Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau

Historie.

První písemný dokument připomíná Užice pod současným názvem v roce 1329. Jednalo se tehdy o malé, nicméně strategicky významné město, které strážilo obchodní trasy z Panonské nížiny směrem k jaderskému přímoří. Roku 1359 je poprvé zmiňován nedaleký hrad, resp. pevnost. V roce 1463 obsadila město Osmanská říše, která jej držela po několik století. Zatímco podle prvních tureckých záznamů zde žily v roce 1476 jen čtyři muslimské rodiny, roku 1525 to byla již většina. Formování města z původní malé osady se uskutečnilo během turecké nadvlády. V závěru 18. století žilo v Užici již okolo 12 tisíc lidí.  Město bylo součástí Smederevského sandžaku.  Na počátku 19. století jej během prvního srbského povstání obsadili vzbouřenci z řad místního pravoslavného obyvatelstva. Nejprve obsadili město samotné (1805) a o dva roky později získali i pevnost Stari Grad. Jejich úspěch však byl časově omezen; již roku 1813 bylo město opět obsazeno tureckými vojsky. V letech 1805 a 1862 poničily město dva požáry.  K Srbsku bylo město připojeno roku 1862. Turecké, resp. muslimské obyvatelstvo bylo vystěhováno do Bosny a Hercegoviny, což vedlo k poklesu počtu obyvatel. Do té doby zde žilo cca 3-5 tisíc obyvatel islámské víry. V závěru 19. století žilo v Užici cca 3000 obyvatel.  Roku 1871 získalo město první územní plán. Následoval jeho rychlý rozvoj, vznikaly banky a malé továrny (první v roce 1868). Roku 1885 zde byla vybudována první moderní tiskárna a v roce 1900 byla v blízkosti města vybudována malá vodní elektrárna na řece Đetinja podle návrhu Nikoly Tesly. Její výstavba trvala pouhý rok. V roce 1900 získalo město právě díky hydroelektrárně i elektrické osvětlení. Dodnes je elektrárna dochována jako technická památka.  Roku 1922 získalo Užice vlastní nemocnici, jejíž výstavbu dlouhodobě plánovalo a neustále odkládalo. Hned roku 1945 byla nemocnice rozšířena.  Nemalý význam mělo město v počátcích druhé světové války na Balkáně. Po několik letních a podzimních měsíců roku 1941 bylo centrem tzv. užické republiky, tedy území osvobozeného od německých okupačních sil. V poválečné době bylo pojmenováno po Josipu Brozu Titu (získalo přídomek "Titovo" Užice). Do rozvoje města se vynakládaly nemalé prostředky. Infrastruktura Užice strádala během jara 1999, kdy byly při bombardování NATO poškozeny některé mosty a budovy.

Ekonomika.

Město bylo v socialistické Jugoslávii známé díky textilnímu, kožedělnému, strojírenskému a metalurgickému průmyslu. Díky dobrému silničnímu a později i železničnímu spojení se oblast mezi Užicí a nedalekou Požegou stala vhodným místem pro výstavbu různých továren a dalších průmyslových podniků. V roce 1928 zde byla založena továrna na výrobu střeliva, která sem byla přesunuta ze Slovinska a po druhé světové válce nesla název "Prvi partizan". V blízkosti města se nachází také i letiště.  V roce 1981 mělo město 157 % průměru jugoslávského HDP a nacházelo se i nad celosrbským průměrem co do životní úrovně.

Školství.

V Užici se nachází 6 mateřských škol, 11 základních škol, 6 středních škol a 1 vyšší odborná škola. Z vysokých škol se v Užici nachází odborně-technická škola a pedagogická fakulta univerzity, která sídlí mimo Užice. Celkem jednotlivé školy na všech stupních navštěvuje okolo 15 000 studentů.

Užice (v srbské cyrilici Ужице, do roku 1992 Titovo Užice/Титово Ужице) je město v jihozápadním Srbsku (nedaleko pohoří Zlatibor). V roce 2002 mělo 54 717 obyvatel. Rozkládá se v údolí řeky Đetinja a je hlavním městem Zlatiborského okruhu. Městem prochází železniční trať z Bělehradu do Baru.

Užice (, ) is a city and the administrative centre of the Zlatibor District in western Serbia. It is located on the banks of the river Đetinja. According to the 2011 census, the city proper has a population of 59,747, while its administrative area comprises a total of 78,040 inhabitants.


Charakteristika.

"Molluginaceae" jsou mírně sukulentní, často jednoleté byliny, výjimečně keře nebo polokeře se střídavými, vstřícnými nebo zdánlivě přeslenitými jednoduchými listy s celokrajnou celistvou čepelí, s opadavými palisty nebo bez palistů.  Květy jsou drobné, pravidelné, jednotlivé nebo ve vrcholících. Kalich je z 5 volných lístků, výjimečně je 4-četný ("Polpoda") nebo s lístky na bázi srostlými ("Coelanthum"). Koruna je pětičetná, často redukovaná nebo zcela chybí, korunní lístky jsou volné. Tyčinek je nejčastěji 5 až 10. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji ze 2 až 5 plodolistů a se stejným počtem komůrek nebo monomerický, tvořený jediným plodolistem. Plodem je tobolka.

Rozšíření.

Čeleď "Molluginaceae" zahrnuje v dnešním pojetí asi 87 druhů v 9 rodech. Největší rody jsou "Mollugo" (35 druhů) a "Pharnaceum" (20 druhů). Je zastoupena na všech kontinentech. Nejvíce druhů se vyskytuje v jižní Africe.  V Evropě se vyskytují pouze 2 druhy této čeledi: "Glinus lotoides" a "Mollugo cerviana". Rostou v teplých oblastech jižní Evropy a k nám nezasahují. V některých oblastech jižní Evropy je zavlečen druh "Mollugo verticillata", pocházející z tropické Ameriky.

Taxonomie.

V klasických systémech byla čeleď "Molluginaceae" vesměs zastoupena a byla řazena stejně jako dnes po řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Podle kladogramů APG tvoří čeleď "Molluginaceae" bazální větev monofyletické skupiny řádu hvozdíkotvaré, zahrnující čeledi kaktusovité ("Cactaceae"), šruchovité ("Portulacaceae") baselkovité ("Basellaceae"), zdrojovkovité ("Montiaceae") aj.  Některé rody byly na základě molekulárních studií přeřazeny do jiných čeledí. Rody drobnokvět ("Corrigiola") a "Telephium" tvoří dnes bazální větev čeledi hvozdíkovité ("Caryophyllaceae") jako podčeleď "Corrigioleae". Rod "Corbichonia" byl přeřazen do čeledi "Lophiocarpaceae" a rod "Limeum" do "Limeaceae".

Přehled rodů.

"Adenogramma", "Coelanthum", "Glinus", "Glischrothamnus", "Hypertelis", "Mollugo", "Pharnaceum" (včetně rodu "Suessenguthiella"), "Polpoda", "Psammotropha"

Molluginaceae je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Jsou to mírně sukulentní málo nápadné byliny, rozšířené na všech kontinentech. Dva druhy rostou i v jižní Evropě.

Molluginaceae are a family of flowering plants recognized by several taxonomists. It was previously included in the larger family Aizoaceae. The APG III system of 2009 made no change in the status of the family as compared to the APG II system of 2003 and the APG system of 1998, apart from a reassignment of several genera, such as the placement of "Corrigiola" and "Telephium" into Caryophyllaceae, "Corbichonia" in Lophiocarpaceae, "Microtea" into Microteaceae and "Limeum" in Limeaceae, because the family was found to be widely polyphyletic in Caryophyllales. In addition "Macarthuria" was found not to be related to "Limeum" as previously thought and thus it was placed in Macarthuriaceae, and similarly species formerly placed in "Hypertelis", apart from type species "Hypertelis spergulacea", a true Molluginaceae, were found to belong elsewhere and were described as "Kewa" in the family Kewaceae, named for the Royal Botanic Gardens Kew. Molluginaceae is still assigned to the order Caryophyllales in the clade core eudicots, although the generic circumscription is difficult because "Mollugo" is not monophyletic.


Příběh.

Děj minisérie je rozdělen do tří aktů, z nichž každý má délku přibližně 14 minut. V závorce jsou uvedeny názvy písní, které postavy zpívají a posouvají jimi děj.

Akt 1.

Dr. Horrible (volně přeloženo "Dr. Hrůzný") natáčí příspěvek pro svůj video blog, ve kterém informuje o svých plánech a také odpovídá na nejrůznější emailové dotazy diváků. Jeden dotaz se týká „jí“, dívky, již často ve svých vstupech zmiňuje. Vzpomíná tedy na Penny, kterou zná z veřejné prádelny a do níž se zamiloval. („My Freeze Ray“)  Píseň je přerušena příchodem jeho společníka Moista (volně přeloženo "Vlhoně"), který mu předá dopis od Bad Horse (volně přeloženo "Zlého Koně"), vůdce Evil League of Evil (volně přeloženo "Zlého spolku zla"). Ten ve své odpovědi informuje Dr. Horribla, že jeho žádost o vstup do spolku bude zvážena a že budou sledovat jeho další odporný zločin. („Bad Horse Chorus“)  Další den se Horrible připravuje na krádež kufříku s wonderfloniem (volně přeloženo "divufloniem"), který potřebuje pro svůj mrazicí paprsek, jenž má zastavovat čas. Pomocí dálkového ovládání převezme kontrolu na dodávkou, kterou je wonderflonium přepravováno. V té samé ulici se však náhodou vyskytuje i Penny, která zde sbírá podpisy na petici, požadující po městské radě, aby postavila útulek pro bezdomovce. („Caring Hands“) O podpis požádá i Dr. Horribla, který je ale zaměstnán vlastními záležitostmi a nevnímá ji. Dívka si myslí, že ho téma nezajímá, proto od něj odchází. Toho si Horrible již všimne, svůj vnitřní konflikt ale po chvíli vyřeší a soustředí se na krádež wonderflonia. („A Man's Gotta Do“)  Když Horrible řídí pomocí dálkového ovládání dodávku, objeví se Captain Hammer (volně přeloženo "Kapitán Kladivo"), který převezme padouchovu píseň, odstraní přijímač ovládání z auta a neúmyslně jej stočí směrem k Penny. Stačí ji však odstrčit z cesty (do pytlů s odpadky), Horrible následně dokáže opět získat kontrolu nad dodávkou a nakonec ji zastaví těsně před Hammerem, takže to vypadá, jako by ji zastavil superhrdina svýma holýma rukama. Oba dva protivníci se střetnou, v tu chvíli se však vzpamatuje Penny a Hammerovi děkuje za domnělou záchranu života. Captain zapomene na Doctora, věnuje se dívce se kterou nacházejí vzájemné zalíbení. Horrible ve vzteku a zahanbení odchází pryč s wonderfloniem.

Akt 2.

Dr. Horrible tajně sleduje Penny a Captaina Hammera na jejich schůzkách, přitom zpívá o utrpení lidského pokolení. Penny naopak zpívá o naději a možnosti vykoupení. („My Eyes“) Penny se následně s Horriblem, který se jí představil jako Billy, začne přátelsky bavit.  Horrible na svém blogu prozradí, že dokončil svůj mrazicí paprsek a že ho plánuje použít následující den. V dalším příspěvku však odhalí, že pokus nevyšel, protože Hammer a losangeleská policie sledují jeho blog, takže na něj byli připraveni. Zavolá mu Bad Horse, který mu vyčiní a řekne mu, že nyní je jeho jedinou možností pro přijetí do spolku spáchání vraždy. („Bad Horse Chorus (Reprise)“) Horrible si není jistý, nemůže se rozhodnout pro oběť a ani sám neví, jestli vůbec chce takový čin spáchat, i když by to znamenalo zamítnutí jeho žádosti pro vstup do spolku.  Jako Billy si v prádelně povídá s Penny, společně jí mražený jogurt a baví se o jeho problémech. („Penny's Song“) Když se dostávají blíž k sobě, Penny se zmíní o Captainu Hammerovi, který se zde plánuje stavit. Billy zpanikaří a snaží se rychle odejít, avšak vběhne přímo do Hammerovy náruče. Oba předstírají, že se neznají, když je ale Penny nechá o samotě, Hammer si dobírá Horribla, že je zamilovaný do Penny a že právě on sám získal to, po čem Dr. Horrible nejvíce touží. Je zřejmé, že Hammerovi na Penny příliš nezáleží, chce se s ní však vyspat, aby ještě více Horribla zranil. Doctor se tedy rozhodne zabít Captaina, což má být onen odporný zločin nutný pro vstup do Evil League of Evil. („Brand New Day“)

Akt 3.

Město je poblázněno snahou Captaina Hammera pomoci bezdomovcům, je tak považován za nového městského hrdinu. Penny zvažuje svůj vztah se Hammerem, v prádelně čeká s mraženým jogurtem na Billyho, ten však nepřichází. Dr. Horrible se mezitím stáhl do ústraní a posedle pracuje na smrtícím paprsku, kterým by zničil Captaina Hammera jednou provždy. („So They Say“)  Při otevření nového útulku pro bezdomovce, kde má být odhalena také nová Hammerova socha, začne Captain pronášet projev o podpoře lidí bez domova. Jeho řeč se však stočí na jeho osobu, povýšeně začne vychvalovat svoje kvality a svůj vztah s Penny. („Everyone's a Hero“) Rozčarovaná a ponížená Penny se snaží ze sálu v tichosti odejít; dav se přidá do zpěvu Hammerovy písně, je však přerušen příchodem Dr. Horribla. Ten použije mrazicí paprsek, kterým utne píseň. Horrible se vysměje davu, že nejsou schopni poznat, že Hammerova image je jen přetvářka, a odhalí svoji druhou, laserovou zbraň – smrtící paprsek. („Slipping“)  Horrible zamíří svoji zbraň na zmraženého Hammera, ale zaváhá. V tom okamžiku přestane působit mrazicí paprsek, Captain Hammer udeří svého protivníka tak, že Horrible proletí celou místností a smrtící paprsek mu vypadne z rukou a poškodí se. Hammer pozvedne smrtící paprsek, namíří ho na Horribla a triumfálně dokončí svoji píseň. I přes Doctorova varování zmáčkne spoušť, poškozená zbraň selže a exploduje v Hammerových rukách. Zraní jej, Captain Hammer zřejmě poprvé ve svém životě cítí bolest. Utíká pryč, naříká a volá po své mamince. Dr. Horrible si uvědomí, že přemohl svého úhlavního nepřítele, nicméně stále nespáchal vraždu, díky které by byl oprávněn vstoupit do spolku. Zjistí však, že Penny, opřená o zeď, byla zasažena střepinou z výbuchu. Zraněná dívka blouzní, že ji zachrání Captain Hammer a zemře Horriblovi v náručí. Doctor je zaskočen a zdrcen svým Pyrrhovým vítězstvím, její smrt je však ironicky tou vraždou, kterou sám chtěl. Stane se veřejně známým, zároveň však může páchat další zločiny, neboť zhroucený Captain Hammer se léčí u psychiatra. Horrible je přijat do Evil League of Evil, na oslavnou párty dorazí i Moist.  Dr. Horrible, který nyní nosí nové oblečení (červený kabát, černé rukavice a ochranné brýle na očích), převezme své místo ve spolku, který sestává ze superpadouchů, jimiž jsou Tie-Die, Snake Bite, Professor Normal, Dead Bowie (volně přeloženo "Mrtvý Bowie"), Fake Thomas Jefferson (volně přeloženo "Falešný Thomas Jefferson"), Fury Leika a Bad Horse (představovaný skutečným koněm). Při příchodu do místnosti spolku oznámí, že „nyní je noční můra skutečná“ a že „donutí celý svět pokleknout“ s tím, že „[on] nebude cítit vůbec...“. Větu dokončí ve svém posledním blogovém příspěvku jako strnule vypadající Billy, bez převleku, ztracený ve své laboratoři: „... nic“. („Everything You Ever“)

Obsazení.

Simon Helberg se představil ve vedlejší roli Moista. Je to kamarád a parťák Dr. Horribla, který ho oslovuje „můj ďábelský vlhký příteli“. Má zvláštní schopnost vlhčit věci, ze které však není příliš nadšený. V minisérii se v cameo rolích také objevili spolupracovníci Josse Whedona. Marti Noxon, výkonná producentka "Buffy, přemožitelky upírů", a David Fury, scenárista "Buffy" a "Angela", zde hráli moderátory televizních zpráv. Doug Petrie a Drew Goddard, scenáristé obou zmíněných seriálů, ztvárnili superpadouchy Professora Normala a Fake Thomase Jeffersona. Rovněž i samotní autoři se představili před kamerou či za mikrofonem. Všichni tři bratři Whedonovi zpívali jako sbor Bad Horse skladby „Bad Horse Chorus“ a „Bad Horse Chorus (Reprise)“. Zack Whedon také toho hrál muže, který odvážel lůžko s mrtvou Penny, Jed Whedon se představil jako superpadouch Dead Bowie a Maurissa Tancharoen, kromě nazpívaných vokálů v písni „Everything You Ever“, jako Hammerova a později Horriblova fanynka.

Produkce.

Koncepce.

Scénář vznikl během stávky amerických scenáristů na přelomu let 2007 a 2008. Hlavní myšlenkou bylo vytvořit něco malého a levného, avšak profesionálně ztvárněného, způsobem, který by obešel problémy, proti kterým autoři protestovali.  Joss Whedon financoval celý projekt sám (počáteční náklady dosáhly 200 tisíc dolarů, celkový rozpočet přibližně 450 tisíc dolarů), produkoval jej ve své společnosti Mutant Enemy a užíval si nezávislost na studiích. Uvedl: „Svoboda je úžasná. Faktem je, že jsem měl velmi dobré vztahy se studii a že jsem pracoval s mnoha chytrými členy vedení. Ale je to rozdíl, když můžete prostě jen jít vpřed a něco vytvořit.“ Pro formát webové minisérie bylo také mnohem méně omezení – Whedon měl „svobodu prostě nechat sám příběh, aby si nadiktoval potřebnou délku. Nemuseli jsme tam nacpat všechno. Je tam toho hodně, ale dali jsme tam takové množství příběhu, které jsme chtěli, a nechali jsme ho, aby si sám vyjádřil potřebný čas. Cílem bylo 30 minut, skončili jsme na 42 minutách a není to žádný problém.“

Natáčení.

Minisérie byla natáčena na jaře 2008 v Los Angeles, filmování trvalo šest dní, z čehož jeden den štáb využil kulisy ulice studií Universal, ve kterých natočil scény s krádeží dodávky a s obřím doktorem Horriblem zašlapávajícím lidi. Samotný třicetičlenný štáb byl z velké části tvořen lidmi, kteří s Whedonem již spolupracovali na jeho předchozích projektech, včetně návrhářky kostýmů Shawny Trpcic nebo střihačky Lisy Lassek.  Pěvecké party byly nahrávány v malém studiu vytvořeném v loftu Josse Whedona mezi 1. a 5. březnem 2008, hudba byla natočena v losangeleských Burnside Studios.

Hudba.

Hudbu pro minisérii napsal Joss Whedon se svým bratrem Jedem. Částečně byla ovlivněná stylem Stephena Sondheima. Autory textů jsou Joss a Jed Whedonovi a Maurissa Tancharoen. Celý muzikál zahrnuje 14 skladeb včetně jedné reprízy a hudby k titulkům. Soundtrack o délce 26 minut byl vydán digitálně na iTunes Store 2. září 2008, na fyzickém CD potom 15. prosince 2008.

Vysílání a vydávání.

Záměrem Josse Whedona bylo najít takovou distribuční cestu, která by pokryla náklady na výrobu. Pokud by vydání minisérie na internetu bylo dostatečně úspěšné, plánoval realizaci DVD s různými bonusy. Teaser byl zveřejněn 25. června 2008, všechny tři akty byly zveřejněny na oficiálních stránkách muzikálu (hostovány na Hulu) postupně ve dnech 15., 17. a 19. července, odkud však byly již 20. července 2008 plánovaně staženy. V podobě celého 42 minut dlouhého snímku se "Dr. Horrible" na Hulu vrátil 28. července toho roku, přičemž jak v případě první, tak i druhé edice byl přístupný mezinárodně. Později však byl přístup omezen pouze pro obyvatele USA. V dalších letech byl muzikál zveřejněn také na dalších službách, včetně iTunes, Amazon Video On Demand či Netflixu.  Na DVD byla minisérie vydána 19. prosince 2008 exkluzivně na Amazon.com, standardní edice vyšla 2. června 2009 u New Video Group. BD verze byla vydána 25. května 2010 (New Video Group). V televizi měl celý muzikál premiéru na stanici The CW dne 9. října 2012.  Všechny edice DVD a BD obsahovaly kromě samotného muzikálu také bonusy v podobě pohledů do zákulisí, fanouškovských videí na téma vstupu do Evil League of Evil a také "Commentary! The Musical" – speciální stopu zpívaných komentářů autorů a herců k celé minisérii, která vlastně vytváří zcela nový muzikál. Samotný "Commentary! The Musical" byl vydán 13. prosince 2009 na iTunes, k dispozici byl od 8. ledna 2010.  V rozhovoru z května 2012 uvedl Joss Whedon, že „filmem, soundtrackem a vším ostatním, co jsme udělali, jsme vydělali přes 3 miliony dolarů“.

Přijetí.

Kritika.

Mike Hale z "The New York Times" ve své recenzi uvedl, že „[minisérie] obsahuje skutečné herecké výkony“ a jak můžeme od Josse Whedona očekávat, „svými nepřímými narážkami a svým cynismem se jedná o zábavnou show, zejména co se týče textů písní“, které „jsou melodické, vtipné, softpopové, méně náročné než hymny pana Whedona pro epizodu „Ještě jednou a s citem“, známý muzikálový díl "Buffy"“.  Fanoušci hudebníka a performera Doctora Steela si povšimli některých podobností mezi ním a Dr. Horriblem, což přitáhlo i pozornost médií. Spoluautorka Dr. Horribla Maurissa Tancharoen uvedla: „Vše, co k tomuto tématu můžeme říct, je, že jsme nikdy předtím o Dr. Steelovi neslyšeli... Je tu prostor pro oba.“

Nominace a ocenění.

"Dr. Horrible" získal za rok 2008 cenu Hugo v kategorii Nejlepší dramatická prezentace, krátká forma, cenu People's Choice Awards (Oblíbená online senzace), cenu Emmy (Nejlepší speciální krátkometrážní zábavný program) a šest cen Streamy Awards (Nejlepší herec v komediálním internetovém seriálu – Neil Patrick Harris, Nejlepší režie komediálního internetového seriálu, Nejlepší scénář komediálního internetového seriálu, Nejlepší střih internetového seriálu, Nejlepší kamera internetového seriálu, Nejlepší původní hudba v internetovém seriálu).  Kromě získaných ocenění byl "Dr. Horrible" nominován na dalších pět cen Streamy Awards a dvě ceny Constellation Awards (Nejlepší science fiction film, TV film nebo minisérie a Nejlepší mužský herecký výkon v science fiction filmu, TV filmu nebo minisérii – Neil Patrick Harris).  Během vysílání slavnostního předávání cen Emmy 20. září 2009, které uváděl Neil Patrick Harris, byl proslov reprezentantů firmy Ernst & Young přerušen novým skečem Dr. Horribla a Captaina Hammera.

Merchandising.

Na začátku července 2008 zveřejnilo v elektronické podobě vydavatelství Dark Horse Comics v rámci série "Dark Horse Presents" krátký komiks "Captain Hammer: Be Like Me!" (kresba Eric Canete), na což navázaly další komiksy: v prosinci 2008 "Moist: Humidity Rising" (kresba Farel Dalrymple) a v červnu 2009 "Penny: Keep Your Head Up" (kresba Jim Rugg). V listopadu 2009 potom vyšel u stejného vydavatelství jednosešitový komiks s prostým názvem "Dr. Horrible" (kresba Joelle Jones). Všechny komiksy, jejichž autorem je Zack Whedon, popisují původ hlavních postav. V září 2010 vyšlo souborné album "Dr. Horrible and Other Horrible Stories", které kromě čtyř výše uvedených děl obsahuje navíc i příběh o spolku Evil League of Evil.  Soundtrack muzikálu byl společností Mutant Enemy vydán 2. září 2008 (digitálně), resp. 15. prosince 2008 (na CD). Dne 13. prosince 2009 vyšla digitálně i muzikálová stopa komentářů "Commentary! The Musical".  V březnu 2011 byl v nakladatelství Titan Books vydán oficiální knižní průvodce "Dr. Horrible’s Sing-Along Blog: The Book", který, mimo jiné, obsahuje příspěvky Josse Whedona a všech čtyř představitelů hlavních rolí, kompletní scénář muzikálu, scénář pro "Commentary! The Musical" a klavírní a vokální notový zápis muzikálu.

Možné pokračování.

Již na konci července 2008 potvrdil Joss Whedon, že tvůrci mají v plánu pokračování muzikálu. Roku 2009 oznámil, že se na sequelu pracuje, přičemž mohla by to být buď další internetová série nebo přímo celovečerní film. Podle oznámení z roku 2011 měli autoři několik písní téměř hotových a měli představu o struktuře díla. Vzhledem ke své práci pro Marvel Studios Whedon v roce 2013 uvedl, že výroba pokračování "Dr. Horribla" by měla být posunuta zřejmě do roku 2015.

Dr. Horrible's Sing-Along Blog je muzikálová tragikomická internetová minisérie ve třech aktech režiséra a scenáristy Josse Whedona z roku 2008, vyrobená v produkční společnosti Mutant Enemy. Na tvorbě minisérie se autorsky podíleli i Jossovi bratři Zack a Jed Whedonovi a také Jedova tehdejší snoubenka Maurissa Tancharoen.

Dr. Horrible's Sing-Along Blog is a 2008 musical comedy-drama miniseries in three acts, produced exclusively for Internet distribution. Filmed and set in Los Angeles, the show tells the story of Dr. Horrible (played by Neil Patrick Harris), an aspiring supervillain; Captain Hammer (Nathan Fillion), his superheroic nemesis; and Penny (Felicia Day), a charity worker and their shared love interest.


Princip.

Spinové echo bylo vysvětleno Erwinem Hahnem v jeho publikaci z roku 1950, dál bylo rozvinuto Carrem a Purcellem, kteří ukázali výhody využití 180° refokusačního pulsu.  Pro lepší pochopení rozdělíme celý děj do několika kroků:  Sekvence spinového echa. A) Vertikální červená šipka znázorňuje průměrný magnetický moment skupiny spinů, např. protonů. Všechny směřují vertikálně ve směru magnetického pole a rotují podél delší osy, zobrazeny jsou v rotující souřadné soustavě, takže jsou stacionární. B) 90° puls sklopí spiny do horizontální (x-y) roviny. C) Vlivem nehomogenit lokálního magnetického pole (změny magnetického pole v různých částech vzorku) dojde ke zpomalení precese některých spinů, zatímco jiné zrychlí. To způsobuje vyhasínání signálu. D) Po aplikaci 180° pulsu dojde k obrácení pořadí. Pomalejší spiny se dostanou před rychlejší. E) Postupně dochází k tomu, že rychlejší spiny se začnou přibližovat k pomalejším. F) Kompletní refokusace nastane v čase T2. Návrat spinů do vertikálního směru (není zobrazeno) nastane v čase formula_4. 180° puls se často označuje jako formula_5-puls.  V animaci je několik zjednodušení: není uvažována dekoherence a na každý spin působí ideální puls a jeho okolí neovlivňuje vývoj magnetizace systému. V animaci je zobrazeno šest spinů, kterým není umožněno výraznější rozfázování. Technika spinového echa je velmi užitečná, v případě kdy dochází k výraznějšímu rozfázování jak je ukázáno v animaci dole.

Vyhasínání spinového echa.

Měření vyhasínání Hahnova echa lze využít k měření spin-spinového relaxačního času, jak je ukázáno v animaci dole. Velikost echa je měřena pro různé prodlevy mezi pulsy, tím získáme dekoherenci, která není refokusována formula_5-pulsem. V nejjednodušším případě pozorujeme exponenciální vyhasínání, které je dáno časem formula_3.

Stimulované echo.

V Hahnově publikaci z roku 1950 je ukázána další metoda, jak generovat spinové echo pomocí tří následujících 90° pulsů. Po prvním pulsu dojde ke sklopení magnetizace do roviny x-y, stejně jako v prvním případě. Po pulsu dochází k postupnému rozjíždění spinů a vzniku tzv koláče. Ten je druhým pulsem sklopen do roviny x-z. Po časové prodlevě formula_8 je pomocí třetího pulsu získáno stimulované echo v čase formula_9 po posledním pulsu.

Fotonové echo.

Hahnovo echo lze také pozorovat v optice, když působíme rezonančním světlem na materiál s nehomogenně rozšířenou absorpční rezonancí. Místo dvou spinových stavů v magnetickém poli, využívá fotonové echo dvě energetické hladiny materiálu.

Spinové echo je, v magnetické rezonanci, pulsní sekvence tvořená dvěma radiofrekvenčními pulsy s fází 90° a 180°. Účelem této sekvence je refokusace spinové magnetizace. Tuto sekvenci využívá jak NMR spektroskopie, tak i MRI.

In magnetic resonance, a spin echo is the refocusing of spin magnetisation by a pulse of resonant electromagnetic radiation. Modern nuclear magnetic resonance (NMR) and magnetic resonance imaging (MRI) make use of this effect.


Obsah.

V troskách bývalé Severní Ameriky se rozkládá země Panem s nablýskaným hlavním městem Kapitolem a dvanácti okolními kraji. Hlavní postavy Katniss a Peeta patří do dvanáctého a Kapitol jim vládne krutou a tvrdou rukou. Poslušnost si udržuje kláním Hladových her – zvrácenou televizní reality show, ve které každoročně jedna dívka a jeden chlapec z každého kraje nedobrovolně bojují o život. Šestnáctiletá Katniss chce zachránit svou sestru, která byla vylosována a nabídne svou účast dobrovolně. Do her je také vylosován Peeta Mellark, pekařův syn, který kdysi zachránil Katnissinu rodinu před hladem. Jako jejich mentor je zvolen Haymitch z dvanáctého kraje, bývalý vítěz her, který však časem ztrpkl a stal se z něj alkoholik.  Katniss a Peeta se dostávají do Kapitolu, kde se potkávají se svými protivníky. Před tím, než vstoupí do arény a reality show začne, jsou její účastníci veřejně představeni publiku. V přímém přenosu se tu Peeta přizná k dlouholeté, neopětované lásce ke Katniss. Katniss je přesvědčena, že Peeta se tak snaží získat přízeň u publika, která může být pro přežití rozhodující, neboť publikum může svým favoritům posílat dary.  Katniss v aréně přežívá díky umění lovu a orientace v terénu. Počet protihráčů se stále snižuje, Katniss a Peeta ale zůstávají naživu. Díky zamilovanému obrazu Katniss a Peety se mění pravidla a uprostřed her je oznámeno, že vítězem může být i pár ze stejného kraje. Katniss se vydá Peetu hledat, společně čelí nástrahám svých protivníků i tvůrců reality show. Katniss a Peeta využijí toho, že působí jako zamilovaný pár, aby získali větší popularitu a tím také přízeň sponzorů.  Konce reality show se skutečně oba dočkají. Kapitol však chce opět měnit pravidla a snaží se Katniss a Peetu přinutit, aby ve velkém finále usilovali jeden druhému o život, neboť vítěz může být jen jeden. Oba následně pohrozí sebevraždou v naději, že Kapitol bude mít přece jen raději dva vítěze než žádného, a tato lest jim skutečně vyjde. Katniss a Peeta jsou tedy prohlášeni za vítěze 74. ročníku Hladových her.  Haymitch varuje Katniss, že si s jejím zobrazením vzdoru vytvořila mocné nepřátele. Prezident Snow se dívá na záznamy o triumfálním návratu vítězů domů a zvažuje situaci.

Pokračování.

Dne 8. srpna 2011, stále během natáčení filmu, studio Lionsgate oznámilo, že filmová adaptace druhé knihy z trilogie Hunger Games, s názvem "", bude v kinech od 22. listopadu 2013. V listopadu 2011 Lionsgate začala jednat se scenáristou Simonem Beaufoyem aby přizpůsobil novelu pro film, protože Ross a Collins od druhého dílu odstoupili kvůli vytížení. Výroba filmu začala v létě 2012 a Garyho Rosse na režisérské židli vystřídal Francis Lawrence. Dne 6. května 2012 bylo hlášeno, že Michael Arndt bude přepisovat scénář pro "Vražednou pomstu". Arndt byl oficiálně ohlášen jako nový scenárista dne 24. května 2012.  V červenci 2012 byly ohlášeny data vydání pro dva filmy, které jsou založeny na poslední knize Mockingjay. První část s názvem "" měla premiéru 21. listopadu 2014 a "" dne 20. listopadu 2015. Lawrence, Hutcherson, Hemsworth a Harrelson podepsali smlouvy na všechny filmy.

Hunger Games je americký dobrodružný film natočený v roce 2012 podle knihy Aréna smrti. K roku 2013 celosvětově utržil přes 691 milionů dolarů a stal se nejvýdělečnějším filmem studia Lionsgate. Hlavní postavu Katniss Everdenovou ztvárnila Jennifer Lawrence, dalšími obsazenými herci byli Liam Hemsworth a Josh Hutcherson.

The Hunger Games is a 2012 American dystopian science fiction-adventure film directed by Gary Ross and based on Suzanne Collins’s 2008 novel of the same name. It is the first installment in "The Hunger Games" film series and was produced by Nina Jacobson and Jon Kilik, with a screenplay by Ross, Collins, and Billy Ray. The film stars Jennifer Lawrence, Josh Hutcherson, Liam Hemsworth, Woody Harrelson, Elizabeth Banks, Lenny Kravitz, Stanley Tucci, and Donald Sutherland. The story takes place in a dystopian post-apocalyptic future in the nation of Panem, where a boy and a girl from each of the nation's 12 Districts are chosen annually as "tributes" and forced to compete in The Hunger Games, an elaborate televised fight to the death. Katniss Everdeen (Jennifer Lawrence) volunteers to take her younger sister's place, and with her district's male tribute, Peeta Mellark (Josh Hutcherson), travels to the Capitol to train and compete in the games.


Kariéra.

První velký úspěch zaznamenala v roce 2008 na juniorském mistrovství světa v Bydhošti, kde ve finále běhu na 100 metrů překážek skončila těsně pod stupni vítězů, na 4. místě jako nejlepší z Evropanek. Bronz vybojovala v čase 13,49 s Kubánka Belkis Milanésová, která byla o pouhou jednu setinu sekundy rychlejší. Stříbro získala Jamajčanka Shermaine Williamsová a zlato Američanka Teona Rodgersová.  V roce 2009 vybojovala v litevském Kaunasu bronzovou medaili na evropském šampionátu do 23 let. Na halovém MS 2010 v katarském Dauhá i na ME v atletice 2010 v Barceloně postoupila z úvodních rozběhů do semifinále. Do finále se však neprobojovala. V roce 2011 na halovém ME v Paříži doběhla ve finále závodu na 60 metrů překážek v čase 7,98 s na 5. místě. V témže roce se stala v Ostravě mistryní Evropy do 23 let. Ve finále se jako jediná dokázala dostat pod 13 sekund a titul získala v čase 12,91 s. Od rekordu šampionátu Švédky Susanny Kallurové z roku 2003 ji dělily tři setiny.  V roce 2012 uspěla na halovém MS v Istanbulu, kde si doběhla v čase 7,97 s pro bronzovou medaili v závodě na 60 metrů překážek. O tři setiny byla rychlejší jen Britka Tiffany Porterová a halovou mistryní světa se stala Sally Pearsonová z Austrálie, která předvedla nejrychlejší časy také v rozběhu a semifinále. Další cenný kov získala také na evropském šampionátu v Helsinkách, kde ve finále nestačila jen na Nevin Yanıtovou z Turecka a brala stříbro. Bronz vybojovala její krajanka Jekatěrina Poplavská.  Jejím trenérem je halový mistr Evropy z roku 1976 v běhu na 60 metrů překážek a stříbrný medailista z halového ME 1977 Viktor Mjasnikov.

Alina Talajová (; * 14. května 1989, Orša, Vitebská oblast) je běloruská atletka, sprinterka, která se věnuje krátkým překážkovým běhům. V roce 2015 vybojovala v Praze titul halové mistryně Evropy v běhu na 60 metrů překážek.

Alina Henadzeuna Talay (; born 14 May 1989) is a Belarusian track and field athlete who specialises in the 100 metres hurdles.


Život.

Pocházel z Arrasu, kde byl jeho otec, Henri de la Halle, váženým měšťanem. Adam studoval teologii, gramatiku a hudbu v cisterciáckém klášteře ve Vaucelles poblíž Cambrai. Kvůli neshodám v Arrasu museli on i jeho otec odejít do Douai. Adam měl vstoupit do kláštera, ale vzepřel se a oženil se s jistou Marií (která figuruje v mnoha jeho dílech). Od roku 1262 studoval na Pařížské univerzitě a v roce 1271 vstoupil do služeb Roberta II. z Artois, kterého doprovázel do Neapole a představil svá díla u královského dvora.  Po nástupu krále Karla I. z Anjou na Neapolský trůn napsal Adam své nejslavnější dílo, "Jeu de Robin et Marion" (Robin a Marion). Bylo provedeno v Neapoli buď v roce 1275 nebo 1285. Tato hra se zpěvy a dialogy bývá nazývána první komickou operou v dějinách evropské hudby. Není známo, zda písně ve hře jsou lidové melodie nebo zda byly komponovány autorem hry. Rovněž není zřejmé, zda byly písně doprovázeny nějakými hudebními nástroji.  O úctě, které se ve své době de la Halle těšil, že jeho díla byla prakticky prvními hudebními díly, která byla sbírána a vydávána. Fakt, že tyto sbírky obsahují nejen písně, ale také tříhlasá rondeaux a moteta, svědčí o tom, že de la Halle nebyl pouhým truvérem, ale studoval základy polyfonní kompozice. Byl jedním z mála skladatelů 13. století, kteří použili polyfonní techniku na světské skladby.

Dílo.

Kromě výše uvedené hry Robin a Marion se dochovala ještě jeho druhá hra, "Le jeu Adan" neboli "Le jeu de la Feuillee" (Hra pod loubím), pojednávající satiricky o obyvatelích Arrasu. Jeho hudební dílo obsahuje:

Adam de la Halle (před rokem 1237 Arras – mezi roky 1285 a 1288) byl francouzský truvér, básník a hudební skladatel.

Adam de la Halle, also known as Adam le Bossu (Adam the Hunchback) (1240–1287) was a French-born trouvère, poet and musician. Adam's literary and musical works include chansons and jeux-partis (poetic debates) in the style of the trouvères; polyphonic rondel and motets in the style of early liturgical polyphony; and a musical play, "Jeu de Robin et Marion" (c. 1282–83), which is considered the earliest surviving secular French play with music. He was a member of the Confrérie des jongleurs et bourgeois d'Arras.


Osobní život.

Studoval Střední školu technickou v Praze 4 (ulice Zelený pruh), obor truhlář. V roce 2013 si dodělal maturitní zkoušku na střední podnikatelské škole (1. KŠPA) a následně byl přijat na vysokou školu tělesné výchovy a sportu Palestra. Je zaměstnacem Vysokoškolského sportovního centra při MŠMT. Je vášnivým sběratelem motorek a nejraději relaxuje u vody lovem ryb.  Starší bratr Michal Krpálek mu v začátcích jeho sportovní kariéry vytvářel zázemí pro vrcholový sport – na olympijských hrách v Londýně byl členem české výpravy jako sparingpartner a v roce 2012, kdy přebýval ve sportovní hale na Folimance, mu vařil.  V sobotu 13. června 2015 před polednem se na zámku v Bechyni oženil se svou přítelkyní Evou Kaderkovou. Jeho tchánem se tak stal prezident Českého tenisového svazu Ivo Kaderka. S manželkou Evou má syna Antonína (*červenec 2016) a dceru Marianu (*květen 2018).

Sportovní kariéra.

S judem začínal v 6 letech v rodné Jihlavě pod vedením Josefa Šimáčka a později Pavla Šimáčka. Jeho první trenér ho v jednom z dílů olympijského magazínu České televize popisoval jako dítě velmi vysoké, hubené, ale po pohybové, gymnastické stránce nenadané. V roce 2005 si ho začínající trenér Jaroslav Švec stáhl do Brna do Institutu tradičního karate a juda (SCM Brno), kde se stal v roce 2005 členem dorostenecké reprezentace vedené Václavem Červínem. V roce 2006 dosáhl svého prvního mezinárodního úspěchu, když na mistrovství Evropy dorostenců získal stříbrnou medaili. V juniorské reprezentaci tehdy vedené Petrem Lacinou se pohyboval od roku 2007 a od téhož roku přestoupil z Brna do Prahy. Od roku 2008 je členem klubu USK Praha na Folimance.  Mezi juniory na sebe poprvé výrazně upozornil na mistrovství Evropy juniorů konaného v Praze, když jako jediný český juniorský reprezentant (prvním rokem junior) dokázal proniknout do bojů o medaile a obsadit pěkné 5. místo. V roce 2008 již potvrzoval náležitost mezi juniorskou světovou špičku v polotěžké váze a na podzim téhož roku získal ceněný double, titul mistra Evropy a světa mezi juniory, na čemž má podíl i tehdejší trenér juniorské reprezentace Petr Smolík.  Od roku 2009 přešel s trenérem Lacinou mezi seniory, ale na svůj první velký turnaj mistrovství Evropy seniorů v Tbilisi ze zdravotních důvodů neodcestoval. Dne 6. června dosáhl svého prvního úspěchu ve světovém poháru, když vyhrál turnaj v rumunské Bukurešti. Koncem srpna startoval na svém prvním mistrovství světa seniorů v Rotterdamu, ale vypadl v prvním kole s Francouzem Cyrillem Maretem. Od podzimu 2009 se datuje jeho rivalita s Ázerbájdžáncem Elmarem Gasimovem, který ho dokázal porazit ve finále mistrovství Evropy juniorů. Náladu si spravil po měsíci na mistrovství světa juniorů v Paříži, kde obhájil titul juniorského mistra světa.  Ve své první seniorské sezóně 2010 postupně pronikal mezi užší světovou špičku v polotěžké váze. Jeho největším soupeřem v roce 2010 byl Japonec Takamasa Anai. V únoru s Anaijem prohrál ve finále německého grand prix v Düsseldorfu a v srpnu na mistrovství světa v Tokiu ve třetím kole. V roce 2011 poprvé útočil na velkou seniorskou medaili na mistrovství Evropy v Istanbulu, ale nestačil na dva gruzínské reprezentanty a obsadil 5. místo. V červnu však následovala série tří po sobě jdoucích vyhraných turnajů světového poháru, korunovaná první mužskou medailí z mistrovství světa v Paříži v éře samostatnosti Česka.

Londýn 2012.

Do olympijského roku 2012 vstupoval s vidinou jisté účasti na olympijských hrách v Londýně. Začátkem roku mu však přípravu zkomplikovalo zranění zad (vyhřezlá ploténka), které si přivodil na jednom z tréninků. Měsíc netrénoval, i přesto dokázal vyhrát koncem února světový pohár v Praze. Na mistrovství Evropy v Kazani však nečekaně vypadl ve druhém kole s Rusem Zafarem Machmadovem. Na olympijské hry v Londýně se kvalifikoval přímo jako světová jedenáctka. Přípravu na olympijské hry mu zkomplikovala jeho vášeň pro motorky. Při opravě motocyklu si týden před hrami obnovil zranění zad, které však dokázal rychle vyřešit s pomocí fyzioterapeuta.  Dne 2. srpna startoval v polotěžké váze na olympijských hrách v Londýně. V prvním kole měl volný los, ale ve druhém kole proti němu stál Japonec Takamasa Anai. Ten ovšem pouze vzpomínal na slávu z roku 2010 a stal se jeho relativně snadnou kořistí. V zápase si hlídal jeho šikovné nohy a v polovině zápasu ho dostal na zem a do držení. Po 25 sekundách držení zvítězil na ippon. Ve čtvrtfinále se utkal s úřadujícím mistrem světa Tagirem Chajbulajevem z Ruska. V zápase se ujal vedení po o-uči-gari na yuko a tento náskok se snažil v poslední minutě udržet v boji na zemi (ne-waze). Chajbulajevovi se však podařilo vysmeknout z téměř neřešitelné situace a nasadit mu držení. Po 25 sekundách bylo rozhodnuto a po porážce Krpálek putoval do oprav. V opravách v cestě za bronzovou olympijskou medailí mu však cestu zkřížil zkušený Nizozemec Henk Grol. Nizozemec v opravách ukázal větší vůli po bronzové medaili, v úvodu zápasu jej chytil a nádhernou uči-matou ho poslal k zemi na ippon. Obsadil konečné sedmé místo, a byť se tehdy jednalo o mimořádný úspěch českého juda, jeho samotného čtvrtfinálová prohra provázela v myšlenkách do dalších sezon.

2013–2015.

Do nového olympijského cyklu vstoupil vítězstvím na Judo Grand Slam Paris, který patří společně s Kano Cupem mezi dva nejprestižnější turnaje světa. Za vítězství obdržel 500 bodů do žebříčku IJF a dne 13. února 2013 se poprvé ve své kariéře stal světovou jedničkou. Na mistrovství Evropy v Budapešti potvrdil roli favorita a vybojoval zlatou medaili. Kvůli maturitám vynechal koncem května prestižní turnaj mistrů a přišel tím o místo světové jedničky. Díky maturitě a následnému přijetí na vysokou školu však dostal možnost startovat na letní univerziádě v Kazani. Na univerzitních hrách v neděli 7. července získal zlatou medaili, když ve finále vrátil porážku z mistrovství Evropy 2012 Rusu Machmadovovi. Za tři dny potvrdil, že má výkonnost porážet váhově těžší soupeře. Pavoukem prošel v kategorii bez rozdílu vah až do finále. Ve finále dlouho prohrával s Japoncem Momosem. Ten se však v poslední minutě vyčerpal a Krpálek ho nátlakem donutil ke čtvrté chybě (varování). To znamenalo hansoku-make (diskvalifikaci) a druhou zlatou medaili z jednoho turnaje pro Krpálka. Na mistrovství světa v Riu de Janeiru bojoval s bolavým loktem. Své první dva soupeře porazil na zemi. Mezi nimi svého přemožitele z mistrovství světa v roce 2011 Kazachstánce Rakova. Ve čtvrtfinále svedl tvrdý boj s Uzbekem Sajidovem a vyhrál na menší počet penalizací. V semifinále mu však vrátil prohru z finále mistrovství Evropy Nizozemec Grol, v závěru technikou uči-mata-gaeši na ippon. V boji o třetí místo porazil Krpálek Japonce Ona a vybojoval bronzovou medaili. V prosinci pak vyhrál prestižní turnaj Kano Cup v Tokiu.  V roce 2014 na prestižním pařížském turnaji prohrál až smolně ve finále s domácím Maretem. Následně ovšem utrpěl několik menších zranění – natržený sval v rameni nebo zranění kolene při domácím světovém poháru v zápase s Maďarem Borem – která mu znemožnila optimální přípravu na mistrovství Evropy. Koncem dubna tedy na mistrovství Evropy nestartoval v optimální formě. Hned v prvním zápase musel dohánět bodovou ztrátu (wazari), ale nakonec zkušenostmi a svým tradičně silným ne-waza obhájil titul mistra Evropy. Na mistrovství světa v srpnu se ukázal ve velmi dobré formě. Nejtěžší zápas ho čekal v semifinále proti Tagiru Chajbulajevovi, jemuž vrátil porážku z olympijských her na šido. Jeho finálový soupeř José Armenteros z Kuby byl překvapením turnaje a s vědomím jisté medaile i odevzdaným soupeřem. V druhé polovině ho Krpálek dostal na zem a do držení. Stal se poprvé mistrem světa mezi seniory. Do konce roku už se však na tatami neobjevil. Vynechal i prosincový Kano Cup kvůli problémům s kolenem.  V první čtvrtině roku 2015 rehabilitoval zraněné koleno a na tatami se vrátil v dubnu na světovém poháru v Záhřebu. V Záhřebu obsadil třetí místo. V květnu skončil druhý na prestižním turnaji mistrů. Koncem června odjížděl jako obhájce titulu na Evropské hry v Baku, které bylo zároveň mistrovstvím Evropy. Po výborném výkonu se dostal do finále, kde nestačil na svého velkého soupeře Nizozemce Henka Grola. Grol ho kontroval v polovině zápasu výpadem o-uči-gari za juko a bodový náskok udržel do konce. Na mistrovství světa v Astaně odjel s ambicemi obhájit loňský titul mistra světa. V samotný soutěžní den se však nepotkal s formou a po dvou porážkách od německých soupeřů nakonec obsadil pěkné 5. místo.

Rio 2016.

V olympijském roce 2016 startoval v únoru na pařížském Grand Slamu a vypadl ve druhém kole s Japoncem Aaronem Wolfem. Na konci měsíce února vyhrál před domácím publikem pražský Noris Cup. Na mistrovství Evropy v Kazani odjížděl s myšlenkami do turnaje nenastoupit kvůli bolevému ramenu. Po konzultaci s fyzioterapeutem do turnaje nastoupil, ale prohrál s prvním soupeřem Estoncem Grigorijem Minaškinem na body (wazari) po technice uki-waza.  Na olympijské hry v Riu se kvalifikoval přímo jako světová trojka. Před zahájením Her ho čeští sportovci zvolili vlajkonošem české výpravy. Dne 11. srpna záhajil své vystoupení na olympiádě v polotěžké váze proti Portugalci Jorgemu Fonsecovi a koncem druhé minuty prohrával na yuko. Podsaditý Portugalec mu svými pažními technikami dělal vážné problémy. Fonseca však s přibývajícími minutami začal jevit známky únavy a v poslední minutě Krpálek strhem sumi-gaeši za wazari otočil zápas ve svůj prospěch. Druhého soupeře Maxima Rakova z Kazachstánu si držel po celý zápas od těla a zvítězil na dvě šida (napomenutí). Ve čtvrtfinále se utkal s úřadujícím mistrem světa Japoncem Rjúnosukem Hagou, po výborném taktickém výkonu dokázal eliminovat jeho nejsilnější zbraň levou uči-matu a zvítězil nejmenším možným rozdílem na šido. V semifinále proti němu stál Francouz Cyrille Maret, proti kterému se mu v posledních zápasech na turnajích světového poháru nedařilo. V zápase s ním začal aktivně a v půlce se ujal vedení na šido, minutu před koncem nastoupil do své osobní techniky sumi-gaeši, z níž následně nasadil Maretovi držení (osae-komi) a udržel ho potřebných dvacet sekund na ippon. Ve finále se utkal s Ázerbájdžáncem Elmarem Gasimovem, s nímž od úvodu sváděl krásný otevřený souboj s několika nástupy do technik bez bodového ohodnocení. Finále rozhodla jeho lepší fyzická kondice, kdy v poslední minutě razantním nástupem do techniky ouči-gari poslal unaveného Gasimova na ippon. Získal zlatou olympijskou medaili a během vyhlašování vítězů připomněl památku nedávno zesnulého judisty Alexandra Jurečky. Po olympijských hrách avizoval záměr startovat do nového olympijské cyklu ve vyšší těžké váze nad 100 kg.

2017–2019.

V únoru 2017 se poprvé po olympijských hrách objevil na soutěžním turnaji. Na velké ceně v Düsseldorfu obsadil v nejvyšší váhové kategorii 5. místo. Dva týdny před mistrovstvím Evropy startoval v dubnu na velké ceně Turecka v Antalyi a vybojoval druhé vítězství po třech letech ve světovém poháru v nejtěžší váhové kategorii. Na mistrovství Evropy ve Varšavě ve čtvrtfinále nezachytil levé o-soto-gari Gruzínce Gurama Tušišviliho a spadl do oprav. Z oprav postoupil do boje o třetí místo, ve kterém porazil na ippon technikou o-soto-otoši domácího Poláka Macieje Sarnackiho a obsadil třetí místo. V srpnu dva týdny před mistrovstvím světa si v tréninku přetrhal vazy v levém kotníku a z mistrovství světa v Budapěšti byl nucen se odhlásit. V prosinci se poprvé od zranění objevil na prestižním Kano Cupu a obsadil konečné druhé místo. Rok 2018 zahájil v únoru třetím místem na pařížském grand slamu. V březnu na pražském světovém poháru obsadil třetí místo. Na mistrovstí Evropy v izraelském Tel Avivu koncem dubna startoval jako nasazená dvojka. Ve čtvrtfinále porazil v prodloužení svého tradičního soupeře z polotěžké váhy Nizozemce Henka Grola. Později ve finále dostal do osaekomi Tamerlana Bašajeva z Ruska a vybojoval svůj první titul mistra Evropy v těžké váze nad 100 kg. V září startoval na mistrovství světa v Baku jako třetí nasazený. V přípravě ho netrápila žádná zranění, ale po silové stránce se necítil v pořádku. Do turnajem nastupoval se sníženou váhou 111 kg. V úvodním kole otočil ve svůj prospěch v závěrečné minutě zápas s Nizozemcem Henkem Grolem. V dalším kole porazil Mongola Tüvšinbajara, ve čtvrtfinále však takticky nezvládl zápas s domácím Ušangim Kokaurim. Po dvou wazari od Koukauriho spadl do oprav, ze kterých postoupil do boje o třetí místo proti Mongolu Dűrenbajarovi. Od úvodu zápasu si držel silovějšího Mongola levým úchopem od těla, ale v prodloužení chyboval a nechal se strhnout kontratechnikou na ippon. Obsadil dělené 5. místo. V říjnu si spravil náladu vítězstvím na Grand Prix v mexickém Cancúnu. Závěr sezóny se mu však nevydařil, když na prosincovém turnaji mistrů vypadl poprvé ve váze nad 100 kg v úvodním kole. Zimní turnaje nového roku 2019 vynechal a do programu světové tour naskočil začátkem dubna třetím místem na Grand Prix v turecké Antalyi. Na Evropské hry koncem června odjížděl v dobrém rozpoložení, ale v samotný soutěžní den se nepotkal s formou. Ve čtvrtfinále nestačil dobře připraveného ruského Oseta Inala Tasojeva a v souboji o třetí místo prohrál s Nizozemcem Henkem Grolem na wazari awasete ippon. V červenci se poprvé utkal s největší judistickou osobností Francouzem Teddy Rinerem, kterému po výborném výkonu podlehl až v prodloužení technikou harai-goši. Mezinárodní judistická federace jejich vzájemný zápas zveřejnila na svém YouTube kanále, což obvykle nedělá. Na mistrovství světa v japonském Tokiu odjížděl v srpnu s ambicemi do 5. místa. Mistrovství světa vynechal Francouz Teddy Riner, který se od své památné prohry s Daiki Kamiwavou v roce 2010 před japonským publikem na žádném mezinárodním turnaji neukázal. 31. srpna nastoupil v těžké váze na tatami v hale Nippon Budókan. V prvních dvou kolech porazil své soupeře svým typickým způsobem po boji na zemi držením. Ve čtvrtfinále mu dlouho vzdoroval dobře připravený Nizozemec Roy Meyer, kterého vybodoval v prodloužení třetím trestem šido. V semifinále dostal v prodloužení do držení unaveného jižního Korejce Kim Min-čonga a postoupil do finále proti domácímu Hisajoši Harasawovi. Taktikou svázené finále dostálo grády v prodloužení, kdy oba soupeři měli na svém kontě po dvou trestech. Harasawa začal ve třetí minutě prodloužení jevit známky únavy čehož využil a svým tlakem donutil rozhodčího k udělení třetího rozhodujícího trestu pro svého soupeře. Po bezchybném taktickém výkonu získal svůj první titul mistra světa v nejprestižnější těžké váze nad 100 kg. Na konci roku startoval na turnaji mistrů s cílem obsadit post světové jedničky. V semifinálovém souboji s Brazilcem Mourou se naplno projevily jeho bolesti zad, kvůli kterým nenastoupil do finálového zápasu proti Hisajošimu Harasawovi, získal tak stříbrnou medaili. I přesto se mu post světové jedničky obsadit podařilo.

Způsob boje.

Trenér Lacina mu v jeho začátcích říkal „inteligentní monstrum“, což velmi dobře vystihuje jeho způsob boje na tatami. V zápase si dokáže i při vypjatých situacích zachovat chladnou hlavu. Soupeři dokáže vnutit své tempo boje a jen málo protivníků jej v tomto směru dokáže přemoci (přechytračit) – např. Henk Grol, Elmar Gasimov. V dětství nepatřil mezi pohybově nadané jedince – jeho první trenér Šimáček v jednom z rozhovorů uvedl, že měl problém naučit ho obyčejný kotoul. I přes tento handicap svoji juniorskou přípravu zaměřil na boj na zemi, ve kterém se postupně vypracoval mezi absolutní světovou špičku. Trenér Lacina odůvodnil soustředění se na boj na zemi obavou z nižších soupeřů, kteří se svými technikami snadno dostávali pod jeho výše umístěné těžistě. Mezi seniory však řada jeho soupeřů obranu v boji na zemi zvládá na špičkové úrovni, například na olympijských hrách v Londýně ho v tomto směru nachytal Tagir Chajbulajev. Od roku 2013 jej proto trenér Lacina nutil do technik v postoji. V tomto období výrazně zlepšíl svojí kumikatu, ve které dominuje svým ostrým levým úchopem. Jeho charakteristickou technikou se stalo o-soto-gari v kombinaci s harai-goši nebo uči-mata, kterými jeden čas předčil i své tokui-waza (osobní technika) sumi-gaeši.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

! colspan="8"| Olympijské hry a mistrovství světa! Kolo! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |

Mistrovství Evropy / Evropské hry.

! colspan="8"| Mistrovství Evropy / Evropské hry! Kolo! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |

Světový pohár.

! colspan="7"| Světový pohár! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |

Ostatní mezinárodní turnaje.

Turnaje, které se nepočítají do rankingu (žebříčku) IJF (před rokem 2009 do EJU) – turnaje bez rozdílu vah, různé mezinárodní turnaje (evropský pohár apod.), kontinentální hry, mládežnické turnaje (mistrovství světa a Evropy) a turnaje, které nespadají do kompetencí IJF (resp. MOV) – univerzitní, armádní, policejní, hasičské atd. turnaje. Mezi ostatní turnaje nejsou zahrnuty mládežnické turnaje (všechny turnaje mimo mistrovství světa a Evropy), soutěže týmů (ligové soutěže apod.) a exhibice (Judo Show Cup apod.).! colspan="7"| Mezinárodní turnaje! Výsledek! Soupeř! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |

Lukáš Krpálek (* 15. listopadu 1990 Jihlava) je český zápasník-judista, olympijský vítěz z roku 2016, mistr světa z roků 2014 a 2019 a trojnásobný mistr Evropy mezi seniory. V roce 2016 se stal vítězem ankety Sportovec roku o nejlepšího sportovce České republiky a v roce 2019 toto vítězství zopakoval. V roce 2016 získal ocenění v kategorii sportovní výkon roku v anketě Sportovec Kraje Vysočina.

Lukáš Krpálek (born 15 November 1990) is a Czech heavyweight judoka. He is the current world champion (2019), former European champion (2014) and current Olympic Champion (2016). He is the most successful judoka in Czech and Czechoslovakian history, and was named Czech Judoka of the Year eight times between 2008 and 2015.


Obsazení.

V hlavních rolích se objevili:

Děj.

V roce 2018 přistává na odvrácené straně Měsíce modul z americké kosmické lodi Liberty. Na palubě jsou 2 astronauté, Sanders a Washington. Druhý jmenovaný je černošský model, jehož zařazení do kosmického programu má zvednout volební preference americké prezidentky Sarah Palinové. Po přistání dvojice objeví nacistickou základnu, která je zde od roku 1945. Sanders je zastřelen a Washington se stane rukojmím.  Vědec dr. Richter, otec Renaty Richterové je povolán k vyšetření Washingtona a objeví jeho smartphone. I když je zpočátku skeptický, odhalí vysoké technologické možnosti telefonu a propojí jej s Götterdämmerungem, nacistickou kosmickou bitevní lodí. Hodlá svůj úspěch demonstrovat před nadřízenými a před samotným vůdcem Wolfgangem Kortzfleischem. Naneštěstí pro Richtera, při předváděcí akci se telefonu vybije baterie a stroje se zastaví. Velitel Klaus Adler (jenž se má z rasových důvodů stát manželem dcery dr. Richtera Renate - odbornice na Zemi) žádá o povolení letět na Zemi a získat více chytrých telefonů. James Washington udělá dojem na Renate, která mu poradí, aby předstíral, že se stal nacistou, což mu má zachránit život. Je totiž „árizován“ pomocí albinizéru, jeho pokožka vybledne. Washington sehraje svou roli a připojí se k misi na Zemi. Po přistání Adler zjistí, že na palubě byla i Renate.  Mezitím v USA řeší prezidentka problém, jak zvednout své volební preference v blížících se volbách. Plán s vysláním mise na Měsíc selhal, nyní potřebuje nějaký zázrak. Její poradkyně Vivian Wagnerová jí představí Adlera a Richterovou, kteří vytvoří prezidentskou kampaň v nacistickém stylu. Renate žije stále v iluzi, nevěří, že Adler chce svrhnout vůdce Kortzfleische a zničit Spojené státy.  Po třech měsících vyšle Führer Kortzfleisch armádu (bez své vlajkové lodi Götterdämmerung) na orbitu Země. Svému veliteli nedůvěřoval, tušil, že chce převzít jeho pozici. Adler jej zabije a skutečně se stane novým vůdcem. Vrátí se Kortzfleischovým létajícím talířem na oběžnou dráhu Země. Ve stejné chvíli potká Renate na ulici Washingtona, ze kterého se stal bezdomovec a teprve nyní prozře z iluze.  Sejde se Rada OSN, aby projednala nacistickou hrozbu. Prezidentka je nadšená, válka je tím pravým stimulem pro znovuzvolení a určí svou poradkyni Vivian Wagnerovou za velitelku kosmoplánu s jadernými zbraněmi USS George W. Bush. Jak vyjde najevo, i další národy vyzbrojily tajně své vesmírné stanice zbraněmi či vytvořily kosmické vojenské síly (jedinou zemí, která tak neučinila je Finsko, jak nesměle přizná její vyslanec). Společně se vrhnou do boje proti invazním silám nacistů.  Renate Richterová přesvědčí Washingtona, aby letěl s ní na Měsíc zastavit Adlera. Odletí Adlerovým létajícím talířem na bitevní loď Götterdämmerung, kde se Washington odloučí, aby vyřadil z činnosti motory, zatímco Renate pátrá po Adlerovi. Adler hodlá vypálit z energetických děl na Zemi, ale je upozorněn, že se planeta nachází pod měsíčním horizontem. To pro něj není překážka, Götterdämmerung jednoduše kus měsíce ustřelí. Na palubě zatím zápasí Washington s dr. Richterem, přemůže jej a odpojí tablet napojený na ovládání lodi. Renate v souběžném zápase usmrtí Adlera botou. Obrovská bitevní loď se zřítí na povrch Měsíce.  Prezidentka gratuluje v přímém přenosu ze zasedání OSN Wagnerové k úspěchu. Vivian zmíní velké tanky na helium 3, které zahlédla na Měsíci. Tento materiál umožní Spojeným státům energetickou nezávislost na tisíciletí. Tímto vyjde najevo, že Američané lhali, že na pozemském satelitu nemají žádné své kapacity. V OSN se do sebe pustí všichni členové a ve vesmíru se napadnou dříve spolupracující kosmické lodě a stanice, výsledkem je vzájemné zničení.  Renate se setká s Washingtonem (opět tmavé pleti) v poničené nacistické základně ve tvaru svastiky, kde se políbí před ostatními. Richterová poznamená, že „bude potřeba ještě hodně udělat“. Na Zemi vypukla jaderná válka, jednotlivé exploze jsou viditelné z kosmu. V samotném závěru filmu (po titulcích) je záběr na planetu Mars, kolem níž krouží neznámý satelit.

Iron Sky je finsko-německo-australská filmová sci-fi komedie z roku 2012, kterou natočil finský režisér Timo Vuorensola. Autory scénáře jsou Johanna Sinisalo a Michael Kalesniko. Film je o německých nacistech, kteří po porážce v roce 1945 odletěli na Měsíc, kde vybudovali kosmickou flotilu, aby se v roce 2018 vrátili a dobyli Zemi.

Iron Sky is a 2012 Finnish-German-Australian comic-science-fiction action film directed by Timo Vuorensola and written by Johanna Sinisalo and Michael Kalesniko. It tells the story of a group of Nazi Germans who, having been defeated in 1945, fled to the Moon, where they built a space fleet to return in 2018 and conquer Earth. "Iron Sky" is one of the most expensive Finnish films.


Historie skupiny.

Počátky a období u vydavatelství Sub Pop (1986-1992).

Skupinu The Afghan Whigs založili na konci roku 1986 v Cincinnati Greg Dulli (zpěv, rytmická kytara), Rick McCollum (sólová kytara), John Curley (basová kytara) a Steve Earle (bicí). Vznikla jako nástupkyně Dulliho předchozí kapely The Black Republicans, jejímž členem byl v pozdějším období také Curley. Ten Dulliho seznámil se svým častým spoluhráčem McCollumem, který byl na lokální scéně známý inovativním používáním efektových pedálů. McCollum a Dulli se sblížili díky společné oblibě R&B a první písní, kterou skupina zkoušela, byla předělávka songu Psychedelic Shack od The Temptations. Dulli později řekl, že Afghan Whigs chtěli být něco jako kříženec skupin the Band, the Temptations a Crazy Horse Neila Younga."  Po rozpadu skupiny The Black Republicans odjel Dulli do Arizony, kde složil polovinu materiálu, ze kterého později vznikl debut Afghan Whigs Big Top Halloween (1988), jež si skupina vydala sama na svém labelu Ultrasuede. I když vydali pouhých 1000 kopií, jedna z nich se dostala do rukou spoluzakladatele vlivného, v Seattlu působícího vydavatelství Sub Pop Jonathana Ponemana, a ten s Afghan Whigs v roce 1989 podepsal smlouvu. Původně zněla na jeden singl, což se však brzy změnilo na plnohodnotný nahrávací kontrakt.  Pro Sub Pop vydali Afghan Whigs alba Up in It (1990), Congregation (1992) a minialbum předělávek soulových písní Uptown Avondale.  Na nich se skupina posunula k novému zvuku – směsi soulu, psychedelie a punkového přístupu – který se pro ni stal typickým. Kritika si povšimla, že v tvorbě kapely se projevuje novátorská kombinace vlivů vydavatelství Stax a Motown s indie rockem. Stejně tak skupině získaly ohlas předělávky soulových písní z EP Uptown Avondale, zvláště její schopnost zesoučasnit hity soulových legend jako např. The Supremes.

Album Gentlemen (1993).

Na základě ohlasu, který zaznamenalo album Congregation, podepsali Afghan Whigs smlouvu s velkým vydavatelstvím Elektra Records. Jejich debut na této značce, Gentlemen, nahráli v legendárním memphiském studiu Ardent, kde vznikla alba takových interpretů jako Bob Dylan, skupin Big Star, Led Zeppelin nebo ZZ Top.  Album Gentlemen je považováno za opravdu klasickou nahrávku Afghan Whigs. Stalo se jedním z nejoceňovanějších alb roku 1993, podle takových časopisů jako např. Rolling Stone. Kritika vyzdvihovala jeho neústupné, sebemrskačské texty a rozhodný stylový odklon od grungeového zvuku ztělesňovaného skupinami jako Nirvana nebo Mudhoney. S odstupem času je deska Gentlemen považována za jedno z nejlepších alb éry 90.let. Bylo také komerčně nejúspěšnějším titulem skupiny, skladby Debonair a Gentlemen pravidelně hrála MTV, americká studentská rádia (v Čechách pak pražské Rádio 1) a jeden z klíčových songů Fountain and Fairfax byl použit v televizním seriálu My So-Called Life z roku 1994. Dalším silným momentem byla píseň My Curse, kterou nazpívala Marcy Mays ze skupiny Scrawl, údajně proto, že text skladby byl pro Dulliho příliš osobní na to, aby ho zpíval sám.

Období kolem alba Black Love (1996).

Po skončení propagace alba Gentlemen se Greg Dulli a Afghan Whigs podíleli na soundtracku k filmu Teda Demmeho "Nádherný holky" (1996). Na sountrack přispěli předělávkami dvou písní, „Be For Real“ od Fredericka Knighta a „Can't Get Enough of Your Love, Babe“ od Barryho Whitea a ve filmu si také zahráli barovou kapelu v cameo roli. Dulli je také kromě Davea Grohla jediným hudebníkem, který se objevil na debutovém albu Grohlovy skupiny Foo Fighters.  Od dubna 1995 skupina začala pracovat na pátém studiovém počinu vydaném v roce 1996 pod názvem Black Love. Nahrávání proběhlo ve studiích v Seattlu a Memphisu, s novým členem Paulem Buchignanim, který na místě bubeníka nahradil Stevea Earleho.[39] Ambiciózní album obsahuje klasické písně Afghan Whigs jako např. hymnickou skladbu Faded[40] a jako celek je ovlivněné temnými tématy filmů noir.  Ačkoli i předchozí alba se zabývala alkoholem prosáklými obsesemi, tajemstvími a strádáním, Black Love vkročilo do ještě temnějších, omšelejších a složitějších částí Dulliho osobnosti. Jeho obsese týkající se témat jako vražeda a paranoia je tu s nasazením dotažena do logického konce. Sám Dulli poznamenal, že písně tvoří konceptuální rámec podobný struktuře filmu a že byl ovlivněn dílem noirového spisovatele Jamese Ellroye či neo-noirovými filmy jako Blood Simple od bratří Coenů. Mezi dalšími vlivy byly kromě různých „pulp fiction“ románů např. osudy zpěváka skupiny the Temptations Davida Ruffina (v písni Blame, Inc.). Úvodní skladba Crime Scene Part One pak byla údajně ovlivněna příběhem v té době ještě nezfilmovaného scénáře k filmu The Million Dollar Hotel.  Komerčně se albu příliš nedařilo, dostalo se nejvýše na 79. místo žebříčku Billboard Top 200. Kritika ocenila, že se nahrávce konečně podařilo studiově zachytit sílu živých vystoupení skupiny, bohaté a zároveň funkem prodchnuté aranže si vysloužily přirovnání k Rolling Stones v jejich nejlepším období v 70.letech a znovu byla také vyzdvihována odlišnost kapely od jejích současníků a její obliba postupů používaných v černošské hudbě. Na podporu alba Black Love skupina rozsáhle koncertovala, mimo jiné jako předkapela Neila Younga.

Neshody s vydavatelskou společností a album 1965.

Komerční neúspěch alba Black Love přinesl neshody s vydavatelskou společností Elektra a následné ukončení spolupráce a podepsání smlouvy na další album se společností Sony/Columbia. Album 1965, pojmenované podle roku, v němž se Dulli i Curley narodili, bylo nahráno po roční pauze v New Orleans[57], ve slavném studiu Daniela Lanoise.[58] Stalo se tak po roční pauze, ve které se Dulli věnoval svému novému projektu The Twilight Singers.[51] I toto album bylo ovlivněno filmem noir a např. také drsnými slovními hříčkami rapperů jako Nas[59]. Recenzenti přijali nahrávku pozitivně,[60] vyzdvihujíc zvláště trvající oblibu kapely ve směšování rocku a soulu.[61] Kromě vlastního turné vystupovali Afghan Whigs také jako předkapela Aerosmith.[52] Po jednom z koncertů, v texaskémAustinu, se Dulli dostal do fyzického střetu s ochrankou a utrpěl frakturu lebeční kosti. Naštěstí se však rychle zotavil a za dva měsíce se Afghan Whigs na turné vrátili. V jeho rámci navštívili i Prahu, 30. března 1999 hráli v Paláci Akropolis.

Rozchod.

V roce 2001 se skupina rozešla. Tiskové prohlášení zmiňovalo geografickou vzdálenost členů a rodinné povinnosti, které členům znemožňovaly tvořit další materiál. V následných rozhovorech Dulli upřesnil, že kapela ukončila činnost v přátelském duchu, a že nemusí nutně jít o „oficiální rozchod.“

Obnovení činnosti.

V roce 2006 nahráli dvě nové písně (I’m A Soldier a Magazine) na retrospektivní album Unbreakable: A Retrospective 1990–2006, vydané v červnu 2007.[65][6] V prosinci 2011 pak pořadatelé festivalu All Tomorrows Parties oznámili, že Afghan Whigs se znovu dají dohromady a v květnu 2012 zahrají na jejich akcích v Londýně a v září pak v Ashbury Parku v New Jersey.[66] Zanedlouho pak byla oznámena i účast na festivalech Primavera[67] a Lollapalooza[68][69] a také velké samostatné turné kapely, na němž nechybí ani srpnová zastávka v Pražském Lucerna Music Baru.  První koncert obnovených Afghan Whigs se uskutečnil v květnu 2012 v newyorském klubu Bowery Ballroom. Vzbudil nadšené reakce. Recenzent časopisu Spin pak napsal „spíše než jako nekomplikovaný nostalgický výlet tento jejich první koncert od rozchodu působil jako připomenutí problémů, které si už – snad selektivně – nepamatujeme.... Od prvních tónů písně Crime Scene, Part One bylo přítomno staré známé drama, napětí, emocionální zraněnost a selhání, a to velmi citelně, až fyzicky, a stejně hmatatelná byla i úleva z toho, že žádný z nás už dnes v tak mizerném stavu není.“

Témata textů.

Už od prvního alba skupiny je z tvorby Grega Dulliho patrná opakující se přítomnost určitých témat, např. mísení černého humoru a temných námětů, jako jsou závislost na drogách, jejich užívání či sebevražedné myšlenky. Časté používání první osoby pak texty činí ještě osobnějšími a provokativnějšími. Klasické písně Afghan Whigs se také často zabývají rozborem soubojů o moc, ke kterým dochází ve vztazích. Zvláště album Gentlemen bývá zmiňováno pro své upřímné a znepokojivé zkoumání mužských stereotypů a očekávání, včetně témat jako jsou sadomasochismus a odcizení.  Písně Afghan Whigs také prozrazují Dulliho fascinaci zápornými hrdiny a soucit s nimi, což on sám připisuje mimo jiné důležitému rozhovoru, který v dětství vedl se svým dědečkem. Řekl: „pamatuji si, jak jsem se jako dítě díval na jeden film o indiánech a kovbojích a držel jsem palce kovbojům... Děda se mě zeptal proč a já odpověděl, „protože oni jsou ti dobří.“ A on mi vysvětlil, že indiáni bojovali za svou zem, kterou se jim kovbojové snažili ukrást. Potom řekl něco, co jsem nikdy nezapomněl: „dobří lidé nejsou pořád dobří a špatní lidé nejsou pořád špatní.“ A téhle šedé zóně jsem od té doby nepřestal věnovat pozornost, myšlence, že i svatí mohou poklesnout a hříšníci mohou dosáhnout transcendence.“

Předělávky písní.

Coververze, které Afghan Whigs nahráli, jsou skoro stejně dobře známé jako jejich původní materiál. Zvláště pak jejich volné interpretace soulových a R&B písní, které znali ze svého mládí. Avšak písně jejichž coververze natočili, nebyly nikdy žánrově omezeny a už od svých začátků hrávali na koncertech songy jako Cocksucker Blues od Rolling Stones či Like A Hurricane od Neila Younga[92] stejně jako slavné písně od The Supremes,[47] Prince,[93] PJ Harvey, The Fugees nebo TLC.[94] Na albu Congregation po svém předělali skladbu The Temple z muzikálu Jesus Christ Superstar[95] a na živo také odehráli kompletní album The Wall od Pink Floyd.[96][97] Po svém znovuobnovení v roce 2012 nahráli předělávku písně soulové zpěvačky Marie „Queenie“ Lyons z roku 1970 See and Don’t See[98] nebo coververzi písně Love Crimes od současného interpreta R&B vystupujícího pod jménem Frank Ocean.[99]

The Afghan Whigs (česky: "Afgánští chrti") jsou americká rocková hudební skupina, která vznikla ve městě Cincinnati (stát Ohio, USA). Byla aktivní v letech 1986 – 2001, avšak v roce 2011 ohlásila obnovení činnosti. Klíčovými členy byli - a opět jsou - zpěvák a kytarista Greg Dulli, sólový kytarista Rick McCollum a John Curley (basová kytara). Mezi bubeníky se vystřídali např. Steve Earle či Michael Horrigan. Na svém vrcholu byli Afghan Whigs jednou z vůdčích kapel alternativního rocku 90. let. Stali se známými v době rozkvětu grunge rocku, ale časem se z něho vymanili. Ze skupiny hrající garážový punk rock, ve stylu kapel The Replacements, Dinosaur Jr. nebo Mudhoney, se vyvinuli v post punkovou, soulem ovlivněnou kapelu, aby se nakonec stali jednou z nejoceňovanějších skupin alternativního rocku začátku 90.let. Byli také jedněmi z prvních interpretů pocházejících z amerického indie-rockového undergroundu, kterým se dostalo podpory velkého vydavatelství.

The Afghan Whigs are an American rock band from Cincinnati, Ohio, United States. Originally active from 1986 to 2001, they have since reformed. The group – with core members Greg Dulli (vocals, rhythm guitar), Rick McCollum (lead guitar), and John Curley (bass) – rose up around the grunge movement, evolving from a garage band in the vein of the Replacements to incorporate more R&B and soul influences into their sound and image. After releasing their first album independently in 1988, the band signed to the Seattle-based label Sub Pop. They released their major-label debut and fourth album, "Gentlemen", in 1993. "Pitchfork" described them as "one of the few alt-bands to flourish on a major label" in the 1990s.


Historie.

Počátkem osmdesátých let 20. století se začaly tvořit první koncepty definice MES systému. Ty vycházely z prvních systémů sběru výrobních dat. Následným vývojem těchto systémů v průběhu devadesátých let docházelo k rozšiřování funkcionalit a jejich překryvu s ostatními systémy. To vedlo organizaci MESA ("Manufacturing Enteprise Solutions Assosiation") k vytvoření prvního MES funkcionálního modelu, který definoval základních 11 oblastí. Následně vydaný standard ANSI/ISA-95 situuje MES systém do tzv. „úrovně 3“ mezi ERP systém (na „úrovni 4“) a procesní řízení (na „úrovni 0,1,2“). Tento standard dále definuje aktivity na úrovni 3 do čtyř základních oblastí a to: Výroba, Kvalita, Logistika, Údržba.

Základní funkcionality MES systémů.

Správa výrobních zdrojůZajišťuje přidělování a sledování zdrojů a kapacit potřebných pro výrobní proces. Těmito zdroji mohou např. být osoby, materiál, zařízení, nástroje, energie apod. Tato informace je založena na aktuálním stavu a budoucích rezervacích těchto zdrojů. Dále zajišťuje informaci o dostupnosti zdroje pro přiřazené úkoly a požadované kvalifikaci (např. školení).  Správa výrobních postupůZahrnuje evidenci, správu verzí a výměnu kmenových dat s okolními systémy, jako jsou výrobní pravidla finálních výrobků, kusovník materiálů, výrobní zdroje atd. Všechny tyto informace slouží k definici popisující tvorbu finálního produktu. Správa výrobních postupů může být součástí PLM ("Product Lifecycle Managementu").  Detailní plánování výrobyPlánování výroby je kritickou součástí výroby a stejně tak je důležitou součástí výrobních informačních systémů. Existuje mnoho různých přístupů k plánování výroby, jako např. dopředné a zpětné plánování výroby, plánování založené na jednoduchých algoritmech vycházejících pouze z priorit jednotlivých zakázek, anebo velmi komplexní plánování založené na genetických algoritmech. Výsledkem plánování výroby je tzv. fronta práce definující pořadí, v jakém se budou na výrobním zdroji zpracovávat jednotlivé výrobní příkazy. Tato fronta práce je samozřejmě tvořena s důrazem na eliminaci zbytečného seřizování strojů, spotřeby energie, prostojů atd.  Dispečerské řízeníDispečerské řízení je definováno jako souhrn aktivit řídicích tok výroby přiřazováním práce jednotlivým zařízením a osobám, zajišťování potřebného množství surovin a energie, sledování aktuálního stavu výroby, operativní řešení výpadků atd. Finální rozsah dispečerského řízení je závislý na rozsahu aktivit zajišťovaných detailním plánováním.  Řízení výrobyZajišťuje aktivity, které řídí výrobu specifikovanou v naplánované a uvolněné výrobě (fronta práce). Jestliže je samotné řízení výroby zabezpečeno v řídicím systému, výrobní informační systém zajišťuje kontroly zdrojů a informuje okolní systémy o aktuálním stavu výroby (odvody práce, zabezpečení kontrolních kroků výroby, atd.). Řízení výroby v MES systémech je velmi důležité vzhledem k propojení s ERP systémy a případným online zpřístupněním informací o rozpracované výrobě.  Sběr datZajišťuje sběr a historizaci procesních a výrobních dat, stavů zařízení apod. Sběr výrobních dat může být v každém typu výroby velmi různorodý. Od velmi jednoduchých výrob, kde dochází ke sběru pouze základních informací (jako je např. výrobní cyklus stroje) až po velmi automatizované výroby, kde dochází ke sběru tisíců hodnot každou minutu.  Sledování výrobků a jejich rodokmenJe definováno jako souhrn aktivit zajišťujících shromažďování a poskytování informací o zdrojích (osoby, stroje...) aktuálně použitých pro výrobu finálního produktu, spotřebu materiálu, výrobu meziproduktu apod. Tato aktivita je velmi důležitá jak z důvodu legislativních požadavků, tak i z důvodů auditů, případně řešení reklamací.  Výkonnostní analýzyVýkonnostní analýzy (neboli klíčové výkonnostní ukazatele – KPI) jsou výrobními podniky (a ne jen výrobními podniky) používány k vyhodnocování jejich úspěchu, případně k vyhodnocování úspěchu v jednotlivých oblastech celého výrobního procesu. Obecně lze říci, že pro každý podnik jsou důležité jiné ukazatelé v závislosti na jejich stanovené strategii. Asi nejznámějším ukazatelem z oblasti výroby je OEE (celková efektivita zařízení). Tento ukazatel se skládá z několika dílčích ukazatelů a udává hodnotu efektivního využívání výrobních zařízení.

Výrobní informační systémy ("Manufacturing Execution Systems", MES) jsou takové systémy, které tvoří vazbu mezi podnikovými informačními systémy (např. typu ERP) a systémy pro automatizaci výroby (technologických procesů). Během celé historie vývoje těchto systémů bylo definováno několik hlavních aktivit, které tyto systémy zabezpečují. Několik vybraných je popsáno níže.

Manufacturing execution systems (MES) are computerized systems used in manufacturing to track and document the transformation of raw materials to finished goods. MES provides information that helps manufacturing decision makers understand how current conditions on the plant floor can be optimized to improve production output. MES works in real time to enable the control of multiple elements of the production process (e.g. inputs, personnel, machines and support services).


Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením

Convention on the Rights of Persons with Disabilities

Vývoj a popis.

Po skončení 2. světové války, US Navy cítilo potřebu získat prostředky pro úder jadernými zbraněmi, aby si udrželo svůj politický vliv. V krátkodobém horizontu bylo ideálním řešením vytvořit nosič jaderných zbraní z letounu působícího z letadlové lodi. Jaderná výzbroj té doby byla však velice objemná a velká, a proto vyžadovala velké letouny. Námořnictvo zatím zvolilo provizorní řešení, které spočívalo v úpravě hlídkových letounů Lockheed P2V Neptune pro starty z letadlové lodě pomocí přídavných raketových motorů (JATO), přičemž první test proběhl v roce 1948. Nevýhodou bylo, že Neptune nemohl zpátky přistát na palubě letadlové lodi, takže posádka by musela po úderu vyhledat přátelské pozemní letiště nebo sednout na mořskou hladinu poblíž plavidla US Navy. AJ Savage byl velký palubní útočný bombardér se smíšeným pohonem, který byl navržen k bombardování jadernými zbraněmi. Sloužil také jako letoun pro fotografický průzkum a později i jako tankovací letoun pro doplňování paliva ve vzduchu. Letouny North American AJ-1/2 a AJ-1/2P Savage sloužily u řady složených těžkých útočných letek námořnictva Spojených států mezi roky 1948–1956. Také sloužily u několika letek námořnictva pro fotografický průzkum. Verze letounů sloužících u těžkých útočných letek byly prvními bombardéry s jadernou výzbrojí, které byly schopny nejen startovat, ale i přistávat na palubě letadlové lodi.  Návrh letounu vznikal v době, kdy námořnictvo si chtělo pořídit stroje, které by poháněly v té době vznikající proudové motory, přesto se muselo ale spoléhat na jednoduché, ale osvědčené pístové motory. Proudové motory té doby byly nespolehlivé a měly velkou spotřebu paliva. Na druhou stranu, bylo jasné, že mohou poskytovat výkon, který pístový motor nebude moci nikdy poskytnout. Kompromisem bylo vybavit letoun Savage dvojicí pístových hvězdicových motorů Pratt & Whitney R-2800 s velkým dmychadlem, které byly umístěny v motorových gondolách na křídlech letounu. Navíc byl na zádi letounu umístěn jeden proudový motor Allison J33. Zajímavé bylo, že oba typy motorů používaly stejný druh paliva. Tento smíšený pohon přidával letounu na výkonu při vzletu a v boji. Ve velkých výškách dosahoval tento na první pohled trochu neohrabaný letoun (avšak aerodynamicky velice čistý) pozoruhodných rychlostí. Často přes 740 km/h (460 mph), přičemž soudobé proudové stíhačky nebyly o mnoho rychlejší. První sériový Savage poprvé vzlétnul v květnu 1949 a první přistání na letadlové lodi USS "Coral Sea" (CV-43) se uskutečnilo 31. srpna 1950.  První verze letounu AJ-1 byla později přestavěna na letouny pro doplňování paliva ve vzduchu, přičemž veškeré potřebné vybavení bylo umístěno v pumovnici letounu. Toto vybavení zahrnovalo hadice, palivová čerpadla, zdroj elektrické energie a další. Zásoba paliva byla zvětšena pomocí přídavných nádrží na koncích křídel. Tankovací letouny AJ-1 byly použity při doplňování paliva během pokusu o transkontinentální rychlostní rekord ("Projekt Bullet"), který provedl John Glenn na stroji F8U Crusader.  Verze AJ-2 poprvé vzlétla 19. února 1953. Tato verze měla vylepšené motory, větší svislou ocasní plochu a vodorovné ocasní plochy bez vzepětí na rozdíl od předchozí verze, která měla tyto plochy skloněné směrem nahoru.  Další verze s označením AJ-2P sloužila pro fotografický průzkum. Tato verze nesla i osvětlovací bomby pro noční fotografování. Letoun nesl 18 kamer, přičemž většina z nich pracovala zcela automaticky. Letoun byl schopen průzkumu v noci a v malých výškách. I verze AJ-2P měla zvětšenou zásobu paliva.  Letoun Savage nezůstal ve službě příliš dlouho. Letectví v té době prodělávalo bouřlivý rozvoj a sám letoun byl považován za provizorní řešení. V době kdy letoun prodělával svůj první let, americké námořnictvo již zadalo práci na mnohem lepším nástupci, kterým byl plně proudový stroj Douglas A-3 Skywarrior.

Dochované exempláře.

Do dnešních dnů se zachoval pouze jediný exemplář stroje. Jedná se o letoun A-2B Savage, BuNo "130418", který je vystaven v Národním muzeu námořního letectví ("National Museum of Naval Aviation") na námořní letecké základně Pensacola na Floridě. Nicméně, je známo, že vrak tohoto letounu (BuNo "134060") se nachází i v pobřežních vodách Filipín, kam se potopil po selhání motoru v lednu 1957.

Varianty.

XAJ-1 AJ-1 (A-2A) AJ-2 (A-2B) AJ-2P

Specifikace (AJ-1).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních „Standard Aircraft Characteristics AJ-1 "SAVAGE"“.

Uživatelé.

Spojené státy americké

North American AJ Savage (později A-2 Savage) byl palubní bombardovací letoun postavený pro námořnictvo Spojených států (US Navy) společností North American Aviation. Kontrakt na dodání letounů byl uzavřen v červnu 1946, letoun poprvé vzlétnul 3. července 1948 a vstoupil do služby v druhé polovině roku 1949.

The North American AJ Savage (later A-2 Savage) was a carrier-based medium bomber built for the United States Navy by North American Aviation. The aircraft was designed shortly after World War II to carry atomic bombs and this meant that the bomber was the heaviest aircraft thus far designed to operate from an aircraft carrier. It was powered by two piston engines and a turbojet buried in the rear fuselage. The AJ-1 first became operational in 1950 and several were based in South Korea during 1953 as a deterrent against the Communists. Of the 140 built, plus three prototypes, 30 were reconnaissance aircraft. Inflight-refueling equipment was deployed on the Savage in the mid-1950s. The bomber was replaced by the Douglas A3D Skywarrior beginning in 1957.


Brzký život.

Plante se narodil na farmě nedaleko Notre-Dame-du-Mont-Karmel u města Québec v Kanadě jako první z 11 děti. Jeho rodina byla časem nucena se přestěhovat do Shawinigan Falls, kde jeho otec pracoval jako továrník v místní továrně. V roce 1932 začal Plante hrát hokej s tenisovým míčkem. Když mu bylo pět, spadl ze žebříku a zlomil si ruku. Zlomenina se nikdy nepodařila doléčit. To hodně ovlivnilo jeho styl chytání. Plante trpěl v dětství astmatem, to mu zabránilo v delším pobytu na bruslích a proto se přiklonil ke hře na brankářském postu.  Plante vstoupil do organizovaného hokeje ve 12 letech. Dostal se do školního týmu, ale vlastně hrál jen proto, že nebyl dostupný žádný jiný brankář.  V roce 1947 dokončil střední školu. Po dokončení studia vzal práci jako úředník v továrně Shawinigan. O několik týdnů později mu nabídl tým Quebec Citadelles $ 85 za týden aby hrál pro ně, to byl začátek jeho profesionální kariéry. Jeho přezdívka byla Snake (had).

Kariéra.

Menší ligy.

Plante se připojil ke Quebec Citadelles v roce 1947. Od začátku sezóny chytal svým stylem, který byl účinný a navíc uchvátil fanoušky. Právě díky němu ještě téhož roku prorazily Citadelles do finále Montreal Junior Canadiens ligy. Po sezóně byl Plante vyhlášen nejužitečnějším hráčem svého týmu.  Generální manažér Frank J. Selke si nadaného brankáře všimnul a 17. srpna mu nabídl smlouvu s organizací Canadiens. Plante samozřejmě přijal. Vydělal si 4500 dolarů za sezónu a 500 dolarů za cvičení s Canadiens.  V roce 1949 se oženil s Jacqueline Gagne, měli dva syny, Michela a Richarda.

Montreal Canadiens.

V lednu 1953 byl Plante povolán hrál za Montreal Canadiens, protože Gerry McNeil, tehdejší brankář, odešel kvůli zlomené čelisti.  Později v průběhu sezóny 1952-1953 hrál Plante v play-off proti Chicago Black Hawks. Vyhrál svoje první playoff, Montreal získal tuto sérii a nakonec i Stanley Cup. Planteho jméno bylo tedy vyryto na poháru poprvé. Na začátku roku 1953 se vrátil Gerry McNeil, ale byl předělen do Buffala. Na jaře roku 1954 se Plante podrobil operaci levé ruky. Operace byla úspěšná.  Plante hrál v Montrealu až do roku 1963 během tohoto období vyhrál Stanley Cup ještě pětkrát.

Opravdový odchod z hokeje.

Plante odešel poprvé z profesionálního hokeje v roce 1965 a podruhé se k hokeji vrátil v roce 1968. Doopravdy z hokeje odešel během sezóny 1974-75. Během let 1968 a 1975 vystřídal kluby: New York Rangers, St. Louis Blues, Toronto Maple Leafs, Boston Bruins, Edmonton Oilers a kluby z nižších lig. Plante odešel kvůli smrti svého mladšího syna a zdravotním problémům.

Odchod do důchodu a smrt.

Plante po ukončení aktivní hokejové kariéry trénoval brankáře a konzultanty v několika týmů NHL, včetně týmů Oakland Seals, Philadelphia Flyers, Montreal Canadiens a St. Louis Blues. Poté, co přestal trénovat, odstěhoval se Plante do Švýcarska se svou druhou manželkou Raymonde Udrisardovou. Roku 1978 byl Jacques Plante slavnostně uveden do hokejové síně slávy. Na podzim roku 1985 mu byla diagnostikována rakovinou žaludku, na kterou v Ženevě v nemocnici 29. února 1986 zemřel.  Po jeho smrti byla založena Jacques Plante Memorial Trophy v Americe a Jacques Plante Trophy ve Švýcarsku, také hlavní hokejová aréna ve Shawiniganu (městě kde vyrůstal) byla pojmenována po něm – Aréna Jacques Plante. Plante se hlavně zasloužil o rozvoj hokejové masky, kterou vlastně vymyslel.

Joseph Jacques Plante (17. ledna 1929, Notre-Dame-du-Mont-Karmel, Kanada – 27. února 1986, Ženeva, Švýcarsko) byl kanadský profesionální hokejový brankář. Během své kariéry, trvající od roku 1947 do roku 1975 byl považován za jednoho z největších hokejových inovátorů. V letech 1953 až 1963 hrál Plante za Montreal Canadiens, během tohoto období vyhrál Stanleyův pohár šestkrát, včetně pěti po sobě jdoucích vítězství.

Joseph Jacques Omer Plante (; January 17, 1929 – February 27, 1986) was a Canadian professional ice hockey goaltender. During a career lasting from 1947 to 1975, he was considered to be one of the most important innovators in hockey. He played for the Montreal Canadiens from 1953 to 1963; during his tenure, the team won the Stanley Cup six times, including five consecutive wins. In 2017 Plante was named one of the "100 Greatest NHL Players" in history.


Datum bitvy.

Datum 390 př. n. l. je založené na popisu bitvy římským historikem Liviem a římském datovacím systému Varroniánské chronologie. Starověký řecký historik Polybius, který používal řecký datovací systém, odvodil datum bitvy mezi roky 387 a 386 př. n. l. Plútarchos napsal, že bitva proběhla těsně po letním slunovratu, když byl měsíc téměř v úplňku, o něco více než 360 let od založení Říma. To by bylo krátce po roce 393 př. n. l. Tacitus napsal, že bitva proběhla před 15. srpnem římské datace, což odpovídá 18. červenci.

Předehra.

Galské kmeny Senonů a Arvernů následovaly příklad několika dalších galských kmenů a z přelidněné Galie se odebraly do pádské nížiny, kde dříve dominovali Etruskové, v té době již oslabení římskými výboji. Protože levobřežní Padánie byla již obsazena jejich galskými předchůdci, přešli Senoni s Arverny a dalšími kmeny řeku Pád a následně postupovali na jih a oblehli město Clusium (dnes Chiusi). Clusijané požádali o pomoc Řím. Římané vyslali ke Galům vyslance. Podle Tita Livia byli římskými vyslanci tři synové Marka Fabia Ambusta z mocné patricijské rodiny. Ti byli spíše stateční než moudří. Vyzvali Galy, aby jejich spojence a přátele nechali být, jinak by došlo na válečné akce. Galové, dosud Římanů neznalí, by nebyli proti, pokud by jim byla přenechána půda, kterou Galové potřebují a kterou Klusijští neobdělávají. Římští vyslanci to odmítli a vášně poněkud vzkypěly. Následné bitky se zúčastnili i Fabiové a Quintus Fabius dokonce probodl jednoho z galských náčelníků, což bylo a je hrubé porušení přirozeného zvykového práva - chování vyslanců, a tedy „"casus belli"“.  Po tomto incidentu došlo k diplomatickému jednání mezi Římem a Galy, kteří žádali nápravu. Římský senát jejich požadavky odmítl. Mnoho Římanů s tím nesouhlasilo: požadovali při věhlasném římském smyslu pro dodržování práva vydání provinilého vyslance Galům. Ono odmítnutí vyprovokovalo trestnou výpravu Galů vedenou Brennem.

Bitva na řece Allia.

Nejednota v názoru na spravedlnost války, rychlá reakce Galů a římská nepřipravenost vedla k tomu, že nastoupilo šest neúplných legií - tehdy jen milicí (neprofesionálních nepříliš dobře vycvičených vojáků). Bitva proběhla 18. července, který potom vstoupil do římských dějin jako „"dies ater"“ (černý den), na břehu řeky Allia, nedaleko jejího ústí do Tibery (asi 16 a 1/4 km od Říma). Vojenští tribuni nevybrali předem umístění tábora a ani nezbudovali násep, za nějž by vojáci mohli v případě potřeby ustoupit. Rovněž opomněli zpytovat vůli bohů a obětovat jim.  Galů byla přesila. Vojenští tribuni roztáhli formaci, aby nemohli být obklíčeni. Zálohu umístili na vyvýšeninu vpravo. Brennus se napřed vrhl na římskou zálohu a přestože měla výhodu terénu, bylo jí to málo platné. Lehce vystrojená a vyzbrojená křídla byla zahnána. Skoro celé levé křídlo, které se dalo na rychlý útěk, bylo na břehu Tibery nepřítelem pobito nebo se utopilo. Přeživší Římané - a bylo jich hodně - uprchli hlavně do Veii, ale ani nedali vědět v jakém stavu jsou a kde.

Zmatek po bitvě.

Jen zbytek pravého křídla armády se v panice vrátil do Říma, kde jeho vojáci ani nezavřeli brány a utekli na opevněný Capitol (jeden z římských pahorků) - 45 m nad mořem. V jeho severní části byl hrad (citadela - tvrz - pevnost) 48 m nad mořem (kdežto Řím jen 20 m nad mořem) rozloha onoho hradu byla jen asi hektar. Tam se také stáhla část z bojeschopných mužů, kteří v Římě zrovna byli, i s rodinami a zásobami, a vedení státu. Většina ostatních se zachránila ve městech v okolí, hlavně v Caere (dnes Cerveteri), kam byla dopravena i většina bohoslužebných předmětů, které nebyly na Capitolu. Galové ještě večer přitáhli k městu a zmateně se před ním utábořili. Následujícího jitra do něj vtáhli.

Obsazení Říma, obležení Capitolu a vyplenění Říma.

Město vypadalo opuštěně. Tenkrát ještě neexistoval pojem "Otevřené město" a Galové nevěděli co dělat: staří Římané zůstali ve svých domech a oblékli se do svátečního. Řada starých patriciů se tak odebrala do chrámů. Hádka v něm mezi Marcem Papiriem a galským válečníkem, který mu sahal na vousy, byla podnětem k vraždění a začátku plenění Říma: co mělo nějakou cenu a šlo odnést Galové odnesli, co šlo zkonsumovat zkonsumovali - zbytek zničili a postupně pálili, což v tehdy převážně dřevěném městě znamenalo jeho úplnou zkázu, aby obležené na Capitolu demoralisovali a přiměli je ke kapitulaci. Při jednom kontaktu Římanů, kteří se začali organizovat v okolních městech, se senátem, si asi obléhatelé všimli, že se na strmý Capitol dá vylézt, a tak to jedné noci zkusili také. Stráže ani psi si ničeho nevšimli. Jen Junoniny posvátné husy daly vědět a vzburcovaly obránce. Galům se už okupace Říma zajídala, prostředí a klima jim nesvědčilo - vypukly mezi nimi nemoci. Při shánění potravy mívali ztráty.

Vae victis.

Galové nabídli, že za výkupné Řím vyklidí. Vyhladovělí Římané souhlasili. Cena byla sjednána na tisíc liber zlata. Galové při vážení použili těžší závaží. Když proti tomu vojenský tribun Quintus Sulpicius protestoval, přihodil galský náčelník Brennus k závažím ještě svůj meč se slovy "Vae victis", což znamená "„běda poraženým“".

Konsolidace.

Ještě v době obležení Capitolu byl ustanoven diktátorem Marcus Furius Camillus. Organizoval obranu, přemluvil Římany, aby se neodstěhovali do Veii a celkově se přičinil, až na urbanistickou chaotičnost, o obnovu Říma - města i moci státu. Byl potom zván „druhým zakladatelem města”.

Pochybnosti.

Často se pochybuje, že by se obránci Capitolu nevzdali a že by Camillus zabránil zaplacení výkupného a pobil z Říma odešlé Galy a sebral jim jejich kořist. Domněnkou potom je, že buď Livius nebo jeho zdroje si trochu historii přikrášlili.

Bitva na řece Allia se odehrála zřejmě roku 390 př. n. l. mezi galským kmeny Senony, Arverny aj. a Římskou republikou u soutoku řek Tibera a Allia, 11 římských mil (16 km) severně od Říma. Římané byli poraženi a Senoni následně vyplenili Řím.

The Battle of the Allia was a battle fought between the Senones (a Gallic tribe who had invaded northern Italy) and the Roman Republic. The battle was fought at the confluence of the Tiber and Allia rivers, 11 Roman miles (16 km, 10 mi) north of Rome. The Romans were routed and Rome was subsequently sacked by the Senones.


Expedice na K2 roku 1953.

Schoening patřil do sedmičlenného družstva vedeného Charlesem Houstonem, které se pokoušelo o prvovýstup na Čhogori (K2), druhou nejvyšší horu světa. Když zůstali uvězněni v bouři na Abruzziho pilíři ve výšce 7620 m (tj. ještě asi 1000 výškových metrů pod vrcholem), jeden z členů expedice Arthur Gilkey onemocněl žilní trombózou a pro záchranu jeho života bylo nezbytné ho okamžitě dopravit dolů. Zbytek výpravy ho začal v obtížných podmínkách spouštět zabaleného ve spacím pytli, ale v jednu chvíli jeden z členů uklouzl a strhl s sebou ostatní, navázané na lana. Před smrtelným pádem zachránil celou výpravu Schoening, který díky pohotovosti, síle a šikovnosti stihl zarazit svůj cepín do zledovatělé skály a udržel se tam tak dlouho, než se ostatní opět zajistili.  Záchrana Gilkeyho se však přesto nezdařila, protože při následném bivakování se z nejasných příčin uvolnil ze svého zajištění a zřítil se do hlubiny. Houston a ostatní spekulovali, že po prožitém dramatu se Gilkey sám odvázal nebo odřízl a obětoval svůj život, aby zachránil kamarády před dalším riskováním.  Schoeningovo zajištění („The Belay“) je každopádně považováno za jeden z nejslavnějších výkonů v dějinách horolezectví. Bezesporu jím zachránil svých pět kolegů před smrtí. Jeho dotyčný cepín je nyní k vidění v horolezeckém muzeu v Goldenu v Coloradu.

Další život.

V rámci americké výpravy vedené N. B. Clinchem Schoening 5. července 1958 spolu s Andy Kauffmanem jako první vystoupil na Gašerbrum I, jedenáctou nejvyšší horu světa. V prosinci 1966 se opět pod Clinchovým vedením zúčastnil prvovýstupu na nejvyšší horu Antarktidy Mount Vinson.  V roce 1996 se ještě, bezmála 70letý, v doprovodu svého synovce Kleva snažil vystoupit na Mount Everest, ale musel se zastavit v táboře III, když se u něj objevil nepravidelný srdeční rytmus. V kontextu právě probíhajících událostí (Tragédie na Mount Everestu) však mohl ještě hovořit o štěstí.  Pete Schoening, jeden z hrdinů horolezeckého nového zlatého věku, zemřel roku 2004 na rakovinu kostí ve svém domově v Kenmore nedaleko Seattlu.

Odkaz.

Roku 2006, po 53 letech od „zajištění“, se setkalo 28 potomků (dětí a vnuků) členů památné výpravy – lidé, kteří by se nikdy nenarodili nebýt Schoeningova hrdinského činu. Pojmenovali se „Children of the Belay“.  Po Schoeningovi je nazván Schoening Peak ve Vinson Massifu a také Putrid Pete's Peak ve státě Washington.

Peter Kittilsby „Pete“ Schoening (30. července 1927 – 22. září 2004) byl americký horolezec, který se proslavil svým mimořádným hrdinstvím při pokusu o prvovýstup na K2 roku 1953. V roce 1958 se pak stal jedním z prvních dvou lidí, kteří dokázali zdolat osmitisícovku Gašerbrum I, a roku 1966 byl členem skupiny, která poprvé vystoupila nejvyšší horu Antarktidy Vinson Massif.

Peter Kittilsby Schoening (July 30, 1927 – September 22, 2004) was an American mountaineer. Schoening was one of two Americans to first successfully climb the Pakistani peak Gasherbrum I in 1958, and was one of the first to summit Mount Vinson in Antarctica in 1966.