority karlovarského plutonu s mnoha žulovými skalními útvary. V jižní části území převažují třetihorní uloženiny Sokolovské pánve, zčásti překryté skrývkovými hmotami východního okraje Loketské výsypky. Výrazným geologickým a geomorfologický prvkem je hora Roh. Geologicky se jedná o třetihorní sopečný sopouch v západním předpolí doupovského vulkanického centra, který prorazil žuly karlovarského plutonu a později byl denudací vypreparován nad úroveň okolního terénu. Tvoří ho čedičová hornina, podle chemické klasifikace výlevných hornin se jedná o olivinický nefelinit. Po dlouholeté těžbě čediče ve velkém kamenolomu se v lomové stěně zachovala ukázkově vyvinuta sloupcovitá odlučnost, lidově nazývaná jako "kamenné varhany".  Jihozápadně od hory Roh (579 m) se na náhorní plošině vyskytují velké porfyrické vyrostlice draselného živce ortoklasu, vytvářejících srostlice podle tzv. karlovarského zákona. Tyto mineralogicky zajímavé zdvojčatělé srůsty krystalů živce jsou známé jako karlovarská dvojčata. Vznikly během krystalizace žulového magmatu a uvolnily se při zvětrávání tzv. loketské žuly na povrchu. Hojně se vyskytovaly v ornici, avšak po přeměně polí na pastviny jsou již nálezy mnohem vzácnější. Mineralogickým výzkumech karlovarských dvojčat se zabýval i Johann Wolfgang Goethe, jež v roce 1807 popsal tuto mineralogickou zajímavost ve zvláštním pojednání o nerostech karlovarského okolí.  Lokalita výskytu karlovarských dvojčat je mineralogickou lokalitou Geoparku Egeria, části Česko-bavorského geoparku. Informační panel Česko-bavorského geologického parku je umístěn u cesty k Farmě Hory.

Vodstvo.

Obcí neprotéká žádná řeka a kromě několika bezejmenných vodotečí ani žádný větší potok. Jižní hranici katastrálního území tvoří levý břeh řeky Ohře. Na území obce se nachází několik rybníků, k těm větším patří Podhořský, Březovský a Ovčí rybník. Mnoho vodních ploch se nacházelo v Podhoří, které však zanikly při melioracích nebo byly zasypány skrývkovými hmotami z hnědouhelného lomu Jiří. V katastru Hor však zůstalo 9,5 ha vodních ploch. Na Rohu byl v roce 1903 postaven vodojem, který však kapacitně nestačil. Problém nedostatku pitné vody vyřešila až stavba vodovodu roku 1990.  V letech 1961 až 1962 byl za účelem ověření hydrologického charakteru oháreckého zlomového pásma vyhlouben při levém břehu Ohře pod Vildenavou průzkumný hydrogeologický vrt. Vrt je hluboký 231,2 metrů a u zastřešeného přelivu, označeného jako pramen Hořčička, je turistické odpočívadlo.

Flora.

Na svazích vrchu Roh roste na čedičovém podkladu teplomilná květena. Řada druhů rostlin patří mezi chráněné a ohrožené, například koniklec luční ("Pulsatilla pratensis"), hořec jarní ("Gentiana verna") či vstavač osmahlý ("Orchis ustulata").

Ochrana životního prostředí.

Do jižní části katastrálního území zasahuje CHKO Slavkovský les. Žulové skalní útvary při levém břehu Ohře v nejjižnější části území jsou chráněny jako Národní přírodní památka Svatošské skály.

Obyvatelstvo.

Až do 20. století byly Hory převážně zemědělskou obcí. Ještě v roce 1939 zde žilo 80 rolníků, většina z nich vlastnila menší výměru polí než 20 ha.  Roku 1890 založil Johann Kämpf v obci výrobu keramického zboží a během následujících deseti let další majitelé porcelánku se 40 zaměstnanci. V Horách se vyráběly jídelní servisy. Porcelánka se rozrůstala a pracovalo v ní až 350 dělníků. Výroba byla změřena výhradně na export. Roku 1919 došlo ke sloučení porcelánky Hory se sousední pobočkou v Jenišově. Krize ve 30. letech 20. století však způsobila pokles odbytu a 300 dělníků ztratilo práci. Zaměstnanci odešli do okolních porcelánek, zejména do porcelánky na Jalovém vrchu.  Část obyvatel Hor pracovala při těžbě a zpravování kamene na vrchu Roh, kde se od počátku 19. století těžil čedič. Celá silnice z Karlových Varů do Lokte, dokončená roku 1839, byla budována z místního kamene. Po roce 1860 byla na Rohu postavena drtírna kamene, jejíž drtiče už poháněl elektrický proud. Další štěrkovna byla otevřena roku 1913. Obě štěrkovny se později spojily a v třísměnném provozu zaměstnávaly místní obyvatele. V pořadí třetí drtírna štěrku byla na vrchu Roh otevřena roku 1953.  Obživu místním obyvatelům, zejména z Podhoří, poskytovaly i nedaleké malé hlubinné doly, především důl Poldi v Jenišově, které těžily uhlí od již 2. poloviny 18. století.  Po druhé světové válce následoval odsun německého obyvatelstva. Došlo k prudkému poklesu počtu obyvatel a zároveň se výrazně změnilo národnostní složení.  Nejvyššího počtu obyvatel dosáhla obec Hory (bez Podhoří) v roce 1930.

Doprava.

Území obce rozděluje Dálnice D6 a odděluje vlastní obec od Loketské výsypky. Silnice se nachází severně od zastaveného území obce a byla dokončena v roce 2010.

Pamětihodnosti.

Na území katastru Hor se nachází dvě kulturní památky.

Obec Hory () se nachází v okrese Karlovy Vary, kraj Karlovarský, zhruba 7 km zjz. od Karlových Varů. Žije zde obyvatel.

Hory () is a village and municipality in Karlovy Vary District in the Karlovy Vary Region of the Czech Republic.