Flóra a fauna.

Nacházejí se zde jedny z nejrozlehlejších plání mořské trávy na světě. Oplývají neobyčejnou rozmanitostí druhů a zabírají celkovou plochu přes 4 000 km2. Pouze Wooramel Seagrass Bank, pokryté mořskou trávou, se táhne 130 kilometrů podél pobřeží. Mořská tráva (nejrozšířenější druhy jsou "Amphibolis antarctica" a "Posidonia australis"), která je ve skutečnosti společenstvím kvetoucích rostlin, přispívá k obrovské rozmanitosti podmořského života.  Mladí garnáti, maličké rybky a bezpočet dalších mořských živočichů v ní nacházejí útočiště. Pláně pokryté mořskou trávou poskytují hojnost potravy i asi 10 000 dugongů, nazývaným také „mořské krávy“. Tito savci, kteří váží až 400 kilogramů, pomalu spásají obrovské podmořské pastviny, někdy ve více než 100členných stádech. Oblast severní Austrálie od Žraločí zátoky na západě po Moreton Bay na východě je dnes domovem většiny dugongů na Zemi.  K rozmanitosti živočišné říše přispívají keporkakové ("Megaptera"), kteří si zde dělají zastávku při každoročním putování na jih, a velryby jižní ("Eubalaena australis"), které sem připlouvají z důvodu rozmnožování. Mezi další zdejší obyvatele podmořského světa patří žralok tygří ("Galeocerdo cuvier"), žralok obrovský ("Rhincodon typus"), žralok veliký ("Cetorhinus maximus"), delfín skákavý ("Tursiops truncatus"), kladivounovití ("Sphyrnidae"), manta atlantská ("Manta birostris"), kareta obrovská ("Chelonia mydas"), kareta obecná ("Caretta caretta"). Ze suchozemských živočichů zde žijí např. klokánek zemní ("Bettongia lesueur"), klokan kosmatý ("Lagorchestes hirsutus"), klokan páskovaný ("Lagostrophus fasciatus"), bandikut páskovaný ("Perameles bougainville"), myška severoaustralská ("Pseudomys fieldi"), krysa zajícová ("Leporillus conditor").

Významná světová hodnota podle UNESCO.

Na pobřeží Indického oceánu v nejvzdálenějším bodě Austrálie mají vody, ostrovy a poloostrov Shark Bay, které pokrývají rozsáhlou oblast kolem 2,2 milionu hektarů (z nichž asi 70% zabírá moře), řadu mimořádných přírodních rysů, včetně jednoho z největších a nejrůznějších mořských den na světě. Nicméně je to pro jeho stromatolity (kolonie mikrobiálních ploch, které tvoří tvrdé, kopulovité ložiska, o kterých se říká, že jsou nejstaršími formami života na zemi). Tato lokalita je také známá svým bohatým mořským životem včetně velké populace dugongů ("Dugong") a poskytuje útočiště pro řadu dalších druhů, které jsou celosvětově ohroženy.

Žraločí zátoka (anglicky "Shark Bay") je velký mělký záliv, nacházející se v Západní Austrálii, asi 650 kilometrů od města Perth. Žraločí zátoka představuje botanicky a zoologicky cennou lokalitu vzhledem k tomu, že se nachází v oblasti, kde se stýkají vody tropického a mírného pásu. Je domovem mnoha druhů organismů obou těchto biotopů. Pro své mimořádné přírodní bohatství je od roku 1991 zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO. Celková rozloha (vodní plochy i souše) chráněného území je 22 009 km2.

Shark Bay (Malgana: "Gutharraguda", "two waters") is a World Heritage Site in the Gascoyne region of Western Australia. The area is located approximately north of Perth, on the westernmost point of the Australian continent. UNESCO's official listing of Shark Bay as a World Heritage Site reads:


Charakteristiky vzácných onemocnění.

Vzácná onemocnění jsou vzhledem ke kvantitativnímu vymezení různorodou kategorií. Přibližně 80 % jsou onemocnění genetického původu, další jsou onemocnění získaná během života. Vzácná onemocnění postihují především děti (asi ze 75 %), ale i dospělé.  Pro vzácná onemocnění je charakteristická sada specifických problémů, které vyplývají z jejich okrajového postavení jak v medicíně, tak v oblasti výzkumu a vývoje léčiv. Typický je nedostatek medicínských a vědeckých poznatků o jednotlivých diagnózách, nízký počet expertů schopných poskytnout adekvátní péči i složitá diagnostika (pro většinu onemocnění nejsou stanovena přesná diagnostická kritéria). Pro naprostou většinu vzácných onemocnění neexistuje kauzální léčba. Neobvyklá povaha těchto nemocí je také příčinou problémů v oblasti sociální podpory a péče o pacienty.

Která onemocnění jsou považována za vzácná?

Jestli je onemocnění považováno za vzácné či nikoli je závisí na dvou faktorech. Administrativním vymezení a skutečnému výskytu onemocnění v rámci vybrané populace.

Administrativní vymezení.

Pro Evropskou unii platí, že onemocnění je považováno za vzácné, pokud postihuje méně než 5 osob z 10 tisíc. V EU dále platí, že se mezi vzácná počítají jen ta onemocnění, která pacienty ohrožují na životě nebo je chronicky poškozují. V jiných zemích jsou stanoveny hranice mírně odlišně.

Proměnlivost výskytu onemocnění.

Výskyt některých onemocnění závisí také na lokalitě. V některých oblastech jsou určitá onemocnění vzácná, v jiných je jejich výskyt v populaci častější.

Kolik je vzácných onemocnění.

Vzácných onemocnění je popsáno více než 6 tisíc. U většiny z těchto onemocnění je však poznání značně omezené a mnohé například nefigurují v Mezinárodní klasifikaci nemocí.

Počet pacientů se vzácným onemocněním.

Odhady v rámci EU vymezují počet pacientů se vzácným onemocněním na cca 30 milionů, tedy 6–8 % populace. V rámci jednotlivých diagnóz je sice pacientů malé množství, počet diagnóz je však velký.

Povědomí o vzácných onemocněních.

První den vzácných onemocnění byl vyhlášen v Evropě a zároveň v Kanadě a USA na 29. února 2008. Od té doby je Den vzácných onemocnění vyhlašován každoročně na poslední únorový den. Do aktivit ke Dni vzácných onemocnění se zapojují i sdružení pacientů v ČR, například Česká asociace pro vzácná onemocnění (ČAVO).

Referenční portál pro vzácná onemocnění.

Orpha.net je mezinárodní organizací se sídlem v Paříži, která se zabývá shromažďováním, tříděním a evaluací informací o vzácných onemocněních (seznam a klasifikace vzácných onemocnění, adresář služeb: klinická pracoviště, laboratoře, výzkumné projekty, registry, klinické studie a pacientské organizace, seznam léčivých přípravků pro vzácná onemocnění, doporučené postupy a zprávy a další). Veškeré informace dává bezplatně k dispozici prostřednictvím vyhledávacích nástrojů jak pro lékaře, tak pro pacienty. Informace jsou dostupné v sedmi jazycích.

Zdravotní politika a vzácná onemocnění.

Základními politickými dokumenty v oblasti vzácných onemocnění jsou Strategie vlády ČR pro vzácná onemocnění z roku 2010 a Národní akční plán pro vzácná onemocnění na léta 2012 – 2014. Národní plán realizuje Meziresortní a mezioborová pracovní skupina pro vzácná onemocnění při Ministerstvu zdravotnictví ČR.  Na úrovni Evropské unie se problematice vzácných onemocnění věnují především Nařízení Rady o léčivých přípravcích z roku 1999 pro vzácná onemocnění a Doporučení Rady o evropské akci v oblasti vzácných onemocnění.

Sdružení pacientů se vzácnými onemocněními.

Neziskové organizace zaměřené na pomoc pacientům se vzácnými onemocněními fungují na úrovni jednotlivých diagnóz či diagnostických skupin (např. metabolické vady). Na národní úrovni se sdružují v České asociaci pro vzácná onemocnění. Na evropské úrovni v organizaci Eurordis. Mezinárodní spolupráci pacientů v rámci jednotlivých diagnóz je věnován projekt RareConnect.

Vzácné onemocnění či vzácná choroba je chronické a trvalé onemocnění s nízkým výskytem v populaci, podle evropské klasifikace postihuje méně než jednoho člověka na 2 000 obyvatel.

A rare disease is any disease that affects a small percentage of the population. In some parts of the world, an orphan disease is a rare disease whose rarity means there is a lack of a market large enough to gain support and resources for discovering treatments for it, except by the government granting economically advantageous conditions to creating and selling such treatments. Orphan drugs are ones so created or sold.


Symboly obce.

Zastupitelstvo v Košicích usnesením č. 273/2007 na svém IX. jednání dne 25. října 2007 v souladu se Zákonem o obcích schválilo Obecně závazná vyhláška města Košice č. 96 o znaku a vlajce městské části Košice - Nad jazerom.

Znak.

V modrém štítě pod zlatým zvlněným břevnem stříbrná plovoucí labuť ve zlaté zbroji, to vše převýšené zlatou lilií.

Vlajka.

Vlajka má podobu v jedné čtvrti od žerdi štípaného listu, jehož žerďová část je žluto - modro dělená, Vlající část sestává ze čtyř podélných pruhů bílého, modrého, žlutého, a bílého. Vlajka má poměr stran 2:3 a ukončena je třemi cípy, t. j. dvěma zástřihy, sahajícími do třetiny její listu.

Polohopis.

Situování MČ je v jižní části města Košice v silničním tahu na Slanec. Hranici MČ ze západní a jihozápadní strany tvoří železniční trať Košice - Rožňava / Košice - Miskolc, severní a severozápadní hranici tvoří rychlostní silniční komunikace vnějšího okruhu města a MČ Vyšné Opátske, severovýchodní a východní hranici tok řeky Hornád a jižní hranici MČ Krásná nad Hornádom.

Ulice.

Irkutská, Čingovská, Dneperská, Sputniková, Gagarinovo náměstí, Galaktická, Donská, Levočské, Azovské, Amurská, Černomořská, Kaspická, Baltická, Bukovecká, Jenisejská, Uralská, Ladožská, Polární, Poludníková, Poslanecká, Teplárenská, Teslova, Rovníková, Poludníková, Ždiarska, Važecká, Meteorová, Raketová, Náměstí kosmonautů, Stálicová, Družicová

Doprava.

Komunikacemi je městská část spojena s ostatními částmi města přes hlavní rychlostní obchvat Košic, na který se napojuje na dvou místech (Slaneská - Nižné zelníky a Poslanecké - Jižní nábřeží). V severním směru je přístup na / ze sídliště přes dálniční přivaděč Jižní nábřeží a přes Jižní třídu, v západním směru přes Nižné zelníky a přivaděč Červený rak. Od severu na jih, na rozhraní průmyslové a obytné zóny, prochází celou městskou částí hlavní komunikace sídliště - Poslanecká ulice, která je také jedním z jižní vstup do města ve směru z Trebišova a která je kapacitně dlouhodobě přetížená a místem každodenních dopravních kolon v ranní a odpolední dopravní špičce.  Spojení městskou hromadnou dopravou je zajištěno několika tramvajovými linkami, které jsou především v dopravních špičkách výrazně rychleji než individuální doprava. Veřejnou dopravu zajišťuje i několik autobusových městských a příměstských linek.

Situování.

Městská část Nad jazerom patří mezi mladé MČ. Tvoří ji obytná zóna a průmyslová část. Katastrální původně patřilo území pod Košice jih a Krásnou. Původně území bylo plánováno jako průmyslová oblast s objekty potravinářského charakteru. V roce 1969 se začalo s výstavbou obytné zóny - typické "panelákové" zástavby. Celkově bylo postaveno 9 131 bytových jednotek v poměrně náročných geologických poměrech. Celá oblast obytné zóny je situována na štěrkovém podloží. V průmyslové oblasti se nachází i několik menších autoservisů, autobazarů, skladovacích objektů, sídel menších firem, ale i velkosklad potravin.

Obchodní centra.

V městské části Nad jezerem se nachází několik obchodních center, kde se nacházejí obchody s různými službami. Kromě toho se v MČ nachází několik supermarketů:

Rekreace.

MČ Nad jazerom nabízí vodní lyžařský vlek, který je spuštěn během letní sezóny. Provádějí se zde soutěže ve free style lyžování a skoku na lyžích. Blízko jezera se nachází i malá chatová osada, která nabízí možnost ubytování. Během zimní sezóny, jezero nabízí možnost zimního bruslení.  Na rekreaci je v letním období také využíván lesopark, nacházející se mezi jezery a řekou Hornád.  Po okraji řeky Hornád je, na vyvýšeném břehu od jezu ve střední části MČ až po centrum vybudovaná cyklostezka, která umožňuje přímé spojení pro cyklisty do centra, čímž je vyřešen zákaz průjezdu po souběžné rychlostní komunikaci vnějšího okruhu města ( napojení na dálnici D1). Cyklostezku je hojně využíván cyklisty a bruslaři během celé letní sezóny jako příjemná rekreace.

Školství.

Na ploše bytové zástavby je situovaných 7 základních škol s předškolními zařízeními. Po přechodu náporu na předškolní a školní zařízení, jsou některé z nich využívány pro potřebu základních uměleckých škol s hudebním a výtvarným zaměřením a jako centra volného času.  Odborné školství je zastoupeno Obchodní akademií, Soukromou střední odbornou školou a sdruženou střední školou oděvní a textilní, která vznikla sloučením dvou škol - dívčí odborné školy a Středního odborného učiliště textilního. V městské části se nachází i soukromé čtyř-a osmileté gymnázium.

Nad jazerom je městská část Košic, součást okresu Košice IV. Název MČ je odvozen od existujícího jezera - původního místa na těžbu štěrkopísků. Původně toto jezero bylo napájeno vodami blízkého Hornádu. Po úpravách je napájeno spodními vodami.

Nad jazerom (literally: "Above the lake", ) is a borough (city ward) of Košice, Slovakia. The borough is situated in the Košice IV district and lies to the southeast and south of the neighbouring boroughs of Košice-Juh and Vyšné Opátske, at an altitude of roughly above sea level.


Život.

Narodila se v rodině renomovaného lékaře a astrologa Thomase de Pizan (Tommaso di Benvenuto da Pizzano), který od roku 1368 působil na dvoře francouzského krále Karla V.. Christine dostala na královském dvoře šlechtickou výchovu typickou pro její dobu a hluboké humanistické vzdělání. Její vybrané způsoby a umělecký talent se jí postaraly o obdiv současníků a mnohé nabídky k sňatku. V roce 1379 se provdala za Étienna de Castel, který působil na královském dvoře jako tajemník.  Štěstí a příznivé poměry pro Christine netrvaly dlouho. Král Karel v roce 1380 umřel a její manžel Étienne se ocitl bez stálého příjmu a oficiálního místa. V roce 1385 umřel Christinin otec Pizzano. O deset let později umřel i její manžel Etienne. Christine měla jen 26 let, když se ocitla sama s třemi dětmi. V tomto období čelila několika soudním procesům kvůli nesplaceným dluhům po zesnulém manželovi a trpěla hmotnou bídou. Přijala proto místo písařky na královském dvoře a začala skládat lyrické skladby určené pro literární veřejnost. Její první dílo "Cent Ballades d'Amant et de Dame, Virelyas, Rondeaux" mělo velký literární úspěch. Hlavním tématem básní byl smutek vdovy a postavení autorky v nepřejícím prostředí. Svými zdařilými literárními díly si získala slávu a dosáhla ochrany mocných dvořanů, jako byl Jean de Berry nebo vévoda Ludvík I. Orleánský. Kromě poezie psala i učené spisy filozofické, politické, právnické a dokonce vojenské.  Christine de Pisan se během svého života angažovala v boji za práva žen a podporovala jejich působení v literatuře, ale i jejich větší roli ve společnosti. Hájila ženy před ideovými útoky, které byly časté zejména v literárních pracích tehdejších autorů. Tvořila ideovou a literární oponentku Jeanu de Meung a jeho dílu "Román o růži" ("Roman de la Rose"), což bylo nejznámější a nejvíce komentované dílo západní Evropy v období středověku. "Epistre au Dieu d'Amour" (List bohu lásky) a Dit de la Rose (Slovo o růži), kritika druhé části Románu o růži od Jeana de Meung, je jakýmsi manifestem za ženská práva a je považován za základní kámen feministického hnutí. Získala v tomto sporu podporu učenců jako byl Jean de Gerson nebo Eustacha Deschampse.  Neváhala se vyjadřovat o politice (List královny Isabeau) a o právu vojenském (Kniha o vedení války a jezdectví). Reakci na rozklad království během války mezi Armaňakovci a burgundským rodem vydala na žádost vévody Filipa Burgundského výjimečné a důležité dílo "Kniha o činech a dobrých mravech krále Karla V. Moudrého ", biografii bohatou na detaily o panování jejího mentora Karla V. Francouzského.  Většina jejích děl se zachovala v autorských rukopisech (přes 300 dochovaných bohatě ilustrovaných rukopisů), což je výjimečné pro tuto epochu.

Dílo zapomenuté a znovuobjevené.

V 16. století upadla do zapomnění, jako většina středověkých autorů. Literární kritika Gustava Lansona v 20. století ji definitivně odepsala pro univerzitní kruhy jako téma studia.  Na konci 20. století ji však Marie Joseph Pinetová znovu objevila a rehabilitovala. Od roku 1980 se začalo systematicky studovat její literární dílo jako jeden z pilířů ženské literatury.  Mathilde LAigle, akademický věnující se středověku a průkopnice v oblasti zkoumání historického vývoje emancipace žen, se věnovala zejména její literárnímu přínosu pro práva žen. Jako odpověď na tvrzení Williama Minta napsala článek, ve kterém vyjádřila své názory k její osobnosti. Pro M. LAigle je Pisan obránkyně práv žen očerňovaných mizogyními mužskými autory své doby, byť Pisan nikdy nezpochybnila patriarchální strukturu středověké společnosti, v níž sama žila. Důležitým bodem její obhajoby žen je názor, že ženy se intelektuálně neliší od mužů, ale jsou znevýhodněny odmítáním přístupu ke vzdělání.

Christine de Pisan nebo Christine de Pizan (1364, Benátky - 1430, klášter v Poissy) byla spisovatelka původem z Itálie, působící ve Francii a píšící francouzsky. Je označována za první ženskou autorkou v dějinách francouzské literatury. Psala poezii i politické a filozofické traktáty.

Christine de Pizan or Pisan (), born Cristina da Pizzano (1364 – c. 1430), was a poet and author at the court of King Charles VI of France. She is best remembered for defending women in "The Book of the City of Ladies" and "The Treasure of the City of Ladies". Venetian by birth, Christine was a prominent moralist and political thinker in medieval France. Christine's patrons included dukes Louis I of Orleans, Philip the Bold, and John the Fearless. Her books of advice to princesses, princes, and knights remained in print until the 16th century.


Kariéra.

V předškolních letech Rodninová často trpěla zápalem plic. Její rodiče jí chtěli přimět k aktivitě, proto jí v roce 1954 přivedli k bruslení. Od 13 let trénovala ve sportovní přípravce CSKA. V roce 1963 Rodninová začala bruslit se svým prvním partnerem Olegem Vlasovem, trénovali je Sonia a Milan Valunovi. V roce 1964 se jejím trenérem stal Stanislav Žuk, který ji dal dohromady s Alexejem Ulanovem. Spolu vyhráli čtyři po sobě jdoucí světové a evropské tituly. Svůj první světový titul získali v roce 1969, před párem Tamara Moskvinová a Alexej Mišin. Další dva tituly pak přidali v letech 1970 a 1971, vždy před dvojicí Ludmila Smirnovová a Andrej Surajkin. Ulanov se však zamiloval do Smirnovové a před olympiádou oznámili, že následující sezónu již budou bruslit spolu. Na ZOH 1972 v Sapporu dobyli Rodninová s Ulanovem zlato. Pak se připravovali na svou poslední společnou soutěž, Mistrovství světa 1972 v Calgary. Při tréninku den před zahájením soutěže došlo k nehodě a Rodninová skončila v nemocnici s otřesem mozku a intrakraniálním hematomem. Přesto předvedli výborné představení v krátkém programu a obdrželi i několik šestek (6.0 byla tehdy nejvyšší známka). V dlouhém programu se Rodninová cítila slabá a měla závratě, přesto jejich výkon stačil na zisk v pořadí již čtvrtého titulu mistrů světa. Ulanov se pak vydal pokračovat v kariéře se Smirnovovou, zatímco Rodninová uvažovala o odchodu do sportovního důchodu.  V dubnu 1972 jí trenér Stanislav Žuk navrhl, že by se mohla spojit s mladým petrohradským bruslařem Alexandrem Zajcevem, který měl dobrou skokovou techniku a rychle se učil prvky. Rodninová přijala a pár začal společně trénovat. Na mistrovství světa 1973 v Bratislavě přestala při jejich jízdě v krátkém programu hrát hudba, pravděpodobně vinou československého technika, který se tak mstil za pražské jaro. Rodninová se Zajcevem se přesto dokázali soustředit a jízdu v hlubokém tichu dokončili. Vysloužili si bouřlivé ovace publika a soutěž sportovních dvojic následně vyhráli před párem Smirnovová a Ulanov. Totéž pořadí se opakovalo i následující rok.  V roce 1974 se Rodninová se Zajcevem rozešli s trenérem Žukem a začali trénovat pod Taťjanou Tarasovovou. V letech 1975–1978 vyhráli další čtyři světové tituly a triumfovali i na ZOH 1976 v Montréalu. V sezóně 1978–79 nezávodili, neboť Rodninová byla těhotná. Syn, jehož otcem byl Zajcev, se narodil 23. února 1979. Ke krasobruslení se vrátili, aby vybojovali zlaté medaile na ZOH 1980 v Lake Placid. Poté ukončili aktivní kariéru.  Její tři zlaté medaile z olympijských her, deset titulů z mistrovství světa a jedenáct titulů z mistrovství Evropy z ní činí nejúspěšnější krasobruslařku historie.  Rodninová trénovala mnoho elitních sovětských bruslařů a přednášela na univerzitě v Moskvě. V letech 1990–2002 trénovala ve Spojených státech a mimo jiné přivedla ke světovému titulu český pár Radka Kovaříková a René Novotný. Od roku 2005 je Rodninová členem Občanské komory Ruské federace. Od roku 2007 je rovněž členkou Hospodářské komory Ruské federace. Dne 17. prosince 2012 Rodninová podpořila Zákon Dimy Jakovleva, který zakázal adopci ruských sirotků občany USA. Je členkou strany Jednotné Rusko.

Osobní život.

Vystudovala Centrální institut tělesné výchovy (Центральный институт физической культуры). Jejím prvním manželem byl její bruslařský partner Alexandr Zajcev, se kterým má stejnojmenného syna (*1979). Z druhého manželství s byznysmanem a kinoproducentem Leonidem Minkovskim má dceru, Aljonu Minkovski (*1986). V současnosti je rozvedená. V letech 1990–2002 pobývala ve Spojených státech, pak se vrátila do Ruska.

Reference.

Irina Konstantinovna Rodninová, rusky: Ирина Константиновна Роднина (*12. září 1949, Moskva, Sovětský svaz) je bývalá ruská krasobruslařka závodící v kategorii sportovních dvojic. Během své kariéry vybojovala se svými partnery tři zlaté olympijské medaile, 10 titulů mistrů světa a 11 titulů mistrů Evropy. V roce 2014 se jí dostalo cti zapálit spolu s legendárním hokejovým brankářem Vladislavem Treťjakem olympijský oheň na olympiádě v Soči.

Irina Konstantinovna Rodnina (; born 12 September 1949) is a Russian politician and figure skater, who is the only pair skater to win 10 successive World Championships (1969–78) and three successive Olympic gold medals (1972, 1976, 1980). She was elected to the State Duma in the 2007 legislative election as a member of President Vladimir Putin's United Russia party. As a figure skater, she initially competed with Alexei Ulanov and later teamed up with Alexander Zaitsev. She is the first pair skater to win the Olympic title with two different partners, followed only by Artur Dmitriev.


Reform of the United Nations Security Council

První fáze.

Ruské impérium se k pobřeží Černého moře a následně k jeho částečnému ovládnutí (pokud možno včetně úžin spojujících toto moře se Středozemním mořem) snažilo dostat už za Petra I. Velikého, ale významné územní zisky se mu podařily až za vlády Kateřiny II. Veliké, která zvítězila v rusko-turecké válce let 1768–1774. Následná Mírová smlouva z Küčük-Kainardži z roku 1774 jednak přesunula Krymský chanát z faktické osmanské nadvlády pod nadvládu ruskou, jednak přiznala ruskému impériu Kabardu (v moderním dělení nížinná část Kabardsko-Balkarska).  O nadvládu nad Kavkazem v té době kromě Ruska usilovala kromě Osmanské říše také Persie, která byla stejně jako osmanská říše převážně islámskou říší, avšak na rozdíl od sunnitského (dnešního) Turecka s převahou šíitského směru. Malé, převážně křesťanské Kartlijsko-kachetské království (východní část rozpadlého Gruzínského království) mělo jen malé šance obhájit plnou samostatnost, a tak se král Erekle II. se svým královstvím v roce 1783 Georgijevskou smlouvou odevzdal pod ochranu nábožensky spřízněného Ruského impéria (mj. se na základě této smlouvy stal gruzínský primas stálým členem ruského Nejsvětějšího synodu). Ruská ochrana sice zpočátku příliš nefungovala a nezabránila pustošivému perskému vpádu v roce 1795, nicméně v roce 1799 byla vybudována Gruzínská vojenská cesta, a když v roce 1800 propukly v Kartlijsko-kachetském království následnické spory, vyřešil car Pavel I. situaci jeho anexí a odstavením vládnoucí dynastie od moci. V roce 1810 následovala anexe západní části dnešní Gruzie – Imeretského království. Rusko tak upevnilo svoji nadvládu nad velkým územím v oblasti Zakavkazska jižně od hlavního kavkazského hřebene.  Na pobřeží Kaspického moře zaznamenalo ruské impérium územní zisky v důsledku vítězné rusko-perské války v letech 1804–1813. V následné Gulistánské smlouvě se Persie vzdala svých nároků na území Dagestánu, východní Gruzie i Ázerbájdžánu, tedy tehdejších chanátů Šírvánského, Baku, Derbentského, Karabažského, Gandžinského, Šekského, Qubského a části Talyšského chanátu.

Druhá fáze.

Na další vývoj v regionu měla zásadní vliv drinopolská smlouva z roku 1829, podle níž Osmanská říše přiznala Ruskému impériu právo na černomořské pobřeží od řeky Kubáň po přístav Poti. V západní části Kavkazu se Čerkesové začali proti této smlouvě a ruské nadvládě vojensky bránit. Ve východní části Kavkazu se v letech 1831–1859 Rusům postavil avarský imám Imám Šamil, který sjednotil Avary, Čečence a další národy v boji proti Rusům. V roce 1845 utrpěla armáda generála Voroncova drtivou porážku proti Šamilově vojsku (pod velením Bajsangura Benojského) a Rusové byli vyhnáni ze svých pevností v Čečensku a Dagestánu. Za krymské války (1853–56) ruská aktivita v celé oblasti Kavkazu poklesla a se Šamilem byl vyjednán mír. K obnovení válečného stavu však došlo již v roce 1855.  Avarsko-čečenské povstání skončilo zajetím Imáma Šamila v roce 1859, když jeho armáda nemohla odolat nově posílené ruské armádě generála Alexandra Barjatinského o síle 240 000 mužů.  Válka na východním Kavkazu zajetím Šamila skončila, ale na západním Kavkazu stále ještě docházelo k ozbrojeným střetům, především s Čerkesy. Za oficiální ukončení války je považován dekret cara Alexandra II. z 2. června 1864.

Kavkazská válka neboli ruské dobývání Kavkazu je označení pro boje probíhající v letech 1817 až 1864 na Kavkazu, přesněji v Předkavkazsku, mezi Ruským impériem a státními útvary původních obyvatelů, zejména Čečenců, Abchazů, Dagestánců a Čerkesů (mezi posledně jmenovanými obzvláště Adygejců). Ze strany Ruska se nejednalo o klasické vojenské tažení s nepřetržitým důrazem, ale spíše o postupné vytlačování protivníků, bojujících hlavně partyzánskými metodami, a jejich postupnou asimilaci. Navíc například v letech 1826–1828 byla pozornost impéria upřena na tehdy probíhající válku s Persií, a obdobně se jeho pozornost dvakrát obrátila také k Osmanské říši, a to kvůli válce v letech 1828–1829 a Krymské válce v letech 1853–1856.

The Caucasian War (; "Kavkazskaya vojna") of 1817–1864 was an invasion of the Caucasus by the Russian Empire which resulted in Russia's annexation of the areas of the North Caucasus, and the ethnic cleansing of Circassians. It consisted of a series of military actions and atrocities waged by the Empire against the native peoples of the Caucasus including the Chechens, Adyghe, Abkhaz–Abaza, Ubykhs, Kumyks and Dagestanians as Russia sought to expand. Among the Muslims, resistance to the Russians was described as jihad.


Pozorování.

Na obloze se hvězdokupa nachází v jihozápadní části souhvězdí v oblasti bez jasnějších hvězd, 7° severně od jasné hvězdy Kastor (α Gem) s magnitudou 1,6. Leží v jedné přímce se dvěma hvězdami: HD 60771 vzdálená 4' západně má magnitudu 7,2 a HD 60694 vzdálená 8' západně má magnitudu 8,0. Kvůli velké vzdálenosti hvězdokupy vidíme její nejjasnější hvězdy pouze jako 17. magnitudy a v běžných amatérských dalekohledech tedy neukáže žádné podrobnosti.  V porovnání se známějšími hvězdokupami, jako například Messier 13, je tato hvězdokupa slabá. Ovšem za příznivých podmínek může být snadno pozorována kvalitními dalekohledy již od průměru 100 mm (4 palce). Je jednou z nejjasnějších a nejhmotnějších kulových hvězdokup naší Galaxie – její absolutní magnituda je -9,53 a její hmota představuje 900 000 hmotností Slunce. a průměr je téměř 400 světelných let. Podle absolutní magnitudy je to čtvrtá nejjasnější známá kulová hvězdokupa v Galaxii, jasnější jsou pouze Omega Centauri, NGC 6441 v souhvězdí Štíra a Messier 54.

Vlastnosti.

Nachází se ve vzdálenosti 270 000 světelných let od Země a 300 000 světelných let od jádra Galaxie, což je dále než Magellanovy oblaky. Oběh kupy kolem středu Galaxie po výstředné dráze trvá 3,4 miliardy let. Když byla ve 20. letech 20. století na základě pozorování proměnných hvězd typu RR Lyrae určena její vzdálenost, byla uvažována možnost, že hvězdokupa nenáleží k Mléčné dráze a ani k jiné galaxii. Hvězdokupa tehdy dostala přezdívku „Intergalactic Wanderer“ (Mezigalaktický tulák). Měření ze 70. let 20. století však ukázala příslušnost hvězdokupy k Mléčné dráze.  Dříve se uvažovalo, že by tato hvězdokupa, podobně jako Omega Centauri, mohla být pozůstatkem narušené trpasličí sférické galaxie, kterou Galaxie pohltila. Ovšem následný výzkum tuto možnost vyvrátil.  Astronom Leoš Ondra poznamenal, že NGC 2419 by pro pomyslného pozorovatele v Galaxii v Andromedě byla nejjasnější a nejhezčí kulovou hvězdokupou v Mléčné dráze, protože by se z jeho pohledu nacházela mimo stínící pás galaktického disku. To je podobné pozemskému pohledu na hvězdokupu Mayall II, která obíhá kolem Galaxie v Andromedě.

NGC 2419 (také známá jako Caldwell 25) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Rysa vzdálená od Země 270 000 světelných let. Její hvězdná velikost je 10,4. Objevil ji britský astronom William Herschel 31. prosince 1788.

NGC 2419 (also known as Caldwell 25) is a globular cluster in the constellation Lynx. It was discovered by William Herschel on December 31, 1788. NGC 2419 is at a distance of about 300,000 light years from the solar system and at the same distance from the galactic center.


Evropská část (od Baltického moře po Ural).

V této části Ruska je oproti zbytku území zimní počasí mírnější; i přesto, že je průměrná lednová teplota asi o 3–4 stupně nižší než v Česku, nebývají nejnižší teploty v roce o moc nižší než na většině českého území. Rozdíl je v trvání mrazivého počasí, které nepřerušují, tak časté teplé fronty ze západu a tak mrazy v Česku trvající maximálně týden, mohou v Moskvě přetrvávat i po dobu 2–4 týdnů. Léto je v okolí Moskvy podobně teplé jako na Moravě, ale směrem na jih od Moskvy jsou léta teplejší a výrazně sušší. Směrem na sever naopak chladnější a deštivější. Směrem dále za Moskvu se kontinentálnost počasí zesiluje.

Kaspicko-černomořská oblast.

Černomořské pobřeží suchem nijak extrémně netrpí, ale směrem k východu srážek ubývá a u pobřeží Kaspického moře je dokonce polopoušť. Naopak v podhůří Kavkazu jsou srážky časté. Kromě Kavkazu je tato oblast velmi teplá a u černomořského pobřeží neklesají ani průměrné lednové teploty pod bod mrazu. Směrem do vnitrozemí a na východ se ale v zimním období ochlazuje. Léta jsou zde nejteplejší v celém Rusku a letní teploty mohou dosahovat až 40 stupňů Celsia.

Západosibiřská rovina.

Je sušší než evropská část, roční srážkové úhrny jsou kolem 500 mm. Za pohořím Ural zimní mrazy velmi zesilují a –30 °C tam není žádná výjimka. Letní počasí je podobné jako v evropské části. Převládá slunečné počasí.

Sibiř.

Sibiř je především hornatá a proto je vlhčí než zbytek Ruska. Léta v povodí řeky Leny a na jižní Sibiři jsou teplá (průměrná červencová teplota je kolem 20 °C), ale zbytek Sibiře je kvůli své vyšší nadmořské výšce o mnoho studenější. Jihovýchodní Sibiř (u Mandžuska) je zajímavá tím, že se v ní střídají horká a velmi deštivá léta se slunečnými a suchými zimami. Horské oblasti na severovýchod od řeky Leny jsou extrémně studené, nejstudenější místo je zde Ojmjakon, kde je průměrná lednová teplota –46,4 °C.

Pobřeží a ostrovy v Severním ledovém oceánu.

V těchto místech je polární nebo subpolární klima. Teploty jsou zde stálejší, v zimě do –30 °C, na východě do –40 °C a v létě jsou maximální denní teploty v nejteplejších dnech okolo 20 °C. Na ostrovech jsou léta chladnější. Na území Nové Země bývá okolo 10 °C a na souostroví Františka Josefa letní teploty nedosahují ani 5 °C. Letní teploty jsou většinou nedostatečné k tomu, aby zde mohly vegetovat větší rostliny a stromy.

Podnebí Ruska je vzhledem k velikosti státu různorodé. Země leží v několika podnebných pásech od polárního ledového v zemi Františka Josefa, po subtropické pásmo na pobřeží Černého a Kaspického moře. V Rusku se nachází místo, kde byla naměřena nejnižší teplota na severní polokouli a to v Ojmjakonu v Jakutské republice. I přesto, že jsou ruské zimy na drtivé většině území kruté, léta bývají teplá a na jihu západosibiřské roviny a mezi Černým a Kaspickým mořem mohou být i velmi horká. Většina území Ruska leží v subpolárním podnebném pásu. V zimě je v celém Rusku trvalá (alespoň několik dní za sebou) sněhová pokrývka (vyjma černomořského pobřeží).

The climate of Russia is formed under the European peninsula. The enormous size of the country and the remoteness of many areas from the sea result in the dominance of the continental climate, which is prevalent in European and Asian Russia except for the tundra and the best extreme southwest. Mountains in the south obstructing the flow of cold air masses from the Arctic Ocean and the plain of the south and north makes the country open to Pacific and Atlantic influences.


Mistrovství Evropy.

Evropská basketbalová federace od roku 2005 používá pro Mistrovství Evropy název Eurobasket Česká republika v kvalifikaci (19 týmů rozdělených do 3 skupin) ve skupině C byla druhá (z 5 zápasů 4 vyhrála, prohrála jen se Slovenskem 74-80), poté v semifinálové části (20 týmů, 5 skupin po 4) byla čtvrtá ve skupině C (ze 6 zápasů vyhrála jen doma s Tureckem 96-80) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Řecku. Celková bilance 5 vítězství z 10 zápasů. Česká republika hrála až v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6), byla pátá ve skupině C (z 10 zápasů vyhrála tři) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Španělsku. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů, 4 skupiny po 4) vyhrála bez porážky skupinu A (3 vítězství), v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6) byla třetí ve skupině E (z 10 zápasů vyhrála šest) a kvalifikovala se do finálové části ME ve Francii, kde za účasti 16 týmů vyhrála čtyřčlennou skupinu v Dijonu, v níž překvapivě vyhrála nad Litvou 78-62 a Řeckem 83-72, prohrála s Německem 68-77. V osmifinále v Le Mans ale prohrála všechna tři utkání - s Chorvatskem 64-86, Itálií 68-95, Tureckem 73-78 a celkově skončila na 12. místě. Nejlepším střelcem týmu byl Luboš Bartoň (112 bodů v 6 zápasech), který s průměrem 18,7 bodu na zápas byl druhým nejlepším střelcem ME. Celková bilance 11 vítězství z 19 zápasů. Česká republika hrála až v semifinálové části (24 týmů, 4 skupiny po 6), byla čtvrtá ve skupině B (z 10 zápasů vyhrála pět) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Turecku. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů, 4 skupiny po 4) vyhrála skupinu B (5 vítězství, 1 porážka), v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6) byla čtvrtá ve skupině E (z 10 zápasů vyhrála čtyři) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Švédsku. Celková bilance 9 vítězství z 16 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (19 týmů v 5 skupinách) byla třetí ve skupině D (ze 6 zápasů vyhrála jen doma s Polskem 82-57), v dodatkové kvalifikaci v srpnu 2005 vyhrála doma i u soupeře s Estonskem a Polskem, ale v září 2005 v boji o poslední volné místo ME prohrála s Maďarskem 79-84 a Izraelem 78-83 a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Srbsku. Celková bilance 5 vítězství z 12 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů ve 4 skupinách) byla druhá ve skupině B (ze 6 zápasů vyhrála čtyři) a kvalifikovala se do finálové části ME, která se hrála ve Španělsku, kde za účasti 16 týmů ve čtyřčlenné skupině prohrála všechny 3 zápasy - s Německem 78-83, s Litvou 75-95 a Tureckem 72-80 a skončila na 13. místě. Celková bilance 4 vítězství z 9 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (17 týmů ve 4 skupinách) byla až čtvrtá ve skupině D (ze 6 zápasů vyhrála jen 2), nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Polsku a z 6 utkání v boji o udržení v Eurobasket Divizi A vyhrála jen 3 doma a sestoupila do Eurobasket Divize B. Celková bilance 5 vítězství z 12 zápasů. Česká republika vyhrála skupinu C v Eurobasket Divizi B (ze 6 zápasů 5 vítězství) a postoupila zpět do Divize A pro další ročník Mistrovství Evropy (Eurobasket). Česká republika v kvalifikaci (31 týmů ve 6 skupinách) byla třetí ve skupině F (z 8 zápasů vyhrála 5) a zúčastnila se finálové části ME ve Slovinsku (24 týmů ve 4 skupinách). Skončila čtvrtá ve skupině C, z 5 zápasů dvě vítězství (Polsko 69-68, Gruzie 95-79), 3 porážky (Slovinsko 60-62, Španělsko 39-60, Chorvatsko 53-70) a umístila se na 13. místě. Celková bilance 7 vítězství ze 13 zápasů.  Jan Svoboda 68 bodů/5 zápasů, Petr Treml 64/5, Jiří Okáč 51/4, Václav Hrubý 44/5, Dušan Medvecký 32/5, Jaroslav Kovář 30/5, Stanislav Kameník 29/4, Pavel Bečka 18/3, Michal Pekárek 16/2, Michal Ježdík 12/2, Josef Jelínek 10/1, Petr Czudek 6/4, Leoš Krejčí 6/2, Roman Bašta 4/1, Aleš Kočvara, celkem 486 bodů v 5 zápasech, trenér: František Rón Poznámka: ve statistikách FIBA chybí jeden zápas ČR (domácí vítězný s Tureckem 96-80)  Jiří Okáč 132 bodů/8 zápasů, Pavel Bečka 131/10, Petr Treml 131/9, Jaroslav Kovář 79/10, Jan Svoboda 51/3, Petr Czudek 47/6, Václav Hrubý 41/4, Vladan Vahala 39/6, David Klapetek 26/2, František Babka 24/7, Pavel Beneš 20/4, Marian Přibyl 15/4, Leoš Krejčí 15/3, Pavel Staněk 14/4, Stanislav Kameník 13/1, Jiří Trnka 10/4, Lukáš Krátký 4/2, Martin Jelínek 4/1, Pavel Zajíc 2/3, Petr Janouch 0/1, Kamil Novák 0/1, celkem 798 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Vladan Vahala 43/3, Jiří Okáč 37/3, Petr Treml 32/2, Petr Czudek 27/3, David Klapetek 27/3, Jiří Trnka 27/3, Pavel Staněk 19/3, Pavel Zajíc 13/3, Pavel Bečka 7/3, Marian Přibyl 4/3, celkem 236 bodů

Sestavy, body a počty zápasů hráčů.

Pavel Bečka 126/10, Jiří Zídek 102/4, Jiří Okáč 100/6, Petr Czudek 86/10, Vladan Vahala 69/8, Petr Treml 60/9, Pavel Staněk 59/10, David Klapetek 41/8, Jiří Trnka 29/5, Petr Welsch 28/5, Marek Stuchlý 25/2, Pavel Beneš 12/5, Luboš Bartoň 6/5, Jiří Welsch 5/2, Ladislav Sokolovský 4/1, Pavel Frána 3/1, Daniel Dvořák 2/2, Věroslav Sucharda 0/2, celkem 757 bodů Luboš Bartoň 112/6, Pavel Bečka 80/6, Kamil Novák 52/6, Jiří Okáč 44/6, Petr Treml 43/6, Jiří Welsch 40/6, Vladan Vahala 16/5, David Klapetek 15/5, Petr Czudek 13/5, Petr Welsch 11/4, Marek Stuchlý 8/4, Martin Ides 0/6, celkem 434 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Jiří Welsch 131/10, Jiří Zídek 129/6, Pavel Bečka 124/10, Jiří Trnka 57/10, Vladan Vahala 52/5, Marek Stuchlý 50/4, Pavel Kubálek 47/5, Petr Czudek 43/9, Kamil Novák 36/7, Pavel Beneš 26/7, Pavel Staněk 21/5, Ladislav Sokolovský 19/4, Radek Nečas 12/4, Petr Welsch 10/4, Marian Přibyl 9/2, Pavel Frána 4/3, Daniel Dvořák 2/3, celkem 772 bodů, trenér: Michal Ježdík  Jiří Welsch 85/6, Ladislav Sokolovský 83/6, Pavel Bečka 68/4, Pavel Kubálek 60/6, Ivo Kresta 40/4, Ondřej Starosta 39/4, Pavel Frána 34/5, Radek Nečas 26/3, Pavel Staněk 22/2, Marek Stuchlý 20/3, Petr Czudek 19/5, Pavel Miloš 17/3, Václav Hrubý 11/5, David Klapetek 5/1, Petr Welsch 3/1, Pavel Beneš 0/1, celkem 532 bodů Jiří Welsch 112/5, Pavel Bečka 81/5, Ondřej Starosta 80/9, Pavel Miloš 70/5, Ladislav Sokolovský 58/5, Luboš Bartoň 53/4, Jiří Zídek 53/4, Petr Czudek 51/10, Jan Pavlík 50/7, Pavel Staněk 47/5, Pavel Frána 41/7, Radek Nečas 32/8, Josef Jelínek 23/3, Ivo Kresta 21/7, Pavel Kubálek 18/3, Marian Přibyl 9/2, Věroslav Sucharda 7/2, Jiří Okáč 6/1, Jiří Trnka 4/1, Petr Welsch 4/2, Milan Soukup 1/2, Daniel Dvořák 0/1, Marek Stuchlý 0/2, celkem 821 bodů, trenér: Michal Ježdík  Ondřej Starosta 143/12, Pavel Miloš 98/12, Jiří Welsch 97/6, Luboš Bartoň 95/6, Petr Benda 87/12, Ladislav Sokolovský 78/11, Radek Nečas 55/6, Maurice Whitfield 42/6, Petr Czudek 41/12, Stanislav Votroubek 41/12, Jan Pavlík 37/5, Jiří Černošek 30/6, David Hájek 30/6, Ivo Kresta 26/5, Pavel Beneš 13/6, Zbyněk Pospíšil 2/2, Pavel Staněk 2/2, Daniel Douša 0/0, Michal Křemen 0/2, celkem 917 bodů, trenér: Michal Ježdík  Jiří Welsch 93/5, Luboš Bartoň 86/5, Pavel Beneš 63/6, Petr Benda 59/6, Ladislav Sokolovský 51/6, Ondřej Starosta 37/6, Jakub Houška 26/6, Jaroslav Prášil 25/4, Štěpán Vrubl 6/6, Pavel Miloš 6/3, David Hájek 2/5, Pavel Houška 0/1, Zbyněk Pospíšil 0/1, celkem 458 bodů v 6 zápasech (4-2) Luboš Bartoň 49/3, Jiří Welsch 45/3, Petr Benda 39/3, Maurice Whitfield 18/3, Jakub Houška 17/3, Radek Nečas 15/3, Štěpán Vrubl 13/2, Lukáš Kraus 12/2, Ladislav Sokolovský 9/3, Ondřej Starosta 6/2, Pavel Beneš 2/3, Michal Křemen 0/2, celkem 225 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Petr Benda 177/12, Ladislav Sokolovský 122/12, Jiří Welsch 106/6, Tomáš Satoranský 82/11, Jan Veselý 66/6, Jiří Hubálek 51/8, Pavel Pumprla 42/6, David Jelinek 35/5, Lukáš Kotas 34/6, Ondřej Starosta 24/6, Pavel Slezák 21/2, Petr Boháčik 17/5, David Marek 15/6, Radek Nečas 14/6, Zbyněk Pospíšil 11/5, Jakub Kudláček 10/4, Stanislav Votroubek 8/3, Štěpán Vrubl 6/6, Štefan Ličartovský 3/6, Michal Čarnecký 0/1, Tomáš Hampl 0/0, Jakub Houška 0/0, Lukáš Kraus 0/6, Jaroslav Prášil 0/2, celkem 844 bodů, trenér: Michal Ježdík  Luboš Bartoň 69/6, Pavel Slezák 67/6, Pavel Houška 63/6, Petr Benda 49/3, Pavel Pumprla 41/3, Lukáš Kotas 31/5, Tomáš Pomikálek 31/3, Michal Čarnecký 28/6, Jakub Kudláček 28/3, Petr Bohačík 13/4, Zbyněk Pospíšil 11/3, Aleš Chán 8/3, Tomáš Hampl 7/2, Tomáš Tóth 6/3, Miroslav Soukup 4/3, Jakub Šiřina 3/3, Kamil Švrdlík 6/1, Ondřej Balvín 4/2, Ondřej Dygrýn 2/3, Vojtěch Hruban 0/1, celkem 471 bodů, trenér: Pavel Budínský  Petr Benda 100/8, Tomáš Satoranský 78/8, David Jelínek 69/8, Luboš Bartoň 65/8, Jiří Welsch 58/7, Jakub Houška 51/8, Pavel Pumprla 47/8, Ondřej Balvín 35/8, Jakub Kudláček 29/6, Vojtěch Hruban 26/8, Kamil Švrdlík 5/8, Michal Čarnecký 2/4, Štefan Ličartovský 0/0, celkem 565 bodů Jan Veselý 85/5, Tomáš Satoranský 56/5, Pavel Pumprla 49/5, Luboš Bartoň 38/5, Petr Benda 24/5, Vojtěch Hruban 14/5, Jiří Welsch 14/5, Pavel Houška 13/5, David Jelínek 13/5, Ondřej Balvín 10/5, Jakub Kudláček 0/2, Kamil Švrdlík 0/2, celkem 316 bodů, trenér: Pavel Budínský  Patrik Auda, Tomáš Vyoral, Pavel Pumprla, Vojtěch Hruban, Tomáš Satoranský, Blake Schilb, Ondřej Balvín, Jakub Siřina, Martin Peterka, Jaromír Bohačík, Lukáš Palyza, Martin Kříž

Česká mužská basketbalová reprezentace je tým, který reprezentuje Českou republiku v mezinárodních mužských soutěžích basketbalu. Do rozdělení Československa v roce 1993 existovala společná Československá basketbalová reprezentace s mnoha úspěchy v mezinárodních sportovních soutěžích.

The Czech national basketball team () represents the Czech Republic in international basketball tournaments. The team is controlled by the Czech Basketball Federation (ČBF).


Popis obvodu.

Generovaný zvuk je programován pomocí 32 registrů, některé z registrů jsou ale nepoužité.  Registry 0 - 5 slouží k nastavení amplitudy (hlasitosti) tónu na příslušném kanále. Nezávisle na sobě se nastavuje amplituda pro levou a pravou část jednotlivých kanálů.  Registry 8 - 13 společně s registry 16 - 18 slouží k nastavení generované frekvence tónu v jednotlivých kanálech. Do registrů 8 - 13 se zapisují čísla tónů, registry 16 - 18 určují, ve kterých oktávách se tyto tóny nachází.  Registr 20 určuje, ve kterých kanálech je přehráván tón.  Stejným způsobem registr 21 určuje, ve kterých kanálech je přehráván šum.  Registr 22 určuje frekvenci generátoru šumu. Generátory šumu jsou v obvodu dva, jeden pro kanály 0, 1 a 2, druhý pro kanály 3, 4 a 5.  Fekvence generátoru šumu je určena kombinací bitů:  V kanálech 2 a 5 může být obálka amplitudy tónu nejenom konstantní, ale také proměnná. Průběh obálky se pak nastavuje pomocí registrů 24 a 25.  V případě vnitřního časování je průběh obálky amplitudy kanálu 2 odvozen od frekvence generátoru tónu v kanálu 1, průběh obálky amplitudy kanálu 5 odvozen od frekvence generátoru tónu v kanálu 4. V režimu vnějšího časování slouží jako zdroj hodinového signálu vstup A0, který jinak funguje jako přepínač mezi vybíráním registrů a zápisem hodnot do zvoleného registru.  Generované obálky amplitudy mají následující průběhy:  Registr 28 slouží k zapnutí a vypnutí obvodu jako celku a k resetu a opětné synchronizaci všech generátorů v obvodu.

Využití obvodu.

Sound Blaster.

Obvod byl použit ve zvukovývch kartách C/MS a v jejich nástupcích, kartách Sound Blaster, ve kterých byly použity dva tyto obvody pro generování 12kanálového zvuku. Pozdější verze karet Sound Blaster až do verze 2.0 sice vlastní obvod již neobsahovaly, nicméně podpůrná elektronika a patice pro oba obvody byly přítomné, takže obvod Philips SAA 1099 bylo možné do těchto karet doplnit.

SAM Coupé.

Philips SAA 1099 je použit v počítači SAM Coupé. Je připojen na portech 255 (zápis do zvoleného registru) a 511 (výběr registru) obvodu SAA 1099.

Sinclair ZX Spectrum.

Protože počítač SAM Coupé je kompatibilní s počítači Sinclair ZX Spectrum, vznikly interfacy Turbo Sound Easy, ZXM-SoundCard a TwinSound pro počítače ZX Spectrum, ve kterých je obvod Philips SAA 1099 zapojen stejně jako u počítače SAM Coupé. Takto zapojený obvod využívá k přehrávání hudby hra Krunel. Na ZX Spectrum byly ruskými kodery převedeny téměř všechny hudby z programů pro SAM Coupé a jsou dostupné jak v prostých TAP souborech, tak v nových demokolekcích původně vytvořených pro ZXM-Soundcard.

SGI.

Obvod Philips SAA 1099 je součástí profesionální série IRIS (4D/50-85) a Power Series (4D/xxx) počítačů SGI, informace o přítomnosti těchto obvodů se ale nedostala do dokumentace k těmto počítačům. Obvod je součástí desek IO2 a IO3.

PMD 85.

Na základě obvodu Philips SAA 1099 byl vytvořen hudební interface MIF 85 pro počítače PMD 85. Philips SAA 1099 je připojen na porty EF (výběr registru) a EE (zápis do vybraného registru), interface používá ještě port EC pro řízení přerušení od časovače.

Philips SAA 1099 je zvukový generátor vyvinutý firmou Philips. Obvod se používal v prvních verzích zvukové karty Sound Blaster a jejích předchůdcích. Je také použit v počítači SAM Coupé. Zvukový generátor Philips SAA 1099 umožňuje generovat šestikanálový stereo zvuk.

The Philips SAA1099 sound generator was a 6-voice sound chip used by some 1980s devices, notably: The chip could produce several different waveforms by locking the volume envelope generator to the frequency generator, and also had a noise generator with 3 pre-set frequencies which could also be locked to the frequency generator for greater range. Its outstanding feature was that it could output in fully independent stereo.


Tromb-al-ca-zar aneb Dramatičtí zločinci

Tromb-al-ca-zar, ou Les criminels dramatiques

Mládí a kněžství.

Narodil se 1. dubna 1911 v Hutě Komorowske. Byl synem Adama Kozłowieckiho a Marie Janochówské. Pocházel z významné šlechtické rodiny. Svá studia začal na jezuitské škole v Chyrówě a poté byl poslán na soukromou školu do Poznaněe. Po dokončení školy se vzdal všeho majetku a dědictví a vstoupil do řádu jezuitů dne 30. července 1939 v Stare Wiesi. Do noviciátu vstoupil v Brzozówě. Svá studia rozšířil na Jesuitské fakultě filosofie v Krakově a na Teologické fakultě Bobolanum v Lublinu. Na kněze byl vysvěcen 24. června 1937 Karolem Niemirou. Dne 10. listopadu 1939 byl zatčen gestapem a byl vězněn v Krakově a poté byl internován do koncentračního tábora v Auschwitz-Birkenau (asi červen nebo prosinec 1940). A od prosince 1940 byl v táboře Dachau kde byl uvězněn do 29. dubna 1945 kdy byl osvobozen vojáky americké armády. Své věčné sliby složil 15. srpna 1945 v Římě. Působil jako učitel na jezuitské škole v Pullachu. Poté se stal misionářem v jezuitské misie v Severní Rhodesii (dnes Zambie). Působil hlavně v pastorační službě vzdělání v Kasisi (1946-1950). Dne 15. července 1950 ho papež Pius XII. jmenoval apoštolským administrátorem apoštolského vikariátu Lusaka.

Biskup a kardinál.

Funkci apoštolského administrátora vykonával do 4. června 1955 kdy byl zvolen apoštolským vikářem tohoto vikariátu a titulárním biskupem z Diospolis inferior. Na biskupa byl vysvěcen 11. září 1955 z rukou Jamese Roberta Knoxe a spolusvětiteli byli Aston Ignatius Chichester, S.J. a Joost Van den Biesen, M. Afr.. Dne 24. května 1959 byl vikariát povýšen na metropolitní arcidiecézy a tím se stal arcibiskupem Lusaky. Tento úřad arcibiskupa zastával do 29. května 1969. Papež Pavel VI. ho stejného dne jmenoval titulárním arcibiskupem Potenza Picena. Dne 21. února 1998 byl jmenován kardinálem s titulárním kostelem S. Andrea al Quirinale. Zemřel 28. září 2007 v nemocnici v Lusace. Jeho tělo odpočívá v katedrálním chrámu Dítěte Ježíše v Lusace.

Adam Kozłowiecki, S.J. (1. dubna 1911, Huta Komorowska - 28. září 2007, Lusaka) byl polský katolický kněz, arcibiskup a kardinál.

Cardinal Adam Kozłowiecki, S.J., (; 1 April 1911 – 28 September 2007) was Archbishop of the Archdiocese of Lusaka in Zambia.


Pojmenování.

České slovo kachna je doloženo již ve středověku. Je onomatopoického původu, vytvořené ze slovesa "káchat" pomocí sufixu -"na", srov. např. analogicky vytvořené výrazy štěkna, drbna aj. V českých dialektech, mimo jižní Čechy, je běžný tvar "kachna", na Moravě a ve Slezsku "kačena", ve Slezsku též "kačka" (srov. pol. "kaczka"). V jižních Čechách, např. na Prácheňsku a Táborsku, se používá tvar "lička". Pro samce se na většině území České republiky používá název "kačer" (na Slovácku "káčer") na Horácku je doložen tvar "kachák", v jižních Čechách "ličák" a na Znojemsku "šmák". Tvary "lička" a "ličák" se používají v myslivecké mluvě pro kachnu divokou.

Původ a domestikace kachen.

Domestikaci kachny divoké ("Anas platyrhynchos") zahaluje řada nejasností. Předpokládá se, že k ní došlo ve 3. nebo 2. tis. př. n. l. v několika oblastech, nezávisle na sobě. První oblastí byl zřejmě Egypt a Mezopotámie, druhou Čína a jihovýchodní Asie. Jako třetí centrum domestikace připadá v úvahu oblast Řecka a Itálie, kam se však zřejmě dostaly kachny již domestikované z Egypta či Blízkého východu. vyobrazení, kosterní pozůstatky i písemné zprávy dokládají, že kachny chovali starověcí Egypťané, Babylóňané, Izraelité, Indové, Číňané, Řekové i Římané. Zpočátku, např v Egyptě a v Mezopotámii se jednalo spíše o odchyt divokých kachen a jejích dokrmování v klecích než o skutečný chov. Časté bylo také vybírání vajec z hnízd divokých kachen a hus, vejce pak byla inkubována pod domácí kachnou či slepicí. Ochočení malých kachňat je velmi snadné, protože u nich funguje mechanismus vtiskování (imprinting). To znamená, že si v prvních hodinách po vylíhnutí "vtisknou" obraz prvního živého tvora (nebo i neživého pohyblivého předmětu), kterého pokládají za svou matku a následují. V Evropě psal poprvé o chovu kachen řecký dramatik Aristofanés ve 4. stol. př. n. l. a později římský autor Columella. Řekové chovali kachny v tzv. "nesotrofiíích", což byly rybníky zakryté síťovou voliérou. Egypťané, Řekové a Římané někdy také chytali živé kachny, které později vykrmili v klecích. Ve starověku a středověku měly kachny v Evropě na rozdíl od hus poměrně malý hospodářský význam a byly chovány spíše jako delikatesa pro bohaté labužníky. Protože kachna je vodní živočich, ve středověku bylo kachní maso pokládáno za postní jídlo. V Evropě a na Předním východě se dávala přednost chovu těžších kachen, určených na maso a sádlo, naproti tomu ve východní Asii převládal chov lehčích, pohyblivých kachen s typicky vzpřímenou postavou, poskytujících maso i vejce (kachny typu indický běžec). Domácí kachny si dlouho udržely divoké zbarvení s výraznou pohlavní dvoutvárností, jaké se ještě dnes udrželo např. u kachny ruánské. Teprve v 16.-17. století je doložen chov bílých, strakatých či jinak zbarvených kachen, ale také kachen zakrslých a chocholatých. Mezi nejstarší plemena patří např. šedobílá pomořanská kachna. V 19. století byla ve Velké Británii z kachen typu indických běžců vyšlechtěna bílá kachna pekingská, která se stala nejrozšířenějším plemenem, vhodným pro velkochovy.

Plemena kachen.

Kachní plemena se dělí podle velikosti (tělesného rámce) na těžká, středně těžká a lehká, podle užitkového směru na masná, nosná, s kombinovanou užitkovostí a okrasná. Dále je můžeme dělit podle místa původu na plemena asijská, severoevropská, středomořská, americká aj., podle země původu a dalších kritérií.

Chov kachen.

Kachny domácí je možné chovat buďto přirozeným způsobem na vodní ploše nebo intenzívně v halách na roštech, podobně jako brojlerová kuřata, případně i v klecích. Vodní nádrž není při chovu kachen podmínkou,z hlediska pohody chovaných zvířat je však její přítomnost žádoucí. V České republice se od 60. let 20. století kachny hojně chovaly na rybnících osazených kapry (tzv. kaprokachní systém), který byl oboustranně výhodný, neboť kachny svým trusem a zbytky krmiva obohacovaly vodu o živiny, které využívali kapři. Co se týče krmení, jsou kachny nenáročné. Jejich přirozenou potravu tvoří mikroorganismy, které vyčvachtávají zobákem z bahna, vodní rostliny i drobní živočichové, přijímají však i brambory, šrot, zrní a kuchyňské zbytky. Potravy zkonzumují značné množství a její kvalita může být horší (známé rčení o kachním žaludku), ovšem plesnivé, zapařené či kvasící krmivo kachnám zásadně nepředkládáme, neboť škodí jejich zdraví. Na rozdíl od hus a pižmovek se kachny domácí nedokáží pást na trávě.  Mnoho plemen domácích kachen ztratilo hnízdní pud a nejsou schopny samy vysedět a vyvést mláďata. Proto se odchovávají pomocí umělé líhně nebo pěstounky (např. pižmovka, slepice). Inkubace vajec trvá 28-29 dní a jejich počet za rok dosahuje 140 (u masných plemen) až 300 (u nosných plemen - campbelka, indický běžec) kusů. Kachňata rostou velmi rychle, např. u pekingské kachny dosáhnou jatečné hmotnosti už ve věku osmi týdnů. Pižmovka má delší dobu inkubace (35 dní), pomalejší růst a méně kvalitní peří, ale zato spolehlivě sedí na vejcích, vyvádí kachňata a uživí se pouze pastvou.

Zdraví a choroby kachen.

V chovu kachen se často vyskytují různé nemoci. Ty lze podle původu dělit na virové, bakteriální, parazitální, plísňové a otravy. Mezi virovými chorobami je obávaný virový zánět jater (hepatitida), tato choroba může napáchat velké škody mezi kachňaty v chovech se zanedbanou zoohygienou. Z bakteriálních onemocnění je závažná zejména salmonelóza, především proto, že je přenosná na člověka. Ztráty na kachňatech mohou způsobit také parazitární onemocnění způsobená vnitřními sizopasníky, zvláště krevničkami, kokcidiemi, hlísticemi či vrtejši, naopak zevní parazité jsou u kachen celkem vzácní. Velkým nebezpečím zejména pro kachňata mohou být otravy otravy botulinem nebo aflatoxikózy, způsobené zkrmováním krmiva napadeného plísněmi rodu Aspergillus.

Užitek.

Kachny se chovají převážně pro maso, které je tučné a má hnědočervenou barvu. Je oblíbeno zejména ve francouzské a čínské kuchyni. Mezi lahůdky patří kachní sádlo a játra, zvláště játra z vykrmených kachen zvaná foie gras. Kachní vejce lze použít jako slepičí, často se přidávají do těsta. V Číně se z nich konzervací ve směsi vápna a rýžových otrub připravují tzv. stoletá vejce. V Jihovýchodní Asii, hlavně na Filipínách, se pojídají nasazená kachní vejce s částečně vyvinutým zárodkem, tzv. "balut". Kachní maso a vejce je vždy nutné důkladně tepelně upravit, neboť hrozí nebezpečí onemocnění salmonelózou. Z kachních vajec se proto nesmí vyrábět např. majonézy. Používá se i kachní peří, a také trus, který lze použít jako hnojivo. Mnoho plemen kachen vyniká zajímavým zbarvením (např. kachna smaragdová) a chovají je především jako okrasní ptáci. Totéž platí o kachnách chocholatých (chocholka svým tvarem připomíná kopeček zmrzliny) a zakrslých. Zakrslé kachny byly v 16.-19. století používány zejména v Nizozemí, Francii a severním Německu jako volaví ptáci při odchytu divokých kachen do pasti zvané kačeník. Na jihovýchodní Moravě mají kachny své místo v lidovém folklóru. V některých slováckých obcích, například ve Skoronicích, se pŕi hodech dodržuje zvyk "kradení káčera", při němž je živý kačer ozdoben a usazen v košíku. Kačera pak hlídá chasa, které musí být "ukraden", přičemž se někdy strhne bitka. Dříve bylo zvykem, že stárci kačera utloukli cepy, někdy i se zavázanýma očima, takže se museli trefit jen podle sluchu. To se však už od druhé poloviny 20. století neprovádí a "ukradený" kačer celý zvyk přežije bez úhony.

Kachna domácí ("Anas platyrhynchos" f. "domestica") je domestikovaný pták z řádu vrubozobých, chovaný pro maso, vejce a peří po celém světě. Některá plemena jsou chována také jako okrasní ptáci. Plemena kachen jsou méně rozmanitá než u jiných druhů drůbeže, liší se především zbarvením a velikostí, některá také tělesným rámcem (postavou) nebo strukturou peří. Název kachna domácí by se měl používat pouze pro plemena odvozená od kachny divoké ("Anas platyrhynchos"), nikoli pro pižmovky domácí (tzv. pižmové kachny nebo nesprávně čínské kachny), odvozené od pižmovky velké ("Cairina moschata").

Domestic ducks are ducks that are raised for meat, eggs and down. Many ducks are also kept for show, as pets, or for their ornamental value. Almost all varieties of domestic duck apart from the Muscovy duck ("Cairina moschata") are descended from the mallard ("Anas platyrhynchos").


Život.

S’-ma Tchan se narodil kolem roku 165 př. n. l., Pocházel ze Sia-jangu (, moderní Chan-čcheng v prefektuře Wej-nan v provincii Šen-si). Získal kvalitní vzdělání, byl žákem astronoma Tchang Tua (), Jang Chea (), znalce Knihy proměn, a taoistického mistra Chuanga (, Chuang-c’).  Byl povolán ke dvoru chanského císaře Wu-tiho, kde se stal pomocníkem vrchního písaře (, "tchaj-š’-čcheng"). Od roku 140 př. n. l. zastával funkci vrchního písaře (, "tchaj-š’ ling", překládáno také jako dvorský historik či astrolog, archivář, vrchní úředník). Ve své funkci měl na starosti „záležitosti nebe“, tj. kalendář, určování příznivých a nepříznivých dnů, záznamy o znameních, řídil zkoušky úředníků, výuku na dvorské akademii Tchaj-süe a patrně spravoval i císařskou knihovnu.  Pracoval na "Zápiscích historika" ("Š’-ťi"), neboli "Knize vrchních písařů", široce koncipovaném dílu o historii Číny a okolních národů, které dokončil jeho syn. Jeho podíl na díle je nejistý, nejspíše shromáždil velkou část podkladů a snad i rozvrhl knihu. Jsou mu připisovány různé části výsledného textu.  V debatách o autorském podílu S’-ma Tchana na "Zápiscích" uvažují historikové řadu kritérií. Např. S’-ma Čchien se vyhýbal používání znaku ("tchan") obsaženém ve jménu jeho otce. Přítomnost tohoto znaku v nepřítomnosti dalších známek interpolací může proto znamenat autorství S’-ma Tchana, např. v případě kapitol 39. (dědičný dům Ťin) a 87. (Li S’). Jiným z kritérií autorství jsou časové údaje. Výklad končící před dobou S’-ma Čchiena je označován za dílo S’-ma Tchana, a např. na závěr líčení atentátu Ťing Kchea na Čchin Š'-chuang-tiho autor uvádí, že očitý svědek o události vyprávěl Kung-sun Ťi-kungovi a Tung Šengovi a oni „mluvili se mnou“. Mezi atentátem (227 př. n. l.) a narozením S’-ma Čchiena (145 př. n. l.) uběhlo příliš mnoho let, než aby Kung-sun a Tung mohli mluvit se S’-ma Čchienem. Shoda panuje na S’-ma Tchanově autorství eseje o filozofických směrech ve 130. kapitole. V eseji staví nejvýše taoismus (v jeho chanské podobě – učení "chuang-lao"), a to i nad konfuciánství.  Roku 110 př. n. l. S’-ma Tchan onemocněl, když nemohl provázet císaře na cestě za oběťmi na hoře Tchaj, a zemřel. Před smrtí požádal syna S’-ma Čchiena o dokončení Zápisků.

S’-ma Tchan (, 165 př. n. l. Sia-jang, Šen-si – 110 př. n. l. Luo-jang) byl čínský historik a spisovatel žijící v říši Chan. Začal pracovat na "Zápiscích historika" ("Š’-ťi"), neboli "Knize vrchních písařů", popisujících dějiny Číny a okolních národů. Dílo dokončil jeho syn S’-ma Čchien.

Sima Tan (, c. 165 BC – 110 BC) was a Chinese astrologer and historian during the Western Han dynasty. He studied astronomy with Tang Du, the "I Ching" under Yang He, and Daoism under Master Huang. He held the position of Court Astrologer (太史令) between 140-110 BC. While Sima Tan had begun the "Records of the Grand Historian" ("Shiji"), he died before it was finished. It was left to his son, Sima Qian, to complete. The year of Sima Tan's death is the year of the great imperial sacrifice "fengshan" by Han Wudi, for which the emperor appointed the fangshi, leaving Sima behind and thus probably causing him much frustration.


Příběh.

Děj filmu začíná v tuningové garáži v Mount Kisco (stát New York) bývalého závodníka Tobeyho Marshalla, který zde zaměstnává několik přátel. Dílna však má po smrti jeho otce finanční problémy, tak si přátelé přivydělávají účastí v ilegálních automobilových závodech v ulicích města, kde aby se předešlo zbytečným nehodám a problémům s policií, Maverick přezdívaný Prášil (což nemá rád) monitoruje z malého práškovacího letadla dopravní situaci a vysílačkou informuje jezdce.  Jednoho dne před Tobeyho dílnou zastavil Mercedes-Benz SLR McLaren, z něhož vystoupil jeho dávný rival Dino Brewster. Přijel za ním s obchodní nabídkou: vytunit vzácný vůz slavného designéra Carrolla Shelbyho, Shelby Mustang, Tobey si ponechá 25 % částky, za kterou se auto prodá (ze zhruba 2 milionů USD). Tobey i přes námitky jeho přátel souhlasí s ohledem na špatnou finanční situaci. Po dokončení prací je Shelby Mustang představen na autosalonu, kde se Tobey s malým Petem, bratrem jeho bývalé a nyní Dinovy přítelkyně Anity (a při posledním závodu ve městě předpovídal Tobeymu, že vyhraje De Leon v krásné červené Ageře pod bílým majákem), dá do řeči se svéráznou dealerkou aut Julií Maddonovou, jež nevěří, že se auto prodá za 3 miliony USD pro maximální rychlost 370 km/h. Tobey další den sám auto na okruhu vyzkouší a tento limit dokonce ještě překoná. Shelby Mustang je tedy prodán klientovi Julie za 2,7 milionů USD.  Dino, jenž byl zprvu naštván, protože mu zakázal v Mustangu jet, pozve Tobeyho a malého Peta na výlet. Oba je vyhecuje k závodu k mostu přes mezistátní dálnici 684 ve třech ilegálně importovaných supersporťácích Koenigsegg Agera jeho strýce a pokud vyhrají, získají z prodeje Shelby Mustanga 75 %, a v případě prohry oni ztrácejí svých 25 %. Začala zuřivá jízda, kdy několikrát málem způsobili vážnou dopravní nehodu. Na konci závodu vedl Tobey a těsně za ním byl malý Pete a poslední byl Dino. Ten ve vysoké rychlosti narazil z úhlu do zádě Petovy Agery, jež vyletěla do vzduchu a po dopadu se převrátila ze silnice pod most, kde se vznítila. Zatímco Tobey ihned zastavil a zoufal si z Peteho smrti, Dino z místa okamžitě ujel. Tobey byl po vyšetření nehody uvězněn za neúmyslné zabití, protože neměl důkaz, že smrt Peteho způsobil Dino, jenž si mezitím sehnal svědky, kteří tvrdili, že na inkriminovaném místě tehdy vůbec nebyl.  O dva roky později byl Tobey podmínečně propuštěn z výkonu trestu a myslel na jediné: pomstít Petovu smrt. Kvůli tomu zavolal klientovi Julie s žádostí, aby mu půjčil svého Shelbyho Mustanga na tajný závod De Leon s tím, že mu věnuje polovinu výhry. S Prášilem ohlédl svou zpustlou dílnu, kde čekal na odpověď. Julie přijela v Shelbyho Mustangu a trvala na tom, že pojede také, protože její klient nesvěří své auto někomu, kdo je v podmínce a nemá na závod ani pozvánku. Museli se dostat do Kalifornie za 45 hodin, kde se měl De Leon konat, přičemž se Tobey snažil protivné blondýny neúspěšně zbavit zběsilou jízdou, na kterou je naváděl z letadélka Prášil. Už s předstihem vyjel doprovodný vůz v džípu, řízený Zvířetem, dalším kamarádem Tobeyho. Když Julie v autě v noci spala, zaslechla telefonát Tobeyho se Zvířetem, kdy ho ujišťoval, že nezapomene, proč to všechno dělá. Tehdy probuzené Julii, jež začínala chápat jeho motivy, prozradil, co se tehdy na té dálnici u mostu stalo.  Druhý den dopoledne v Detroitu vyzvedávali posledního člena party přátel, mechanika Finna, jenž byl zabraný do nové kancelářské práce ve skleněném mrakodrapu. Zde kvůli němu Tobey túrováním motoru upozornil tamní strážce zákona. Zvíře vyzval Finna, aby sledoval z okna jízdu Mustanga, který měl zřejmě nějaký defekt. Policisté se vydali Tobeyho pronásledovat, když jim odmítnul přeparkovat za roh, aby se podrobil silniční kontrole. Městem je navigoval Prášil, jenž si "vypůjčil" televizní helikoptéru. Když vypadala situace zle, rozhodl se Tobey k Juliiny zděšení pro koníka: katapultovat se travnatým náspem přes dálnici a za silnicí zmizel policii z dohledu. Tímto si Julii získal, hlavně když ji řekl, že policejní honičku vyprovokoval proto, aby si získal přízeň Krále (neboli starého DJe Monarcha, jenž je mnoha vlastníkům supersportů znám jako bývalý závodník, miliardář, pořadatel tajných závodů a fanatický obdivovatel supersportů a závodníků). Jak Tobey, tak Prášil z "vypůjčené" helikoptéry mu poslali na stránky jím vedené komunity závodníků nahrávku honičky s policií a koníka, což Král označil v přímém přenosu z jeho úřadovny v bílém majáku za "takovej nátěr," jaký už dlouho neviděl a usoudil, že toho Shelbyho Mustanga musí řídit jedině Tobey Marshall. Král odposlouchával policejní komunikaci, takže věděl, že s ním jede i jedna neznámá blondýna. Král v přenosu připomněl tu nehodu, při níž zemřel Pete, a kontaktoval Dina, jehož oslovoval Dino Bambino. Ten Králi řekl, že jen nechce, aby Tobey jel De Leon, a pak mu to položil s tím, že na něj čeká zákazník. Královi se to líbilo čím dál víc, načež se s ním spojila Julie, která mu rádiem vysvětlila, že věří, že je Tobey nevinný a řekla, ať si každý řekne, proč by porušoval svou podmínku a chtěl tak závodit, kdyby nechtěl dokázat svou nevinu. DJ Monarch byl jejím projevem ohromen a oficiálně Tobeyho pozval na De Leon, a poslal mu instrukce, kde bude zápis.  Mají však zpoždění. Dino dostal strach a nabídl své Lamborghini Sesto Elemento tomu, kdo Tobeyho odstraní. DJ Monarch je ohromený ještě více a oznamuje do éteru všem závodníkem, že toto je závod před závodem, kdy po Tobeyovi půjdou nejen policisté, ale i Dinovi hrdlořezové. K dalšímu konfliktu s policií došlo na benzínové stanici, kde na sebe zbytečně upozornila Julie, jež napadla policistu a utekla skokem z okna druhého patra. Povedlo se jim ho setřást. Julie se poté s Tobeyem vystřídala za jízdy za volantem, aby se on mohl vyspat. Na druhý den ráno už byli v Utahu, kde museli poprvé čelit Dinovým hrdlořezům, kteří je zezadu obklíčili džípy, které je měly natlačit do protijedoucích náklaďáků. Julie však na radu Tobeyho strhla řízení na polní cestu. Útočníci po Shelby Mustangu dokonce i stříleli, když tu se na scéně objevil Maverick alias Prášil. Nyní měl "vypůjčenou" helikoptéru Národní gardy a pomocí lan zachytil Shelby Mustanga, aby ho dostal i s oběma pasažéry do bezpečí na daleké Solné pláně Bonneville, kde čekali Finn se Zvířetem. Maverick, jemuž nyní uvěřili, že umí řídit helikoptéru Apache, byl však ihned poté dostižen stíhačkami letectva a donucen přistát, aby byl zatčen vojenskou policií za krádež helikoptéry.  Tobey s Julií nakonec dorazili do San Francisca se zhruba půlhodinovým zpožděním, přesto byl do závodu zapsán. Ihned poté však jejich auto zdemoloval před hotelem prudce vyjetý kamion jednoho z Dinových hrdlořezů. Tobey vyvázl jen s pár řeznými ranami od skla, ale Julii musel za pomocí přátel odvézt do nemocnice. Mezitím se Anita, přítelkyně Dina a sestra zesnulého malého Peta dověděla, co má její snoubenec za lubem a také co provedl, když poslouchala kanál Krále, když zval Tobeyho na závod. Prohledala Dinovi počítač a našla zajímavé skutečnosti. V noci se tajně setkala s Tobeyem. Předala mu kartu s číslem k zámku jedné garáže a také snubní prsten od Dina, že s ním končí.  Tobey v Dinově garáži našel to, co dlouho hledal, a to červenou Ageru, v níž Dino způsobil Petovi smrt. Stále byla od nárazu poškozená, tedy získal důkaz své neviny. Protože však byl Shelby Mustang totálně zničen (v angl. terminologii série Need for Speed: "totaled"), rozhodl se závodit v této Ageře, a pak navštívil Julii v nemocnici. Druhý den ráno dorazil přesně na devátou, skoro pozdě, aby svého nepřítele Dina jaksepatří pozdravil dotazem, jak se mu líbí jeho auto, které se určitě bude líbit i policii, a také mu oknem hodil Anitin snubní prsten. Do závodu startovali ještě čtyři další závodníci v autech GTA Spano, Bugatti Veyron, McLaren P1, Saleen S7. Postupně byli eliminováni vlastními chybami po srážkách a nehodách, jež mnohdy způsobila příliš horlivá policie, snažící se dopadnout závodníky. Závod ze svého sídla zuřivě komentoval nadšený Král (DJ Monarch), který ocenil, když se najednou ze závodu stal zápas jednoho na jednoho.  Zápas sledovali přes internet i Tobeyovi přátelé, Julie s poraněným ramenem z nemocnice i Maverick z vězení, kterému se podařilo přemluvit dozorkyni, aby ho nechala přes mříže sledovat závod na jejím tabletu. Těsně před koncem se Dino pokusil vytlačit Tobeyho ze silnice, ale ten schválně zpomalil a nechal se předjet a snad uvažoval, že Dina za smrt Peta sám zabije. Nakonec si to rozmyslel a začal Dina předjíždět zpět. Dinovi se nepovedl v zatáčce jeden manévr, narazil do stromku, jenž ho katapultoval ze silnice k okraji skály, kde se přetočil na střechu a auto se vznítilo. Tobey zastavil, vrátil se pro něj a vysvodobil ho z auta, které krátce na to vybuchlo. Dinovi dal pořádnou ránu pěstí za smrt Peta a posadil ho na zem, aby pak sám dokončil závod dříve, než na místo dorazí policisté. V cíli pod bílým majákem se Tobey nechal dobrovolně zatknout, stejně tak skončil v poutech i Dino, jehož dle komentáře Krále čekal dlouhý pobyt ve vězení za vraždu Peta, protože policie zajistila hlavní důkaz: červenou Ageru. Král též gratuloval Tobeymu k vítězství a ptal se, zda mu vůbec stál zisk důkazu jeho neviny za další pobyt ve vězení za účast v ilegálním závodě.  Po půl roce byl Tobey z vězení propuštěn. Přijela pro něj uzdravená Julie v novém červeném Fordu Mustang (šesté generace) a spolu odjeli pryč. Zamířili na radu svých přátel do Utahu, aby vyzvedli Mavericka, kterého toho dne též propustili z vězení za dobré chování, protože vedl pro své spoluvězně fitness kroužek.

Need for Speed je akční film z roku 2014, který režíroval Scott Waugh podle předlohy od George a Johna Gatinsových. Jedná se o první filmovou adaptaci populární videoherní série Need for Speed od Electronic Arts.

Need for Speed is a 2014 sports action thriller film directed and co-edited by Scott Waugh and written by George and John Gatins. It is the film adaptation of the racing video game franchise of the same name by Electronic Arts. The film stars Aaron Paul, Dominic Cooper, Imogen Poots, Scott Mescudi, Ramón Rodríguez, Rami Malek, and Michael Keaton. It tells the story of street racer Tobey Marshall, who sets off to race cross-country as a way of avenging his friend's death at the hands of a rival racer, Dino Brewster.


Životopis.

Jeho rodina měla zajímavý původ – ze strany otce byl potomkem slovenských přistěhovalců a matka byla již z „klasické“ slovensko-americké rodiny z oblasti východního pobřeží. Již ve velmi útlém věku jeho směřování bylo jasně přimočaré – vstoupil do Kongregace sv. Kříže a podstoupil kněžskou formaci nejdříve se studiem filosofie ve Stonehill College a následně pak v Římě, kde vystudoval teologii na Papežské gregoriánské univerzitě. Několik měsíců po jeho kněžském svěcení v roce 1960 u něj ale došlo k zásadnímu zlomu, kněžskou službu opustil, a o několik let později byl i laicizován.  Po opuštění kněžského stavu vystudoval obor dějiny a filosofie náboženství na Harvardské univerzitě a od počátku šedesátých let se živil jako žurnalista. Stal se dopisovatelem časopisů "Commonweal" a "National Catholic Reporter" a pak následně pracoval jako zahraniční dopisovatel magazínu Time informující z Říma o průběhu jednání druhého vatikánského koncilu. Později pak pracoval převážně jako editor pro periodika "Commonweal" a "Christian Century," dále pak jako náboženský editor v "National Review" a jako redaktor časopisu "First Things" a pak mnohem později i jako šéfredaktor "Crisis Magazine".  Od druhé poloviny šedesátých let se začal aktivně zapojovat také do politického života. V roce 1968 pomáhal v kampaních Eugenovi McCarthymu a Robertu F. Kennedymu. Psal řeči demokratickému kandidátovi na viceprezidenta S. Shriverovi během neúspěšné kandidatury senátora George McGoverna na prezidenta Spojených států amerických. Byl zásadním odpůrcem války ve Vietnamu a to již od počátku americké intervence. Postupem času se tak odvrátil od levicové politiky demokratické strany a přešel ke smýšlení republikánů, které se zakládalo na myšlenkách neokonzervativní školy. Během Reganovy vlády zastával post velvyslance USA při Komisi pro lidská práva OSN a pracoval v představenstvu pro Mezinárodní vysílání, které mělo dohled nad vysíláním Rádia Svobodná Evropa a Radia Free Liberty. V roce 2003 – nedlouho před americkou invazi do Iráku – navíc dorazil do Vatikánu, kde jako diplomat obhajoval před vysoce postavenými vatikánskými kritiky (mezi nimi i tehdejší papež Jan Pavel II.) nutnost války v této zemi z důvodu sebeobrany demokracie před iráckým režimem Saddáma Husajna.  Vedle veškerých svých aktivit se však i nadále věnoval i akademické práci. Přednášel na Harvardu, Stanfordu, Notre Dame a Ave Maria University. Na počátku sedmdesátých let se podílel na vytváření nového humanitního studijního programu v Rockeffelerově nadaci v New Yorku. Od roku 1978 po mnoho let byl členem think-tanku "American Enterprise Institute." Zde také ve spolupráci s Williamem Barrodym vznikla jeho nejvýznamnější práce Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism"), která byla nedlouho poté přeložena do mnoha světových jazyků a která naprosto ojedinělým způsobem nahlédla interdisciplinárně do oblasti teologie ve spojení s ekonomií. Mezi jeho velké přínosy patřil Seminář třetího milénia, kde zapojil do diskuze o katolickém sociálním učení jak studenty ze severní Ameriky, tak i východní Evropy.

Bibliografie.

Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism") (1982)..

Ocenění.

Za pokrok ve studiu náboženství se stal roku 1984 laureátem Templetonovy ceny.

Literatura.

KRÁL, M.: Novakov demokratický kapitalizmus s ľudskou tvárou, Levoča: MTM Levoča, 2019.

Michael Novak (9. září 1933, Johnstown, Pensylvánie, USA – 17. února 2017, Washington, D.C., USA) byl americký katolický filozof slovenského původu, novinář, spisovatel a diplomat. Byl autorem více než 25 knih, v nichž se zabýval filozofickými a teologickými, ale i ekonomickými tématy. Jeho nejznámějším dílem je kniha Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism") z roku 1982.

Michael Novak (September 9, 1933 – February 17, 2017) was an American Catholic philosopher, journalist, novelist, and diplomat. The author of more than forty books on the philosophy and theology of culture, Novak is most widely known for his book "The Spirit of Democratic Capitalism" (1982). In 1993 Novak was honored with an honorary doctorate degree at Universidad Francisco Marroquín due to his commitment to the idea of liberty. In 1994 he was awarded the Templeton Prize for Progress in Religion, which included a million-dollar purse awarded at Buckingham Palace. He wrote books and articles focused on capitalism, religion, and the politics of democratization.


Geografie.

Na západě byl Moáb ohraničen Mrtvým mořem, na severu ho od Ammónu oddělovala řeka Arnon (dnešní vádí Mudžíb). Je to planina, která se od pustých břehů Mrtvého moře (-420 m n. m.) prudce zdvíhá až do výšky 1000 m n. m. Podnebí je polopouštní, částečně využitelné pro zemědělství, ale ve starověku bylo vlhčí.  Města:

Historie.

Podle Bible byli původní obyvatelé země Midjánští, kteří však byli v polovině 2. tisíciletí př. n. l. vytlačeni Moabity, kteří byli blízce spříznění s Izraelity. Moabština byla velmi podobná hebrejštině, jak dokládá Méšova stéla. Uctívali boha Kemoše a vedle něho na hoře Peoru i Baala-peora. Moáb je zmiňován na nápisu v egyptském Luxoru ze 13. století př. n. l., kde je zmiňován jako jedna ze zemí dobytých Ramessem II. Král David si podrobil Moáb, po rozpadu království Moáb připadl severnímu království. Za krále Omriho se marně pokoušel moabský král Kemošmelek o samostatnost, ale když byl král Achab před Ramou poražen a zabit, povstal moabský král Moša a vybojoval své zemi nezávislost. Ke konci 8. století př. n. l. byli Moabité vazaly Asyřanů a po pádu Ninive i Babyloňanů, s nimiž se spojili, když Nabukadnezar podnikl výpravu proti Judsku. Od dob Perské říše Moáb jako samostatný stát zaniká.

Ekonomika.

V Moábu se pěstovalo obilí. Vyvážel se vápenec, vonné oleje a soli od Mrtvého moře. Důležitým zdrojem příjmů byly karavanní stezky, které Moábem procházely dvě: tzv. Králova cesta z Egypta do Mezopotámie a obchodní cesta do západní Arábie (shodná s pozdější poutnickou cestou do Mekky).

Moáb je jméno starověkého království a území mezi Mrtvým mořem a Syrskou pouští v dnešním Jordánsku. Moáb vešel jinak ve známost díky biblickým textům, ve kterých figuruje.

Moab () is the name of an ancient kingdom that is today located in the modern state of Jordan. The land is mountainous and lies alongside much of the eastern shore of the Dead Sea. The existence of the Kingdom of Moab is attested to by numerous archaeological findings, most notably the Mesha Stele, which describes the Moabite victory over an unnamed son of King Omri of Israel. The Moabite capital was Dibon. According to the Hebrew Bible, Moab was often in conflict with its Israelite neighbours to the west.


Názvosloví.

Rod "Alyssum" se v minulosti nazýval tařice. Později z něj byly vyňaty některé druhy do samostatného rodu "Aurinia", mezi nimi i v ČR rostoucí tařice skalní ("Aurinia saxatilis"). Pro rod "Alyssum" se poté objevilo jméno tařinka, které je uváděno v díle Květena České republiky i ve starší Dostálově Nové květeně ČSSR.

Rozšíření.

Udává se, že počet druhů rodu "Alyssum" převyšuje číslo 150. Nejvíce se jich vyskytuje v jihozápadní Asii a jihovýchodní Evropě, některé druhy se dostaly na sever Afriky, do Severní Ameriky i Austrálie. V České republice se vyskytuje pět druhů uvedených v taxoboxu.

Popis.

Obvykle byliny nebo polokeře které mohou být jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé. Jsou většinou hustě porostlé přisedlými, hvězdicovitými, nežláznatými chlupy bez stopek. Květné lodyhy bývají poléhavé, vystoupavé nebo vzpřímené a většinou rozvětvené. Sterilní lodyhy a listové růžice u některých druhů chybějí. Bazální listy jsou celistvé a mívají řapíky nebo jsou přisedlé, obkopinaté, obvejčité či čárkovité. Střídavě a ve spirále vyrůstající lodyžní listy, 5 až 15 mm dlouhé, jsou přisedlé nebo zúžené do stopky, čárkovité nebo obkopinaté a většinou celokrajné.  Květy na stopkách a bez listenů vyrůstají v jednoduchých hroznovitých květenstvích nebo hrozny tvoří chocholík. Oboupohlavné čtyřčetné květy mají opadavý nebo jen zřídkakdy vytrvalý kalich jehož vzpřímené, podlouhle eliptické lístky, 1,5 až 2 mm velké, jsou po obvodě bíle lemované. Žlutá, světle žlutá, narůžovělá nebo bílá koruna je tvořena obvejčitými lístky delšími než jsou kališní, na vrcholu vykrojenými nebo okrouhlými a na bázi zúženými do nehtíku, vně jsou někdy řídce chlupaté. Nitky vnějších tetradynamických tyčinek mají z jedné neb obou stran křidélka nebo zoubky, prašníky jsou vejčité nebo podlouhlé a žlázky s nektarem bývají po obou stranách vnějších tyčinek. Gyneceum je složeno ze dvou plodolistů, pestík má dvoudílný semeník s dlouhou čnělkou a hlavičkovitou bliznou. Chromozomové číslo rodu x = 8.

Rozmnožování.

Plodem je velmi plochá, okrouhlá, dvoupouzdrá, podélně pukající šešulka. Mívá v pouzdře po dvou až deseti zploštělých, obvejčitých, bezkřídlých neb křídlatých, 1 až 1,5 mm velkých semenech bez masíčka s hladkým nebo mřížkovaným oplodím. Rostliny se v přírodě rozmnožují hlavně semeny která nejčastěji do okolí roznáší vítr.

Odkazy.

Externí odkazy.

Tařinka ("Alyssum"), v minulosti též tařice, je rod rostlin z čeledi brukvovité. Jsou to byliny a polokeře se střídavými jednoduchými listy a čtyřčetnými žlutými, bílými nebo narůžovělými květy.

Alyssum is a genus of about 100–170 species of flowering plants in the family Brassicaceae, native to Europe, Asia, and northern Africa, with the highest species diversity in the Mediterranean region. The genus comprises annual and perennial herbaceous plants or (rarely) small shrubs, growing to 10–100 cm tall, with oblong-oval leaves. Alyssum flowers are characteristically small and grouped in terminal clusters; they are often yellow or white colored but can be pink or purple.


Biografie.

Pocházel se selské rodiny. Studoval na gymnáziu v Lublani, pak v Pazinu, kde maturoval roku 1885. V letech 1885–1887 studoval práva na univerzitě ve Štýrském Hradci. Byl zde členem studentského spolku Triglav, ale školu musel opustit, protože převzal správu rodinného statku. Od roku 1901 do roku 1918 byl poslancem Kraňského zemského sněmu za Katolickou národní stranu. Na sněmu se zasazoval o rozvoj železniční sítě v regionu. V roce 1912 byl povýšen do rytířského stavu.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897 získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za kurii venkovských obcí, obvod Kranj, Kamnik atd. Za týž obvod uspěl i ve volbách do Říšské rady roku 1901. Mandát obhájil i ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, kdy byl zvolen za obvod Kraňsko 3. Byl poslancem Slovinského klubu. Mandát obhájil za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Usedl do Chorvatsko-slovinského klubu. V parlamentu setrval do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako místopředseda Poslanecké sněmovny a zemský poslanec. V letech 1908–1918 zastával (s krátkou přestávkou v roce 1909) funkci místopředsedy Poslanecké sněmovny Říšské rady.  V říjnu 1918 se stal předsedou slovinské vlády (od ledna 1919 slovinské zemské vlády) v rámci vznikajícího Státu Slovinců, Chorvatů a Srbů. Od března 1919 do listopadu téhož roku působil jako velvyslanec Království Srbů, Chorvatů a Slovinců ve Vídni. Později opustil politiku a věnoval se hospodářským otázkám. Zasedal ve správních orgánech velkých firem.

Josip Pogačnik (19. října 1866 Podnart – 19. srpna 1932 Lublaň) byl rakouský politik slovinské národnosti, na konci 19. a počátku 20. století poslanec Říšské rady.

Jožef Pogačnik (October 19, 1866, Podnart – August 18, 1932) was a Slovenian politician who served as the Prime Minister of Slovenes within the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes from October 31, 1918 to January 20, 1919 under the reign of Peter I. He was a member of the Slovene People's Party.


Biografie.

Byl nevlastním synem obchodníka. Vychodil gymnázium v Černovicích a od roku 1872 studoval práva na Vídeňské univerzitě. Roku 1880 získal na Černovické univerzitě titul doktora práv. Působil pak jako advokát v Černovicích. Od roku 1882 byl členem představenstva tamní židovské náboženské obce, od roku 1904 do roku 1928 zastával (s dvěma krátkými přestávkami) funkci jejího předsedy. Byl aktivní v politice. V období let 1884–1930 byl s přestávkami členem černovické obecní rady. V letech 1900–1918 působil i jako poslanec Bukovinského zemského sněmu. Kromě toho byl městským advokátem v Černovicích, ředitelem bukovinské spořitelny, správním radou akciového pivovaru a od roku 1905 členem zemské školské rady.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za kurii městskou, obvod Černovice. Za týž obvod uspěl i ve volbách do Říšské rady roku 1901. Zvolen byl rovněž ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, kdy byl zvolen za obvod Bukovina 1. Byl členem poslanecké frakce Židovský klub. Za tento obvod byl zvolen i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Byl nyní nezařazeným poslancem. V parlamentu setrval až do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako zemský poslanec a zemský a soudní advokát. Do Říšské rady koncem 19. století nastupoval jako nezávislý kandidát. Postupně se ale definoval jako národně židovský, sionistický, politik. Roku 1901 založil s Mayerem Ebnerem Židovský národní spolek. Od roku 1906 byl předsedou Židovské národní strany a od roku 1907 předsedal ve vídeňském parlamentu čtyřčlennému Židovskému klubu. V roce 1909 založil židovské noviny "Die Volkswehr", které se vyslovovaly pro revizi procesu s Leopoldem Hilsnerem a prosazovaly koncept židovského nacionalismu. Straucherova politická linie ovšem nebyla identická s politickým sionismem. Od roku 1911 byl ve sporu se sionisty v případu Leona Kellnera. Odmítal jidiš coby židovský jazyk a v roce 1908 zamítl využití židovského národního domu v Černovicích pro konání konference o jidiš. V letech 1914–1919 bydlel ve Vídni.  V meziválečném období žil v Černovicích (tehdy součást Rumunska). Byl nadále aktivní ve vedení židovské náboženské obce a v letech 1920–1934 byl poslancem rumunského parlamentu.

Benno Straucher (11. srpna 1854 Rohizna – 5. listopadu 1940 Černovice) byl rakouský advokát a politik židovské národnosti, jedna z hlavních postav národního židovského (sionistického) hnutí v Rakousku-Uhersku, na konci 19. a počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném období poslanec rumunského parlamentu.

Benno or Beno Straucher (August 11, 1854 – November 5, 1940) was a Bukovina-born Austro-Hungarian lawyer, politician and Jewish community representative, who spent the final part of his career in Romania. A Jewish nationalist influenced by classical liberalism and Zionism, he first held political offices in Czernowitz city. After 1897, he was one of the noted Jewish representatives in the Austrian Parliament's upper chamber ("Abgeordnetenhaus"). Straucher, who was instrumental in creating the reformist Progressive Peasants' Fellowship, maintained his "Abgeordnetenhaus" seat throughout the remainder of Austria-Hungary's existence. From 1906, he led the Jewish National People's Party locally and helped establish the pan-Austrian Jewish National Party. He vied for political direction over the Bukovina Jews with several other groups, most notably the Zionist People's Council Party of Mayer Ebner, who became his personal rival.


Historie.

Letiště bylo otevřeno ve 20. letech jako vojenské letiště pod názvem "Balbuena" se čtyřmi přistávacími dráhami. První mezinárodní linka zahájila provoz do Los Angeles v roce 1931. Otevřením nového terminálu v roce 1952 se letiště stalo výhradně veřejným komerčním. V 70. letech se mexický prezident Luis Echeverría rozhodl uzavřít tři přistávací dráhy a půdu pod nimi rozdal chudým občanům hlavního města s cílem umožnění výstavby vlastního bydlení.  Osmdesátá léta měly za následek modernizaci terminálu letiště a zdvojnásobení odbavovací kapacity. Z důvodu neustálého zvyšování počtu cestujících v devadesátých letech padlo rozhodnutí o výstavbě nového terminálu, který byl dokončen v roce 2007. Přes intenzivní výstavbu kapacita letiště již nestačí zvýšenému počtu cestujících.

Terminály.

Zvláštností obou terminálů letiště je, že jsou odděleny přistávacími dráhami. Terminál 1 byl otevřen v roce 1958, rozšiřován a modernizován v letech 1970, 1989, 1998, 2000 a 2004. S velikostí 548 000 m2 je to ale největší terminál v severní i jižní Americe a čtvrtý největší terminál světa.  Terminál 2 má přibližně poloviční plochu a poloviční počet východů a odbavovacích prostor. Terminál 2 je domovským terminálem domácí společnosti Aeroméxico. Terminál 1 využívají kromě jiných i American Airlines, United Airlines, Delta, KLM, Air France a Lufthansa.

Intermodální doprava.

Terminál 2 je s Terminálem 1 propojen monorailovým systémem Aerotrén a mohou ho používat pouze cestující s ruční zavazadly a boarding passem. Vzdálenost mezi terminály je 3 km a rychlost monorailem je 45 km/h. Od otevření do zavření dveří kabiny trvá jízda přibližně 4 minuty a 40 sekund.

Mezinárodní letiště Mexiko nebo Mezinárodní letiště Beníta Juáreze (, IATA: MEX, ICAO: MMMX) je mezinárodní letiště v hlavním městě Mexika Mexico City ve středním Mexiku.

Mexico City International Airport (); officially "Aeropuerto Internacional Benito Juárez" (Benito Juárez International Airport) is an international airport that serves Greater Mexico City. It is Mexico's and Latin America's busiest airport by passenger traffic and aircraft movements. The airport sustains 35,000 jobs directly and around 15,000 indirectly in the immediate area. The airport is owned by Grupo Aeroportuario de la Ciudad de México and operated by Aeropuertos y Servicios Auxiliares, the government-owned corporation, which also operates 22 other airports throughout Mexico. In recent years Toluca Airport has become an alternate airport.


První věta o dimenzi.

Nechť formula_1 je vektorový prostor nad tělesem formula_2. Dále nechť formula_3 a formula_4 jsou podprostory prostoru formula_1 konečných dimenzí, tj. formula_6, formula_7, formula_8. Pak platí  Pro direktní součet podprostorů pak speciálně

Důkaz.

Pokud je formula_3 podprostor prostoru formula_4, tj. formula_13, tak tvrzení věty zjevně platí, neboť pak formula_14, formula_15 a formula_16, formula_17. Totožně by se postupovalo, byl-li by formula_4 podprostorem formula_3. Nechť tedy dále není ani jeden podprostor podmnožinou toho druhého. V obou podprostorech určitě leží nulový vektor, můžeme proto rozlišit případ, kdy je průnik formula_20 a kdy v průniku leží i nějaký nenulový vektor. Předpokládejme nejprve druhou zmíněnou možnost, tzn. v průniku obou podprostorů leží nenulový vektor. Protože průnik podprostorů je opět podprostor je tato podmínka ekvivalentní tomu, že průnik formula_3 a formula_4 je netriviální podprostor. Z konečnosti dimenzí formula_3 a formula_4 musí být tento podprostor konečněrozměrný, nechť formula_25. V formula_26 tedy existuje formula_27-členná báze formula_28. Nechť formula_29 a formula_30. Je zřejmé, že formula_31. Myšlenka důkazu je taková, že bázi průniku doplníme na bázi prostorů formula_3 a formula_4. Z toho už bude tvrzení věty ihned vyplývat. Protože formula_34 a formula_35, lze zřejmě doplnit bázi průniku formula_26 jednak na bázi prostoru formula_3, jednak na bázi prostoru formula_4. Označme bázi prostoru formula_3 a prostoru formula_4 po řadě  kde jsme vektory formula_42, resp. formula_43, doplnily bázi průniku na bázi prostoru formula_3, resp. formula_4.  Abychom měli všechny ingredience potřebné pro dokončení důkazu, potřebujeme ještě najít vhodnou bázi součtu podprostorů formula_46 (součet podprostorů je opět podprostor). Ukážeme, že množina vektorů  je naší vhodnou bází tohoto prostoru. Aby výše uvedená množina vektorů byla bází, musí generovat celý prostor formula_46 a současně musí být lineárně nezávislá. První vlastnost je zřejmá z toho, jak jsme tuto množinu vektorů zkonstruovali. Dokažme tedy lineární nezávislost. Mějme tedy lineární kombinaci výše uvedených vektorů, dávající nulový vektor  Chceme ukázat, že všechny koeficienty formula_50 už musí být nutně nulové. Přepišme si tuto lineární kombinaci do tvaru  Na levé straně máme vektor z prostoru formula_3, na druhé straně rovnosti pak vektor z formula_4. Z rovnosti tedy plyne, že se jedná o vektor z průniku formula_26. Lze ho tedy napsat jako lineární kombinaci  pro jisté koeficienty formula_56. Dostáváme tak dvě rovnosti  které si můžeme zapsat způsobem  První rovnice obsahuje lineární kombinaci bazických vektorů prostoru formula_3 rovnající se nulovému vektoru. Koeficienty u těchto vektorů tedy musí být nulové. Podobně i pro druhou rovnici, kde vystupují bazické vektory prostoru formula_4. Máme tedy  Všechny koeficienty jsou tedy nulové a my jsme tím ukázali, že množina formula_62 je bází prostoru formula_46. Protože tato báze obsahuje formula_64 vektorů, máme formula_65. Celkově  což jsme měli dokázat. Zbývá ještě případ, kdy formula_20. (To je ekvivalentní tomu, že součet prostorů formula_3 a formula_4 je direktní.) Platí tedy formula_70. Postupem analogickým tomu výše se ukáže, že formula_71

Příklad.

Uvažujme vektorový prostor formula_72 s klasicky definovanými operacemi sčítání a násobení vektoru číslem. Mějme v tomto prostoru dva lineární obaly tvaru  Není těžké ukázat, že generátory lineárního obalu formula_3 (tj. vektory vyobrazené ve složených závorkách) jsou lineárně nezávislé. Dimenze podprostoru formula_3 je tedy 3 (mám tři lineárně nezávislé generátory). Podobně pro obal formula_4. Z první věty o dimenzi plyne, že  Protože je ale součet formula_46 stále podprostorem pětidimenzionálního vektorového prostoru formula_72, nemůže jeho dimenze přesáhnout hodnotu 5. Ze vzorce výše tedy rovnou plyne, že průnik formula_26 je podprostor dimenze alespoň jedna. Existuje tedy nenulový vektor ležící v formula_3 a současně v formula_4. Tuto skutečnost jsme tedy odvodili čistě ze znalostí dimenzí podprostorů formula_3 a formula_4, aniž bychom blíže zkoumali jejich vlastnosti.

Druhá věta o dimenzi.

Nechť formula_3 a formula_4 jsou dva vektorové prostory nad stejným číselným tělesem formula_2 a nechť formula_88 je lineární zobrazení z prostoru formula_3 do prostoru formula_4, tj. formula_91. Dále nechť formula_3 má konečnou dimenzi, tj. formula_7. Pak platí vztah  kde formula_95 značí jádro zobrazení A a formula_96 jeho obor hodnot.

Důkaz.

Označme si formula_97. Lze ukázat, že vzor množiny lineárně nezávislých vektorů při lineárním zobrazení je opět soubor lineárně nezávislých vektorů. To znamená, že kdyby v množině formula_98 (tj. vzoru prostoru formula_99 při zobrazení formula_100) bylo více než formula_101 lineárně nezávislých vektorů, tak je tolik lineárně nezávislých vektorů i v prostoru formula_99, což je spor s tím, že dimenze formula_99 je formula_101. Dimenze obrazu zobrazení formula_100 je tedy konečná a není větší než formula_101. Označme si tuto dimenzi jako formula_107. V formula_98 tedy existuje formula_109-členná báze, označme si bazické vektory jako formula_110. Vektory formula_111 z prostoru formula_99 takové, že formula_113 (tj. vzory formula_114 při zobrazení formula_100) tvoří formula_109-člennou lineárně nezávislou množinu vektorů v formula_3. Jejich lineární obal tedy tvoří formula_109-rozměrný podprostor prostoru formula_3, označme si ho jako formula_4. Platí tedy formula_121, kde  Navíc víme, že jádro lineárního zobrazení též tvoří podprostor, tj. formula_123. Ukážeme nejprve, že součet těchto podprostorů je roven celému prostoru formula_3 a že tento součet je navíc direktní. Neboli  Dokažme nejdříve inkluzi zleva doprava, tzn. že formula_126. To je ale zřejmé z konstrukce. Ukažme tedy opačnou inkluzi. Mějme nějaký libovolně zvolený vektor formula_127 a najděme jeho rozklad do podprostorů formula_95 a formula_4. Hledáme tedy vektory formula_130 a formula_131 takové, že formula_132. Protože formula_133 má ležet v jádru formula_88, platí formula_135. Existují tedy koeficienty z tělesa formula_136 takové, že  Navíc formula_138, takže  Za vektor formula_140 tedy můžeme zvolit  Vektor formula_133 pak vznikne jako rozdíl  Pro libovolný vektor formula_127 jsme tak nalezli jeho rozklad do podprostorů formula_95 a formula_4.  Nyní ukažme, že se jedná o direktní součet. To je ekvivalentní tomu, že v průniku podprostorů formula_95 a formula_4 leží jen nulový vektor, tj. formula_149. Vezměme tedy nějaký vektor formula_150 z průniku formula_151. Pokud o něm zjistíme, že je nulový, tak jsme hotovi. O libovolném vektoru z průniku jsme totiž ukázali, že je nulový. Protože formula_152, je určitě formula_153. Existuje tedy formula_109-tice koeficientů formula_155 z tělesa taková, že  Protože je formula_150 současně z jádra formula_95, tak  Neboť jsou vektory formula_160 lineárně nezávislé, jsou všechny koeficienty formula_161 nulové a platí tedy formula_162.  Zatím jsme tedy dokázali rovnost  Nyní můžeme použít první větu o dimenzi, z níž vyplývá  Podprostor formula_4 má ale stejnou dimenzi jako množina formula_166. Dostali jsme tedy tvrzení věty.

Příklad.

Uvažujme reálný konečněrozměrný vektorový prostor formula_1 a k němu prostor duální, nechť formula_168. Mějme formula_169, funkcionál z duálního prostoru, a nechť formula_150 je vektor takový, že formula_171. Protože formula_169 je funkcionál, je jeho obor hodnot z definice podmnožinou tělesa formula_173, což je současně reálný vektorový prostor dimenze jedna, formula_174. Neboť je formula_169 zjevně nenulový, je jeho obor hodnot jednodimenzionální (kdyby byl nulový, zobrazuje každý vektor na nulu a jeho obor hodnot má tedy dimenzi nula). Z druhé věty o dimenzi vyplývá, že dimenze jádra funkcionálu formula_169 je  Jádro zobrazení formula_169 tedy tvoří formula_179-rozměrný podprostor prostoru formula_1. Z toho tedy vidíme, že jediné vektory, na které formula_169 nedá nulu, jsou násobky vektoru formula_150, neboli jeho lineární obal formula_183.

V lineární algebře se dokazují dvě užitečná tvrzení svazující dimenze jistých podprostorů vektorového prostoru. Mějme vektorový prostor "V" nad nějakým tělesem. První tvrzení dává do souvislosti dimenze dvou vektorových podprostorů prostoru "V" a dimenzí jejich součtu a průniku - tzv. první věta o dimemzi zvaná též věta o dimenzi součtu a průniku podprostorů. Druhé tvrzení pak udává vztah mezi dimenzemi jádra a oboru hodnot libovolného lineárního zobrazení (konečněrozměrného) mezi dvěma vektorovými prostory - tzv. druhá věta o dimenzi, nazývaná také věta o dimenzi jádra a obrazu.

The rank–nullity theorem is a fundamental theorem in linear algebra which relates the dimensions of a linear map's kernel and image with the dimension of its domain.