Životopis.

Předpokládá se, že Bernardo Francesco Paolo Ernesto Bellotto se narodil v Benátkách 20. května 1722 jako třetí dítě do rodiny Bellottů. Datum 30. ledna 1720, které je někdy chybně uváděno jako den Bernardova narození, je dnem narození jeho staršího bratra Michiela Bernarda Antonia Eugenia. Jeho otec Lorenzo Antonio Bellotto byl obchodníkem s nemovitostmi. Fiorenza Domenica Canal, malířova matka, byla sestrou známého benátského vedutisty Giovanni Antonia Canala. Jako čtrnáctiletý se začal učit malířským technikám v dílně svého strýce. V roce 1738 se stal členem benátského malířského cechu "Fraglia dei Pitori".  Na pozvání hraběte Andrey Geriniho Bellotto navštívil Florencii, aby pro hraběte vytvořil několik obrazů města (1740). V listopadu následujícího roku se v Benátkách oženil s Marií Elisabett Pizorno. Na podzim roku 1742 (15. října) se jim narodil syn Lorenzo Francisco Bellotto, později také malíř a otcův pomocník. Během následujícího roku vzniklo několik kreseb a olejomaleb, jež dokládají, že Bellotto, spolu se strýcem, navštívil oblast Brenta a Padovu. Dále Bellotto pokračoval již sám, aby přes Florencii, Luccu a Livorno dorazil na jaře 1742 do Říma. Ale již v červenci téhož roku se vrátil do Benátek. Vzniklé skicy a kresby Bellotto využil při malbě pohledů na Řím. Vznikla tak řada z části smyšlených pohledů na antické památky města (capriccios), v nichž někteří historici umění vidí autorství Bellottovo, jiní jeho strýce Canaletta.  Od roku 1744 pokračoval v návštěvách italských měst v Lombardii a Piemontu, včetně Verony a Turína. V té době začal královské objednávky signovat svým jménem s přídomkem "Canaletto".  V roce 1746 byl pozván do Drážďan jako dvorní malíř saského kurfiřta Augusta III. Polského. V dubnu 1747 Bellotto s rodinou opustil Benátky, aby se do rodného města již nikdy nevrátil. Mezi léty 1747 a 1756 Bellotto namaloval řadu pohledů na Drážďany a později i na město Pirna a pevnost Königstein. Se začátkem "Sedmileté války" (1756–1763), kdy Sasko obsadila pruská vojska, Bellotto odešel do Vídně, kde zůstal až do začátku roku 1761. Během tohoto pobytu Bellotto namaloval pro císařský dvůr cyklus obrazů s pohledy na Vídeň a tamní paláce. Maloval také pro významné šlechtice. Dokladem toho je obraz "Lobkowiczký palác ve Vídni", který si u malíře objednal Ferdinand Filip, 6. kníže Lobkowicz (olej na plátně, 1759/60, Lobkowické sbírky, Pražský hrad).,  Vybaven doporučujícím dopisem Marie Terezie se Bellotto v lednu 1761 vydal do Mnichova ke dvoru bavorského kurfiřta Maxmiliána III. Josefa (1727–1777). Koncem roku 1761 se však vrátil do Drážďan, které rok předtím poškozené pruským odstřelováním. Mezitím zemřel jeho podporovatel, saský kurfiřt August III., a tak byl přijat na nově vzniklou Drážďanskou akademii jako profesor perspektivy. Během druhého pobytu v Drážďanech (1761–1766) vznikla řada obrazových replik Drážďan a okolí, ale i Vídně a Mnichova. Na obraze válkou poškozených Drážďan se podílel i Bellottův syn Lozenzo (1744–1770).  V roce 1766 se Bellotto společně se synem vydal do Ruska, kam je pozvala carevna Kateřina II. Veliká (1729–1796). V lednu 1767 se cestou do Petrohradu zastavili ve Varšavě na dvoře polského krále Stanislawa II. Augusta Poniatowského (1732–1798). Jeho cesta do Petrohradu se proto neuskutečnila. Navíc v roce 1768 se stal malířem královského dvora. Vedle vedut Varšavy Bellotto za pomoci syna Lorenza namaloval pro královský hrad Ujazdów cyklus pohledů na Řím podle Piranesiho grafických listů. V té době Bellotto vznikl obraz s historickou tematikou nazvaný "Volba Stanislawa Augusta Poniatowského polským králem" (1778) provedený ve dvou verzích. Rekonstrukce hradu "Ujazdow" však vázla, a tak malíř začal pracovat přímo v dokončovaném varšavském královském zámku. V roce 1768 byl Bellotto jmenován dvorním malířem polského krále s ročním platem 400 dukátů.  Od roku 1770 pracoval na sérii obrazů s pohledy na Varšavu a Wilanóv pro Senátorský sál ve varšavském zámku. Ve funkci malíře na královské dvoře působil až do své smrti roku 1780. Byl pohřben ve varšavském kapucínském kostele na ulici Miodowa.

Umělecká tvorba.

Protože se Bernardo Belloto vyučil v dílně svého strýce Giovanni Antonia Canala, je pro historiky umění těžké odlišit tvorbu obou malířů. Na rozdíl od strýcovy malby oblohy v odstínech růžové a modré, používal přednostně hnědavých odstínů. Tím jsou Bellottovy obrazy bližší malbě vlámských malířů, stejně jako jeho zájem o přesné architektonické detaily, stejně jako o početné skupiny postav.

Obrazy.

Bellottova technika olejomalby vykazovala obecné charakteristiky. Malba na plátno předpřipravené lepidlem byla zahájena nanesením červené vrstvy, na kterou byla nakreslena mřížka odpovídající mřížce na vzorové kresbě obrazu. Vyobrazení přenášel z jednotlivých kresebných polí na plátno hnědou barvou. Větší objekty Bellotto maloval olejovými barvami, detailní dokresbu prováděl temperou. Průsvitnou barevnost obrazu umožňovala bezbarvá laková podmalba. Dále se Bellottovy obrazy vyznačují idealizovanou a hybridní perspektivou, často v různé míře se kombinující. Pro znázornění náměstí, a především kanálů a řek, Bellotto používal centrální perspektivu s jediným ústředním bodem, zatímco k zachycení vzdálených míst na vedutách měst používal dva středové body. V širokých pohledech na města s centrální perspektivou dále přidával vnitřní perspektivu, aby se vyhnul deformaci budov způsobenou jejich lokalizací, tvarem nebo výškou. K vysoké přesnosti zobrazovaných objektů Bellotto, podobně jako jeho strýc, používal přístroj "camera obscura".  Z doby před příjetím do malířského cechu se dochovalo jen několik Bellottových kreseb, avšak po jeho příjetí do malířského cechu využil Bellotto pozvání hraběte Geriniho k návštěvě Florencie (1740), aby pro něho namaloval několik vedut města. Během pobytu v Lombardii (1743) Bellotto vytvořil dvě veduty pro milánského arcibiskupa Pozzobonelliho a pohled na Vaprio pro hraběte Simonetta. V roce 1745 Bellotto namaloval dvě veduty Turína pro savojského vévodu Karla Emanuela III., krále Sardinie a Piemontu. O dva roky později vznikly první veduty Drážďan pro kurfiřta Augusta III. Polského. V roce 1759, kdy již pobýval ve Vídni, namaloval tři veduty pro Václava Antonína, knížete z Kaunitz, a pro Josefa Václava, knížete z Lichtensteina. Krátce poté zhotovil cyklus třinácti vedut Vídně, zámku Schönbrunn a Hofburgu pro panovnici Marii Terezii.  Počátkem roku 1761 však odjíždí z Vídně do Mnichova, aby zde namaloval tři pohledy na Mnichov a na barokní zámek Nymphenburg pro bavorského kurfiřta. Po náhlé kurfiřtově smrti se Bellotto vrátil do Drážďan, kde pro nově vzniklou Uměleckou akademii zopakoval motivy ze starších pohledů na Drážďany, Pirnu a Königstein.  Po příjezdu do Varšavy Bellotto namaloval sérii šestnácti pohledů na Řím podle grafických listů Giovanni Battisty Piranesiho (1720–1778). Veduty byly určeny pro hrad Ujadzów. Současně se synem Lorenzem malují první veduty Varšavy. Po synově smrti (1770) se již sám věnoval cyklu varšavských vedut určených pro Místnost senátorů ve varšavském zámku.  Cyklus varšavských vedut byl ovlivněn Stanislawem II. Augustem, který jím chtěl zapůsobit především na senátory a zahraniční vyslance. Obraz "Volba Stanislawa II. Augusta" měl proto diváka přesvědčit o vladařově legitimitě. Proto tento velkoplošný obraz visí v předsálí ve výši očí a je umístěn podél dveří do trůnního sálu. Další Bellottovy obrazy pak měly diváka přesvědčit o vladařově péči o město, včetně budované mimoměstské zástavby. Vznikl tak cyklus dvaceti šesti pohledů na Varšavu, které díky mimořádné topografické přesnosti posloužily při obnově válkou zničeného města.

Kresby.

V dílně svého strýce Antonia Canala se Bellotto naučil pracovat s malou "camera obscura" určenou pro detaily vedut, zatím co velký přístroj byl určen pro panoramatické pohledy. Vzniklé kresby tak byly montáží projekce z obou přístrojů, které nacházíme na kresbách s jednotnou perspektivou. Příkladem může být Bellottova kresba "Canal Grande od Palazzo Corner–Spinelli směrem k Rialtu" (1738). Takto vzniklé kresby byly základem obrazů, ve kterých malíř volně měnil proporce i světlo a stín oproti skutečnosti. K dosažení konečné podoby kresebného návrhu Bellotto používal jedno i vícebodové perspektivy. Hybridní forma perspektivy na Bellottových panoramatických pohledech na města pak divákovi dovolovala jít kolem obrazu tam i zpět a sledovat měnící se malířův pohled na město. Dobře to dokumentuje Bellottův obraz "Pohled na Mnichov od východu" (1761).

Grafické listy.

První Bellottovy grafické listy vznikly již v době, kdy pracoval ve strýcově dílně. Dokládají to fiktivní vyobrazení italských památek a budov ("capriccios" v Kabinetu mědirytin, Drážďany). Některé lepty dokonce předcházely velkoplošným obrazům, jak je tomu v případě leptu (1747) a obou verzí obrazu "Pohled na Drážďany z pravého břehu Labe s Augustovým mostem" (1748 a 1751/53). Jindy grafický list vznikl téměř ve stejné době jako obrazy. Dokládají to obrazy a grafický list s názvem "Neumarkt od Jüdenhofu" (1749). Naopak v případě drážďanského "Kreutzkirche" vznikl lept více než pět let po vzniku kresby, a následně i obrazů pro krále Augusta III. a pro jeho prvního ministra Jindřicha, vévodu von Brühl (1700–1763). Bellottův zájem o krajinu dokládá několik kreseb, leptů a obrazů z let 1763 až 1766 zobrazujících pevnost "Königstein". Tato díla dokládají, že v 60. letech 18. století Bellotto dosáhl vrcholu ve své umělecké tvorbě.

Umělecko-historický význam Bellottova díla.

Bellottovy pohledy na města, okolní krajinu a lidi od Benátek, přes Drážďany a Vídeň, až po Varšavu, jsou ikonami historické malby 18. století.Fascinují diváka především dokonalou souhrou topografické přesnosti a umělecké svobody. Jsou to především realisticky pojaté krajiny a virtuózní architektonické fantazie, které vedly ke znovuobjevení uměleckých schopností Bernarda Bellotta, zvaného "Canaletto". Díky topografické přesnosti a malířově zálibě v detailu byly Bellottovy veduty Varšavy použity jako vodítko při obnově města po 2. světové válce.

Bernardo Bellotto, známý pod strýcovým přídomkem Canaletto (30. ledna 1720/1721, pravděpodobněji však 20. května 1722, Benátky – 17. října 1780, Varšava) byl italský malíř a grafik, příslušník benátské malířské školy zobrazující městské veduty. Podobně jako jeho strýc Giovanni Antonio Canal, zvaný taktéž "Canaletto", se stal významným malířem topograficky přesných obrazů měst, kreslířem a grafikem. V jeho obrazech doznívá tradice benátského kolorismu.

Bernardo Bellotto, (c. 1721/2 or 30 January 1721 – 17 November 1780), was an Italian urban landscape painter or "vedutista", and printmaker in etching famous for his "vedute" of European cities (Dresden, Vienna, Turin and Warsaw). He was the student and nephew of the famous Giovanni Antonio Canal Canaletto and sometimes used the latter's illustrious name, signing himself as Bernardo Canaletto. In Germany and Poland, Bellotto called himself by his uncle's name, Canaletto.


Přípravné období.

Přípravné období řeči se vyznačuje tím, že si dítě začíná osvojovat zručnost a návyky, na základě kterých později vzniká skutečná řeč. Konkrétně se jedná o předverbální projevy jako křik či broukání, které postupně zanikají a jsou nahrazeny verbálními projevy, a neverbální projevy jako například zrakový kontakt, které sice nemusí být vázány na budoucí mluvenou řeč, ale které přetrvávají v různých formách během celého života. Některé projevy, které také ovlivňují vývoj řeči, se začínají objevovat dokonce ještě před narozením dítěte. Jedná se o nitroděložní kvílení, polykací pohyby dítěte či dumlání palce.  Jeden z prvních projevů novorozence je křik neboli primitivní nepodmíněný hlasový reflex, který ještě nemá ze strany novorozence žádný signální význam a subjektivní oznamovací funkci. V oblasti neverbální komunikace lze u dítěte obvykle již od druhého až třetího týdne pozorovat úsměv, tedy vrozený výrazový pohyb. Až kolem šestého týdne života se začíná křik měnit, zvětšuje se jeho rozsah i intenzita a především se již objevuje schopnost vyjádřit pocity. Tvrdý hlasový začátek křiku signalizuje nelibost, bolest či nespokojenost, naopak měkký hlasový začátek spokojenost. Díky opakování sacích pohybů a postupnému objevování možnosti pohybu jazyka a rtů se u dítěte také zvětšuje škála zvuků, které společně s měkkým hlasovým začátkem tvoří broukání.  Broukání má charakter jednoduché artikulace, objevuje se přibližně ve třetím měsíci života, a jelikož bývá doprovázeno pozitivními emocemi, dítě z něj má radost. Na broukání plynule navazuje období pudového žvatlání. Jedná se o hru dítěte s řečovými orgány, kdy podobné pohyby jako při příjmu potravy doprovází hlasem. V tomto stádiu ještě nelze mluvit o vědomé sluchové kontrole, proto jsou vydávané hlásky variabilní a nefixují se. K pudovému žvatlání dochází i u neslyšících, jelikož ještě není přítomná vědomá sluchová kontrola a sluchová zpětná vazba. V tomto období dítě objevuje možnosti melodie a tvoří zvučky, které někdy mohou připomínat hlásky či slova.  Přibližně v šestém až osmém měsíci dochází ke změně pudového žvatlání na žvatlání napodobivé. Zde již dochází k zapojení vědomé sluchové a zrakové kontroly, dítě si všímá pohybů mluvidel u lidí ve svém okolí, začíná vlastní zvuky připodobňovat hláskám mateřského jazyka a pro vyjádření svých pocitů využívá modulační faktory řeči – napodobuje melodii, výšku či rytmus řeči. Žvatlání je záležitostí interakce vrozených dispozic a učení, dítě v tomto období již tvoří pouze hlásky, které se vyskytují v jeho rodném jazyce, a jednotkou řeči je slabika.  Kolem desátého měsíce nastává poslední stadium před vlastním rozvojem řeči, stadium rozumění, kdy dítě ještě nedokáže chápat obsah slov, ale slyšené zvuky dokáže asociovat s představou často se opakující konkrétní situace. Dítě spojuje předměty a situace se slovy, reaguje na zvuky slov, která postupně začínají nabývat význam. Toto období je významné také z hlediska vrůstání dítěte do svého kulturního prostředí. Nepodnětné prostředí v rodině či citový chlad další vývoj zřetelně brzdí.  Ke konci prvního roku dítě tedy brouká či žvatlá, aby vyvolalo sociální interakci, upoutává pozornost křikem, reaguje na své jméno, ohlíží se po hlase, vydává zvuky a slabiky, které mohou připomínat skutečnou řeč, a napodobuje různé zvuky. V prvním roce života se dítě učí naslouchat všemu, co je pro vývoj řeči nezbytné. Jedná se o období, kdy děti začínají napodobovat slova, která slyší, a proto je pro vývoj řeči velice důležitá především slovní stimulace.

Vlastní vývoj řeči.

Vlastní vývoj řeči nastává po prvním roce života a lze ho rozdělit do pěti stadií. Prvním z nich je stadium emocionálně-volní, ve kterém dítě používá první verbální projev pro vyjádření svých přání, citů či proseb. Takovým verbálním projevem jsou slova, která mají význam věty, tedy tzv. jednoslovné věty. První slova jsou spojována s konkrétními osobami či věcmi a jsou jednoslabičná i víceslabičná. S prvními slovy dítě však nepřestává využívat dorozumívání na předverbálně-neverbální úrovni (například pláč či mimiku).  V rozmezí roku a půl až dvou let můžeme pozorovat egocentrické stadium, kdy dítě začíná objevovat mluvení jako činnost. Opakuje slova, napodobuje dospělé a začíná tvořit dvouslovné věty na základě spojení dvou vět jednoslovných, ne však ještě se správnou gramatickou strukturou.  V asociačně-reprodukčním stadiu získávají prvotní slova pojmenovávací funkci. Dítě přenáší výrazy, které zaznamenalo ve spojitosti s určitými jevy, na jevy podobné, čímž vytváří jednoduché asociace. Mezi druhým a třetím rokem života dochází u dítěte k rozvoji komunikační řeči. Dítě si totiž začíná všímat, že řečí lze usměrňovat dospělé a učí se pomocí ní dosahovat cíle.  Kolem třetího roku nastává stadium logických pojmů. Postupně se slova, která byla spojena s konkrétními jevy, na základě abstrakce stávají všeobecnými pojmy. Není překvapivé, že osvojování si takových těžkých myšlenkových operací neprobíhá bez těžkostí, kterými mohou být opakování hlásek, slabik, slov či zadrhávání v řeči. Právě v tomto období, mezi třetím až čtvrtým rokem, probíhají u dětí tzv. fyziologické obtíže v řeči, což jsou potíže vývojové, dalo by se tedy říci, že na ně má dítě přirozený nárok a že ve většině případů vymizí.  Posledním stadiem ve vlastním vývoji řeči je stadium intelektualizace řeči, ke kterému dochází na přelomu třetího a čtvrtého roku. Dítě již vyjadřuje své myšlenky obvykle obsahově i formálně přesně. Rozšiřuje se slovní zásoba, prohlubuje a zpřesňuje se obsah slov a gramatických forem. Tato etapa přetrvává až do dospělosti. Základ v oblasti jazykových schémat, slovní zásoby, přesné artikulace či schopnosti pohotově komunikovat se však zakládá již v předškolním věku.

Ontogenetický vývoj řeči (vývoj řeči, ontogeneze řeči) zahrnuje vývoj řeči jedince během jeho života. Znalost vývoje řeči u zdravých dětí je podstatná pro logopedickou praxi, která se zabývá rozvojem řeči u dětí s různými obtížemi v komunikačních schopnostech.

Language development in humans is a process starting early in life. Infants start without knowing a language, yet by 10 months, babies can distinguish speech sounds and engage in babbling. Some research has shown that the earliest learning begins in utero when the fetus starts to recognize the sounds and speech patterns of its mother's voice and differentiate them from other sounds after birth.


2008 (květen 28-29, 2008).

Hlavními tématy této první konference byly OpenSocial, App Engine, Android, Google Maps API a Google Web Toolkit.  Jako řečníci zde přednášeli David Glazer, Alex Martell, Steve Souders, Dion Almaer, Mark Lucovsky, Guido van Rossum, Jeff Dean, Chris DiBona, Josh Bloch, Raffaello D' Andrea, a Geoff Stearns.

2009 (květen 27-28, 2009).

Hlavními tématy byly Android, App Engine, Chrome, Google Web Toolkit, OpenSocial, Google AJAX APIs, a Google Wave.  Řečníci tohoto roku byli Aaron Boodman, Adam Feldman, Adam Schück, Alex Moffat, Alon Levi, Andrew Bowers, Andrew Hatton, Anil Sabharwal, Arne Roomann – Kurrik, Ben Collins – Sussman, Ben Galbraith, Ben Lisbakken, Brad Chen, Brady Forrest, Brandon Barber, Brett Slatkin, Brian Fitzpatrick, Brian McRae, Bruce Johnson Casey Whitelaw, Charles McCathieNevile, Charles Chen, Juicy Trewhalla, Chris Chabot, Chris DiBona, Chris Mertens, Chris Pruett, Chris Schalk, Cody Simms, Cyrus Mistry, Damon Lundin, Dan Bornstein, Dan Holevoet, Dan Morrill, Dan Peterson, Daniel Jefferies, Daniel S. Wilkerson, Dave Bort, Dave Carroll, Dave den, Dave Peck, David King, David Sehr, David Sparks, DeWitt Clinton, Derek Collison, Dhanji Prasanna, Dion Almaer, Don Schwarz, Eric Bidelman, Eric Sachs, Gerardo Capiel, Gregg Tavares, Guido van Rossum, Guillaume Laforge, Henry Chan, Ian Fette, tj.v Valdez, Itai Raz, Jacob Lee, Jeff Fisher, Jeff Ragusa, Jeff Sharkey, Jeffrey Sambells, Jerome Mouton, Jesse Kocher... (Je jasně vidět, že se změnil velikostní rozsah konference).  Hardwaroví návštěvníci konference

2010 (květen 19–20, 2010).

Hlavními tématy byly Android, App Engine, Chrome, Enterprise, Geo, Google APIs, Google TV, Google Web Toolkit, Social Web a Google Wave.  Mezi řečníky: Aaron Koblin, Adam Graff, Adam Nash, Adam Powell, Adam Schück, Alan Green, Albert Cheng, Albert Wenger, Alex Russell, Alfred Fuller, Amit Agarwal, Amit Kulkarni, Amit Manjhi, Amit Weinstein, Anders Sandholm, Angus Logan, Anne Veling, Arne Roomann – Kurrik, Bart Locanthi, Ben Appleton, Ben Cheng, Ben Collins – Sussman...  Hardwaroví účastníci Přímo na akci: HTC Evo 4G. Přednostní před akcí z USA : Motorola Droid. Přednosti před akci, kteří nejsou z USA: HTC a Nexus One.

2011 (květen 10-11, 2011 ).

Google tento rok představil Googlebooks a Acer.  Hlavní představení v oblasti Android:  Hlavní oznámení o Chrome a Chrome OS  Hardwaroví účastníci

2012 (červen 27–29, 2012).

Tato konference se konala Moscone Center West v San Franciscu a byla prodloužena na tři dny, místo pravidelných dvou.

Den první.

Hlavními tématy toho to dne byly Android, Google+ a Project Glass.  Oficiální ohlášení:

Den druhý.

Hlavními tématy v celém tomto dni se staly: Google Chrome, Cloud a Project Glass.

Den třetí.

Představení Mobile App Analytics a Google Analytics pro Android.

2013 (květen 15-17, 2013 ).

Google I / O 2013 se konala v Moscone Center v San Francisku. Očekávalo se představení aktualizací pro Android, Chrome OS, Google Chrome a dalších služeb v průběhu konference. Registrace byla otevřena 13. března 2013 07:00 PDT (GMT -7). Trvalo jen 49 minut a všechny lístky za $ 900 (nebo 300 dolarů za studenty a fakulty škol), se vyprodaly, a to i za předpoklady, že žadatelé o registraci musí mít oba účty Google+ a Google Wallet.  Při této konferenci byly využity dálkově ovládané vyhlídkové balóny, ovládané kamerou, která z ptačí perspektivy natáčela uvnitř konference.

Den první.

Představení a úvod:

Den druhý.

Hlavním tématem byly aplikace pro Google glass.

2014 (květen 25-26, 2014 ).

Termín konference byl 25.—26. června 2014. Registrace na konferenci roku 2014 byla otevřena 15. dubna a ukončena byla ukončena 18. dubna. Změnil se však její systém. Google letos bude vybírat a losovat účastníky na základě dotazníků, který byl povinný při registraci. Podle spekulaci budou mírně zvýhodněni designeři, protože letošní konference se bude z velké části věnována právě designu. Díky plánování redesignu (změna vzhledu) některých stěžejních aplikací, se oproti představení nových projektů, budou přednášky hlavně o aktualizaci stávajících aplikací. Konkrétně by se mělo jednat o GMail a Kalendář. Hlavně by však tato vývojářská akce měla být zaměřena na již zmíněný vzhled. Hlavní keynote se uskuteční 25. června a s největší pravděpodobností bude opět streamována skrze YouTube jak tomu bylo i v letech minulých.  Novinky tohoto roku:  Android  Chromebook Chromebook s operačním systémem Chrome OS založeným na systému Linux. Zařízení se primárně používají k provádění různých úkolů pomocí prohlížeče Google Chrome. Většina aplikací a dat sídlí v cloudu než na samotném počítači.  Google Fit Platforma pro sledování zdraví. Jedná se o sadu rozhraní API, který združuje data z více aplikací zařízení. Aplikace používá snímače k měření aktivity uživatele nebo v mobilním zařízení k zaznamenávání aktivit fyzické kondice, které jsou měřeny v souladu s cíli a zdraví uživatele.  Gmail

2015 (květen 28.-29.5. 2015).

Konference se konala v Shoreline Amphitheatre v San Francisku. Registrace na akci byla otevřena 17.-19.3.  Představené novinky:  Android Chrome Gmail Mapy Nanodegree – Android kurzy pro Udacity  Now Play Project Brillo  Nový operační sysém pro internet o věcech založených na Andoridu. Hardware:

2016 (březen 17.-19.3.2016).

Konference se opět konala v Shoreline Amphitheatre v San Francisku.  Novinky:  Allo  Mobilní aplikace pro instant messagign pro mobilní operační systémy Andorid a iOS s webovým klientem dostupným v prohlížečích Chrome, Mozzila, Firefox a Opera.  Android Assistant  Virtuální osobní asistent. Na rozdíl od Google assistant se může zapojit do dvoustranných konverzací.  Duo  Mobilní aplikace pro videohovory dostupná pro operační systémy Android a iOS. Uživtelům umožňuje videohovory ve vysokém rozlišení.  Firebase  Platforma pro vývoj mobilních a webových aplikací.  Home  Google HOme je značka inteligentních reproduktorů. Tyto reporoduktory umožňují uživatelům pomocí hlasových povelů komunikovat se službami pomocí inteligentního osobního assistenta Gooogle (Google Assistent)  Play integrace Chrome OS

Google I/O je každoroční konference zaměřená na vývoj, pořádaná společností Google v San Francisku v Kalifornii. Google I/O nabízí vysoce technické, do hloubky zaměřené budování webu, mobilní a podnikové aplikace Google, otevřené webové technologie jako jsou jako jsou Android, Chrome, Chrome OS, rozhraní API Google, Google Web Toolkit, App Engine, a další.

Google I/O (or simply I/O) is an annual developer conference held by Google in Mountain View, California. "I/O" stands for input/output, as well as the slogan "Innovation in the Open". The event's format is similar to Google Developer Day.


Popis.

Hrad byl postaven na konci údolí, kde se potok Lokva noří pod 123 m vysokou skálu. Stojí pod velkým převisem této skály u vstupu do jeskynního systému a tato poloha mu dala také jméno ("jama – jeskyně", tedy hrad před jeskyní). Jeskynní systém ("Predjamski Jamski sistem") je druhý nejrozsáhlejší ve Slovinsku a doposud bylo prozkoumáno 13 km. Archeologické nálezy z 50. let 20. století ukazují na obydlenost jeskyně v paleolitu.  Skládá ze dvou částí. Vnější část hradu se nachází v tzv. předjeskynní oblasti. Druhá část je vytesána do skály. Tyto dva objekty jsou jen odděleny jakousi kulisou, za níž se nachází hradní dvůr, jehož návštěva v každém ještě více umocní pocit majestátnosti. Na hradě je kromě expozice vstupní věž s palácem, jež je s již zmíněným dvorem spojena pouze systémem mostů a lávek. Dále se zde nachází nově vzniklé muzeum s rozsáhlou expozicí, hradní kaple a tzv. Jama pod gradom (jeskyni pod hradem), která se nachází hradem a propadáním řeky Lokve. V jeskyni s krápníkovou výzdobou je několik nápisů z konce 16. století. Jeskynní systém je tvořen většinou úzkými chodbami propojenými žebříky a lávkami. 700 m je zpřístupněno turistům.

Historie.

První písemná zmínka o gotickém hradu, tehdy nazvaném Luegg, pochází z roku 1274 a byl ve skále vybudován ve 12. století z popudu aquilejského patriarchy. Poloha hradu jej činila téměř nedobytným. Až v 15. století byl dobyt loupežným rytířem Erasmem Jamským, spojencem Matyáše Korvína. Název hradu se změnil na Predjamski grad. Roku 1484 byl po více než ročním obléhání Erasmus zabit a hrad se stal majetkem rodů Oberrugů. V roce 1511, za majitelů rodu Purgstallů byla vnější část hradu poničena zemětřesením.  V roce 1567 arcivévoda Karel II. Štýrský hrad pronajal baronu Janezi Cobenzlu, který si jej o 20 let později odkoupil. Roku 1570 prošel rozsáhlou renesanční přestavbou, kdy byl přistavěn vnější palác a tato podoba se z větší části dochovala do současnosti. V roce 1810 stavbu zdědil hrabě Mihael Coronini-Cronberg a v letech 1846–1945 patřil hrad do vlastnictví rodu Windischgrätz. Po druhé světové válce byl znárodněn a ve vlastnictví státu je dodnes.

Predjamský hrad ( ', ') se nachází v jihozápadní části Slovinska v obci Predjama, 9 km severozápadně od města Postojna a 40 km jihozápadně od Lublani, poblíž dálnice A1.

Predjama Castle ( or, German: "", ) is a Renaissance castle built within a cave mouth in south-central Slovenia, in the historical region of Inner Carniola. It is located in the village of Predjama, approximately 11 kilometres from the town of Postojna and 9 kilometres from Postojna Cave.


Život.

Liou Pang pocházel z rolnické rodiny žijící v okresu Pchej v komandérii Sishui (泗水郡), na severu současné provincie Ťiang-su (okres Feng v městské prefektuře Sü-čou). Sloužil jako starosta (亭長, "tching-čang") osady (亭, "tching", skupiny deseti vesnic). Za vlády čchinského císaře Čchin-š’-chuang-tiho měl jednou odvést skupinu vězňů do Li-šanu, cestou vězni dezertovali a Liou Pang ze strachu z trestu také utekl do hor a stanul v čele několikasetčlenné bandy. Po smrti Čchin-š’-chuang-tiho vypuklo povstání proti Čchinům vedené Čchen Šengem. Liou Pang se přidal k rebelům, ovládl rodný okres a přijal titul pána z Pchej (沛公, "Pchej kung"). Do svých služeb přijal schopné rádce, především Siao Chea a Cchao Šena. Záhy povýšil mezi generály povstaleckého státu Čchu, v jejichž čele formálně stál potomek čchuských králů Mi Siung-chuaj, král Chuaj z Čchu, a fakticky velitelé armády generál Siang Liang a po jeho smrti Siang Jü.  Roku 207 př. n. l. Liou Pang obsadil se svou armádou vlastní čchinské území (Kuan-čung, Země za průsmykem) včetně hlavního města, musel je však odevzdat Siang Jüovi. Poté Siang Jü krále Chuaje povýšil na císaře a říši rozdělil mezi povstalecké generály, nyní krále, přičemž sám se stal nejmocnějším z nich s titulem král-hegemon Západního Čchu. Liou Pang roku 206 př. n. l. obdržel titul krále z Chan a relativně chudé a zapadlé území (současná prefektura Chan-čung) podél řeky Chan na západě Číny a S’-čchuan). Se svým postavením se nespokojil, vytáhl do Kuan-čungu a obsadil ho a poté zaútočil na Siang Jüa, kterého po dlouhém boji, přes řadu svých neúspěchů, roku nakonec porazil. Liou Pangův úspěch je tradičně přičítán jeho schopnosti získat schopné rádce a generály.  Po skončení válek se začátkem roku 202 př. n. l. prohlásil císařem říše Chan, přičemž přímo vládl v západních a centrálních oblastech Číny, sever, východ a jih rozdělil mezi vazalská království, přičemž postupně pod různými záminkami téměř všechny původní krále – úspěšné vojevůdce z protičchinských a chansko-čchuských válek – nahradil svými syny.  Po porážce Siang Jüa se pokusil silou vyřešit i problémy s kočovnými Siungnuy, kteří ovládali mongolské stepi severně od Číny. Roku 200 př. n. l. byl však se svou armádou obklíčen u Paj-tengu a donucen uzavřít mír.  V zemi zničené válkami obnovoval mírový život. Demobilizoval většinu armády, vyzýval uprchlíky k návratu domů a obdělávání půdy. Snížil pozemkové daně na patnáctinu úrody, omezil státní robotní povinnosti, vybudoval řádnou státní správu v jejímž čele stál jeho vrchní rádce Siao Che, úřady obsazoval konfuciány. Nový zákoník zmírnil čchinské přísné právo.  Zemřel roku 195 př. n. l., nastoupil po něm korunní princ Liou Jing (císař Chuej-ti), syn císařovny Lü.

Kao-cu (; 256 př. n. l. – 1. června 195 př. n. l.), vlastním jménem Liou Pang (), zdvořilostním jménem Ťi (), posmrtným jménem Kao chuang-ti ( byl zakladatel a první císař dynastie Chan. Vynikl v povstání proti říši Čchin, po jejím pádu vládl od roku 206 př. n. l. jako král z Chan části západní Číny. Vzápětí zahájil válku proti svému dřívějšímu spolubojovníku Siang Jüovi, kterého v urputných bojích porazil a roku 202 př. n. l. se prohlásil císařem sjednocené Číny.

Emperor Gaozu of Han (, or Gaodi; 256 – 1 June 195 BC), born Liu Bang (), was the founder and first emperor of the Han dynasty, reigning from 202 – 195 BC. His temple name was "Taizu" () while his posthumous name was "Emperor Gao" (); "Gaozu of Han", derived from the "Records of the Grand Historian", is the common way of referring to this sovereign even though he was not accorded the temple name "Gaozu". Liu Bang was one of the few dynasty founders in Chinese history who was born in a peasant family.


Druhý pařížský titul pro Marii Šarapovovou.

Turnajová sedmička Maria Šarapovová se do finále probojovala potřetí v řadě, což se naposledy předtím podařilo v letech 2005–2007 Belgičance Justine Heninové. V otevřené éře tenisu pak tohoto výkonu dosáhlo dalších šest hráček. Po semifinálovém vítězství nad 20letou Kanaďankou Eugenií Bouchardovou prodloužila šňůru neporazitelnosti ve třísetových utkáních na 19 zápasů.  Simona Halepová se stala první Rumunkou ve finále pařížského majoru od roku 1980, kdy v boji o titul prohrála Virginia Ruziciová. Stejná hráčka pak zůstávala jedinou rumunskou šampionkou na Roland Garros z roku 1978. Do premiérového ženského finále na grandslamu se Halepová probojovala bez ztráty setu, a to jako první taková tenistka od Martiny Hingisové debutující ve finále Australian Open 1997.  Obě finalistky se v předchozí kariéře utkaly třikrát, naposledy v boji o titul na květnovém Mutua Madrid Open 2014. Ze všech duelů vyšla vítězně Šarapovová.  Po zisku první sady byla čtyřnásobná grandslamová vítězka z Ruska blízko triumfu již ve druhém dějství, když v tiebreaku vedla 5:3 na míče. Halepová však získala další čtyři body a finálové utkání dospělo poprvé po třinácti letech do třetího setu. Naposledy se rozhodující sada hrála v roce 2001, kdy v ní Jennifer Capriatiová porazila Kim Clijstersovou poměrem gamů 12–10. Klíčovým okamžikem posledního dějství v ročníku 2014 se stal první míč za stavu 4–4, kdy byla na podání rumunská světová čtyřka. Ruska zahrála úder na základní čáru, ale čárový rozhodčí zahlásil s mírným zpožděním aut. Hlavní sudí jeho výrok opravil a fiftýn přímo přisoudil Šarapovové, když rozhodl, že projev čárového neměl vliv na zkažený úder Halepové. Následně si sibiřská rodačka připsala sedm míčů v řadě a vyhrála 6–4.  Po triumfu na French Open 2012 si Šarapovová odvezla druhý titul z Roland Garros, celkově pátou a poslední grandslamovou trofej. Sérii neporazitelnosti ve třísetových duelech prodloužila na 20 zápasů. Do žebříčku WTA si připsala 2 000 bodů a obdržela částku 1 650 000 eur, finalistka pak poloviční prémii.  Pohár Suzanne Lenglenové předala Šarapovové rekordmanka v počtu sedmi titulů z French Open, americká legenda Chris Evertová. Ruska zápas komentovala slovy: „"Bylo to nejtěžší grandslamové finále, které jsem kdy hrála. Simona byla neuvěřitelná".“

Ženská dvouhra French Open 2014 probíhala v závěru května a první polovině června 2014. Dějištěm se staly antukové dvorce areálu Stade Roland-Garros. Do singlové soutěže pařížského tenisového grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráček. Dvanáct z nich si účast zajistilo v kvalifikačním turnaji.

Maria Sharapova won her second French Open title and 5th major overall by defeating first-time finalist Simona Halep 6–4, 6–7, 6–4, to win the Women's Singles tennis title at the 2014 French Open. In a match that lasted over three hours, it was the first time since 2001 that the final went to three sets. Halep became the first Romanian to reach the final since Virginia Ruzici in 1980.


Tajemství rituálů.

Při rituální souloži kladou vyznavači tantrického sexu důraz na to, aby při ní nedocházelo k výronu mužova semene. Tantrické techniky a obřady pak umožní, že pár díky tomu dosáhne opakovaných a často i stupňujících se orgasmů.  Staroindické tantrické texty doporučují jako jeden ze způsobů, jak zabránit ejakulaci muže, silný stisk penisu. Nebo techniky, jak ovládat svěrače a svaly pánevního dna. Zadržování mužského principu a stupňující se vzrušení přispěje pak k tomu, že partneři mají šanci dosáhnout jakéhosi vyššího vytržení mysli. Zmíněné texty kladou důraz také na pohodlí. Zpříjemní prodlužované spojení pohlavních orgánů. Z toho logicky plyne obliba různých poloh s ženou nahoře.  Na prodlužování pohlavního aktu se ze starých asijských náboženství zaměřoval též čínský taoismus. Ten mimo jiné doporučoval, aby partnerka zabránila předčasnému výronu semene důrazným tlakem pěstí na hráz muže. Tedy na oblast mezi konečníkem a šourkem.

Technika "karezza".

Tantrický přístup k sexu připomíná i jiná, novější technika soulože bez ejakulace, takzvaná "karezza". Propagovali ji hlavně stoupenci sekty Oneida, která působila v 19. století ve Spojených státech. Také v tomto případě měli milenci co nejdéle odkládat vyvrcholení.  Podle "karezzy" je potřeba zůstat po zavedení penisu do pochvy v klidu a provádět nanejvýš pomalé frikční pohyby tak, aby nehrozil výron semene. Takové spojení by mělo trvat dostatečně dlouho, tedy alespoň jednu hodinu.  Milenci se mazlí a mají dosáhnout oboustranné sexuální spokojenosti, i když se třeba k ejakulaci vůbec nedostanou. Pohlavní spojení skončí, pokud trvalo dostatečně dlouho, nebo když dojde k ochabnutí penisu. V podání některých autorů jde současně o spirituální a meditativní cvičení. Podobají se těm, která doporučuje tantrické náboženství.  V moderní sexuologii se některé tantrické techniky nebo "karezza" mohou uplatnit při léčení předčasné ejakulace. Ta trápí hlavně řadu mladých mužů. Překotný výron semene někdy oddalují uvedené manévry. Ale také to, že se partneři víc soustředí na dlouho trvající prožitky splynutí a mazlení.

Tantrické sdílení podle Osha.

Za Tantrické spojení mužské a ženské energie (takzvaný dvojitý plamen). Významným duchovní učitel, guru a mystik Osho neměl se sexuální povahou těchto nauk sebemenší problém a dokázal hovořit o tomto tantrickém spojení. Nemusí jít vždy jen o sexuální spojení. Energie mezi partnery víří, i když se nedotýkají. Může jít o masáže (třeba i celého těla), o vášnivé mazlení, hlazení a vlastně vše, co by partnerům bylo příjemné a blízké. Osho vždy zdůrazňoval, že toto spojení není jen pouhý sex. Sex by podle něj měl člověka vést „od nižšího k vyššímu, ze tmy do světla od reálného k reálnému“.  Proto v nadpisu není sex, nejde o sex, ale sdílení. Toto sdílení Osho popsal velmi důkladně, a odkazy na toto spojování lze najít i ve starých indických písmech od Véd, Upanišad, přes Mahábháratu, buddhistické texty, tantrické texty atd. Hlavním pojítkem mezi těmito spisy a Oshem je znatelný, neuvádějí to jako sex nebo soulož, ale jako ohromné sdílení energií.  Osho uvádí že pokud milenci dokáží od začátku předehry která je velmi důležitá jak pro ženu tak i pro muže je důležité v mysli ve své vlastní mysli zůstat „pozorovatelem“. Jak by to v praxi vypadalo při milování tu nejsou dvě, ale čtyři osoby. „Žena a svědek uvnitř“, „muž a svědek uvnitř“. Také je důležité, že tito „svědci“ nemají žádné vibrace toho, co je dobré a co je špatné. Oba „pozorovatelé“ dělají to, co již vyplývá ze slova „pozorovatel“, nesoudí co muž dělá se ženou, ani co žena dělá s mužem, jen tiše pozoruje. Nevměšuje se do toho, co muž se ženou dělají, jen to vnímají a pozorují. Z vlastní zkušenosti vím, že to funguje, v sexu je cosi božského, a přesně jak Osho řekl, pochopení tantry (sexu) může být pro lidi v této době dosti zásadní.

Neotantra, navatantra (sanskrt नव, "nava" – nový) či jednoduše tantrický sex, je moderní západní variací tantry související s novými náboženskými hnutími. V původní formě jsou tantrické sexuální praktiky nedílnou součástí širšího duchovního a filosofického směru tantrismu, esoterního proudu uvnitř hinduismu, jehož nauky a praktiky později pronikly také do indického buddhismu a způsobily vznik buddhistické tantry.

Neotantra, navatantra (Sanskrit: नव, "nava" 'new') or tantric sex, is the modern, Western variation of tantra associated with new religious movements. This includes both New Age and modern Western interpretations of traditional Hindu and Buddhist tantra. Some of its proponents refer to ancient and traditional texts and principles, and many others use tantra as a catch-all phrase for "sacred sexuality", and may incorporate unorthodox practices. In addition, not all of the elements of Indian tantric practices are used in neotantra, in particular the reliance on a guru.


Život.

Narodil se v Drážďanech, otec byl učitelem, matka knihkupkyní (její otec byl pianista). V roce 1934 se jeho rodina přestěhovala do malého města Reichenau (dnes Bogatynia). Aby si udržel místo učitele, otec vstoupil do nacistické strany, Gerhard byl od roku 1942 členem nacistické dětské organizace Deutsches Jungvolk; otec však nikdy nebyl aktivním nacistou.  Během druhé světové války byl otec povolán do Wehrmachtu, bojoval na východní i západní frontě, po válce byl v americkém zajetí, ze kterého se vrátil v roce 1946. V roce 1943 matka rodinu přeštěhovala do obce Waltersdorf (dnes součást Großschönau, na hranicích s Českou republikou).  V roce 1948 ukončil Gerhard studia na vyšší obchodní škole v Žitavě. Během studia navštěvoval večerní kurzy malířství. Rok nato získal zaměstnání v tamní reklamní agentuře. Začal malovat plakáty pro komunistickou stranu, která byla tehdy na východě Německa (pozdější NDR) rozhodující silou. Tím se z něj stal profesionální grafik. V roce 1950 začal pracovat jako malíř kulis v městském divadle, byl však propuštěn, když odmítl vymalovat schodiště.  Po propuštění z divadla podal v roce 1950 přihlášku ke studiu na Akademii v Drážďanech, byl však odmítnut kvůli buržoaznímu původu a bylo mu doporučeno pracovat pro státní společnost, čímž by zvýšil své šance k přijetí v budoucích letech. Začal proto pracovat jako malíř pro textilku v Žitavě.  V roce 1951 byl již na Akademii v Drážďanech přijat, a proto se do rodného města přestěhoval. Ve škole, kde od roku 1953 studoval obor nástěnná malba, se seznámil se svou budoucí první manželkou Marianne (zvanou Ema). Roku 1956 školu absolvoval nástěnnou malbou s názvem "Radost ze života", umístěnou v Německém muzeu hygieny (Deutsche Hygiene-Museum) v Drážďanech. (Později, po Richterově emigraci z NDR, byla přemalována). Po vystudování, v letech 1957–1961, působil Richter jako asistent na akademii a maloval nástěnné malby na zakázku.  Jako režimní umělec měl Richter možnost cestovat do ciziny a poznávat nové směry, které se prosazovaly na tehdejší umělecké scéně. V roce 1959 navštívil v západoněmeckém Kasselu výstavu moderního umění documenta II, kde ho zvláště zaujaly obrazy Jacksona Pollocka a Ernsta Wilhelma Naye. Navštívil také Hamburk a Mnichov a několik dní pobýval v Paříži. Kromě toho ho jeho teta, žijící v západním Německu, zásobovala výstavními katalogy, kulturními časopisy a knihami o soudobém umění.  V březnu 1961 spolu s manželkou emigroval. Nejprve sám cestoval jako turista do Sovětského svazu; vzal si sebou o trochu více zavazadel, které pak při návratu uložil na nádraží v Západním Berlíně. Poté se vrátil do Drážďan za manželkou, prodal svého trabanta a druhý den je kamarád odvezl do Berlína. Zde přejeli S-Bahnem do Západního Berlína, což bylo ještě tehdy možné, neboť berlínská zeď byla postavena až o dva měsíce později. Nemohl si tedy s sebou vzít ani žádné své obrazy, měl pouze album s jejich fotografiemi.  V NSR se usadili v Düsseldorfu. Zde začal studovat na Kunstakademie Düsseldorf, kde získal dvouleté stipendium. Tato škola byla v té době líhní avantgardních umělců, proto si ji Richter vybral. Ve třídě, kterou vedla přední osobnost německého informelu Karl Otto Götz, se spřátelil se Sigmarem Polkem a Konradem Luegem-Fischerem. Později se k nim připojil i další německý malíř Blinky Palermo. Společně roku 1963 založili parodicky myšlenou uměleckou skupinu Kapitalistický realismus. Veřejnost v Düsseldorfu měla možnost shlédnout tvorbu skupiny hned v roce jejího ustavení, a to ve skladu obchodního domu s nábytkem Berges. Měla název "Život s Popem. Demonstrace pro kapitalistický realismus". Jak už název napovídá, byla skupina silně ovlivněna americkým a britským pop artem.  Roku 1964 Richter studia na Akademii dokončil. V témže roce měl v galerii Alfreda Schmely v Düsseldorfu svou první samostatnou výstavu. Kritika ji přijala dobře. Svými fotografickými obrazy se Richter v Německu brzy prosadil. Roku 1967 získal v Recklinghausenu cenu Junger Westen, spojenou s finančním ohodnocením, a také se stal hostujícím docentem na Akademii v Hamburku. Jeho rostoucí – už i mezinárodní – renomé se projevilo v profesurách a hostujících profesurách na dalších pedagogických ústavech zaměřených na výtvarné umění: 1971 na düsseldorfské akademii (až do roku 1994), 1978 na Nova Scotia College of Art and Design v Halifaxu v Kanadě, 1988 na Städelschule ve Frankfurtu nad Mohanem.  Už jako renomovaný výtvarník vystavoval v nejprestižnějších galeriích a výstavních akcích na světě: na Benátském bienále (poprvé 1972), Guggenheimově muzeu v New Yorku (poprvé 1969, kolektivní), documentě v Kasselu (poprvé 1972), Tate Gallery v Londýně (prvně 1991), Centre Georges Pompidou v Paříži (1977), Muzeu moderního uměn v New Yorku, Albertině ve Vídni a mnoha dalších. Roku 1973 prvně samostatně vystavoval v USA, a to v Reinhard Onnasch Gallery na Manhattanu.

Soukromý život.

Dcera Gerharda Richtera a jeho manželky Marianne jménem Betty se narodila v roce 1966. V roce 1982 se však manželé rozvedli. Ještě téhož roku si Richter vzal svou žačku, sochařku jménem Isa Genzken; manželství trvalo jedenáct let. Jeho třetí manželkou je od roku 1995 malířka Sabine Moritz (* 1969), jeho poslední žákyně před penzionováním. Pár má tři společné děti. Od roku 1983 žije Richter v Kolíně nad Rýnem.

Dílo.

Richterova raná tvorba byla ovlivněna informelem. To byl umělecký směr vzniklý ve Francii po 2. světové válce. Jeho podstatou bylo, že odmítal všechny klasické formální a kompoziční principy stejně tak jako geometrickou abstrakci. Poté, co se seznámil s tvorbou Roye Lichtensteina, začal v roce 1962 malovat fotografické obrazy. Ty byly odvozeny z fotografií, samostatných i novinových, často s provokativními a nekonvenčními náměty. V polovině 60. let své tematické zaměření obohatil o předměty každodenní potřeby (např. lustr, držák na toaletní papír), zpracované v neosobním, iluzivním stylu. Ve 2. polovině 60. let, ve snaze vyloučit ze své tvorby subjektivitu, vytvářel obrazy, jejichž obsahem byly náhodně vybrané barevné pásky nebo čtverečky ("192 barev", 1966). Od konce 60. let přešel Richter k velice osobní formě abstraktního umění. Začal malovat monochromatické "šedé obrázky", které byly částečně odrazem jeho pocitů v době vietnamské války. Expresivní použití barvy v těchto pracích bylo později kombinováno s mnohem jasnější paletou v pracích jako "Váza" (1984). Ačkoli fotografie v této době nehrála u Richtera už žádnou přímou roli, některé jeho abstraktní kompozice byly odvozeny z velkých fotografií jeho vlastních menších náčrtů, opět kombinujících subjektivní vlastnosti malby s mechanickým procesem fotografie.  Richter dokázal spojit technické schopnosti malíře s intelektuální přísností, které ho zařadily mezi nejinovativnější umělce poválečného období. K pochopení Richterova nezařaditelného, mnohovrstevnatého umění může napomoci jeho výrok o abstraktním umění: "Abstraktní obrazy jsou fiktivní modely, protože znázorňují skutečnost, kterou ani nevidíme, ani nemůžeme popsat, na jejíž existenci můžeme ale usuzovat. Označujeme ji negativními pojmy: ne-známé, ne-pochopitelné, ne-konečné a líčili jsme ji už tisíc let v náhradních obrazech jako nebe, peklo, bohy a ďábly. Díky abstraktnímu malířství jsme si vytvořili lepší možnost přiblížit se k neviditelnému, nepochopitelnému, protože s naprosto přímou názorností, tedy všemi prostředky umění, líčí ́nic ́."  Roku 2012 se jeho abstraktní obraz z majetku hudebníka Erica Claptona prodal za 21,3 milionů liber, čímž se stal historicky nejdražším prodaným obrazem od žijícího umělce. V roce 2015 se jeho abstraktní obraz z roku 1986 prodal na aukci v Sotheby's za 30,4 mil. britských liber (asi 1,1 mld. Kč), čímž se zařadil mezi nejdražší žijící malíře.  Ve středu dne 8. března 2017 večer v Londýně na aukci byl prodán obraz "Eisberg" (Ledovec) za částku 20,4 milionů eur (v přepočtu asi 551,3 milionů korun). Jedná se o dosud nejdražší vydraženou krajinomalbu na světě. Olejomalba z roku 1982 o rozměrech 101 x 151 centimetrů zobrazuje vodní plochu s plujícím ledovcem. V roce 2006 byl v Drážďanech otevřen Archiv Gerharda Richtera.

Richter v Čechách.

V České republice je trvale umístěn jeho obraz "Strýček Rudi" ("Onkel Rudi") z roku 1965, který v roce 1967 ještě jako ne příliš známý umělec daroval Památníku Lidice. Jde patrně o nejdražší dílo žijícího umělce v České republice. Roku 2011 vystavila Galerie Rudolfinum v rámci skupinové výstavy "Já, bezesporu" Richterových "48 portrétů." V roce 2016 se začalo mluvit o Richterově pražské retrospektivě. Konala se v dubnu až září 2017. Pořadatel, Národní galerie Praha, ji neumístil do původně plánovaného Veletržního paláce, nýbrž do Paláce Kinských.

Gerhard Richter (* 9. února 1932, Drážďany) je německý malíř a vizuální umělec žijící v Kolíně nad Rýnem. Maluje obrazy abstraktní i hyperrealistické, odmítá tvořit jediným stylem. Často kombinuje malbu s fotografií. Roku 1995 získal Wolfovu cenu za umění, o dva roky později cenu Praemium Imperiale. Patří k nejdražším žijícím malířům.

Gerhard Richter (; born 9 February 1932) is a German visual artist. Richter has produced abstract as well as photorealistic paintings, and also photographs and glass pieces. He is widely regarded as one of the most important contemporary German artists and several of his works have set record prices at auction.


Vzdělání.

Barabási získal svůj magisterský titul z fyziky na bukurešťské univerzitě Universitatea din Bucureşti, kde studoval v letech 1986-1989, poté v Budapešti na Univerzitě Loránda Eötvöse a svůj titul Ph.D. získal v roce 1994 na univerzitě v Bostonu, USA.

Profesní kariéra.

Studium sítí.

Když se začal zabývat architekturou sítí, v povědomí byl názor, že sítě jsou organizovány zcela náhodně. Barabási si však začal uvědomovat, že ne všechny sítě rostou a fungují tímto způsobem. V roce 1995 napsal článek o sítích, který byl však odmítnut několika časopisy, ne však protože neměl pravdu, nýbrž proto, že se o toto téma příliš nikdo nezajímal.  V tom samém roce, 1995, začal pracovat v oddělení fyziky na univerzitě Notre Dame v USA, kde se zprvu soustředil na práci v oblasti fyziky, a až teprve po několika letech se vrátil zpět ke zkoumání sítí.

Bezškálová sít.

V roce 1998 s několika dalšími kolegy objevili bezškálové sítě. Bezškálové sítě jsou charakteristické tím, že sestávají z velkého množství uzlů, které mají malý počet hran k dalším uzlům, vedle nichž existuje malé množství uzlů, které disponují velkým množstvím hran vedoucích k jiným uzlům. Uzly, které disponují velkým počtem hran, nazývá huby.  Tento objev vedl k velkému zájmu o studium sítí na konci devadesátých let. Malé sítě je snadné mapovat, neboť uzly a jejich hrany jsou snadněji vystopovatelné. Velkou výzvou je studium v současné době snad největší sítě vůbec, a to internetu a www. Barabásiho výzkumný tým se orientoval i tímto směrem.

Počítačové viry.

V rámci porozumění architektury a fungování sítí se Barabási věnuje i tématu šíření epidemií po sítích – ať už se jedná o počítačový virus či o AIDS. Zabývá se tedy i zranitelnosti sítí a tím, jak se virus či epidemi po síti šíří a jak je možné, že některé viry jsou nevyhubitelné.

Ostatní.

V organizaci a stavbě sítí se nevěnuje pouze faktu, že existují uzly a vazby mezi nimi, ale i dynamice, která síť ovlivňuje, jak se uzly v síti chovají, jak nabírají či tvoří nové vazby a jakým způsobem fungují preference při tvorbě vazeb.  V současné době pracuje ve výzkumu na Northeastern University v Center for Complex Network Research (CCNR), kde má poměrně rozrostlou výzkumnou skupinu zabývající se sítěmi.

Publikační a zájmová činnost.

Barabásiho publikace jsou zdrojem nejen pro obory fyziky, ale i biologie či informační vědy. Veškeré Barabásiho publikace jsou dostupné na jeho osobních stránkách.  Barabási patří k jednomu z nejcitovanějších autorů současné doby. Jeho nejznámější publikací je kniha ""V pavučině sítí"", která v češtině vyšla v roce 2005. V této knize se věnuje vývoji chápání sítí, mapování sítí a novým poznatkům, které pokusy o mapování různých druhů sítí přinesly. V neposlední řadě se tedy věnuje i internetu, jeho vývoji, dynamice, stavbě a struktuře.

Albert-Laszló Barabási (* 30. března 1967 Cârța, Rumunsko) je maďarsko-americký fyzik a člen MTA, zabývající se studiem a definováním sítí – sociálních, teroristických, biologických a v neposlední řadě i world wide webem (WWW). Sítě studuje především z pohledu statistické fyziky. Mezi různými druhy sítí Barabási nachází podobnosti v jejich architektuře a snaží se definovat vztahy mezi jejich součástmi.

Albert-László Barabási (born March 30, 1967) is a Romanian-born Hungarian-American physicist, best known for his work in the research of network theory.


Historie.

Jedny z prvních experimentálních důkazu existence FRET získali roku 1922 G. Cairo a J. Franck. Pozorovali, že ozařují-li páry rtuti a thallia světlem o vlnové délce spadající do oblasti absorpce rtuti, dochází částečně ke fluorescenci thallia. Tento jev nazvali „senzibilizovaná fluorescence“. Na objasňování principu tohoto jevu se podíleli např. Jean-Baptiste Perrin, Francis Perrin, Hartmut Kallman či Fritz London. Se správným modelem však přišel až v roce 1948 Theodor Förster, po němž je dnes jev pojmenován.

Fyzikální popis.

Klasický přístup.

Odvození.

FRET je čistě elektromagnetickým jevem spočívajícím v nezářivém přenosu energie mezi dvěma dipóly (donorem a akceptorem) na vzdálenost podstatně menší, než je vlnová délka záření emitovaného kmitajícím donorem. K odvození správného vztahu pro FRET lze použít klasický popis. Energie Coulombické interakce mezi nabitými tělesy formula_1 a formula_2 s nábojovou hustotou formula_3 a formula_4, vzdálenými od sebe formula_5, je  Provedeme-li multipólový rozvoj uvedeného potenciálu, dostaneme  kde formula_6.  Pro nenabité částice je nenulový pouze poslední ze členů v závorce, který odpovídá dipól-dipólové interakci. Právě tento člen je zodpovědný za existenci FRET, ale také např. za van der Waalsovské interakce. Ostatní členy pro jednoduchost zanedbáme, budeme tedy uvažovat, že akceptor je dipól indukovaný polem dipólu donoru.  Intenzitu FRET lze vyjádřit jako kde poměr rychlostní konstanty přenosu energie z donoru na akceptor formula_7 a rychlostní konstanty deexcitace donoru prostřednictvím jiných mechanismů formula_8 (obě uvedené rychlostní konstanty mají hodnotu převrácených hodnoty příslušných dob života) je vyjádřen jako podíl energie absorbované akceptorem za jednotku času formula_9 a energie vyzářené za jednotku času donorem v nepřítomnosti akceptoru formula_10. Hodnotu formula_10 lze určit pomocí vztahu pro energii vyzařovanou dipólem kmitajícím s frekvencí formula_12:  Veličinu formula_9 na základě Poyntingoy věty vyjádříme jako  \cdot kde formula_14 je elektrické pole generované donorem a formula_15 je proudová hustota asociovaná s přítomností akceptorového dipólu. Tu lze vyjádřit jako  čímž se () zjednoduší na  Jelikož formula_16 je dipól indukovaný polem donoru, můžeme ho vyjádřit prostřednictvím tenzoru polarizovatelnosti akceptoru formula_17:  Za předpokladu, že akceptor lze polarizovat pouze ve směru vektoru jeho dipólového momentu formula_18 (tedy že lze psát formula_19), rovnice () přejde na  Po relativně složitém odvození (zahrnujícím vyjádření formula_20 pomocí Greenovy funkce, středování vzájemné orientace donoru a akceptoru a další kroky) získáme důležitý vztah pro závislost FRET na vzdálenosti obou zúčastněných dipólů: \left [ {R_0 \over R} \right ]^6 přičemž formula_21 je tzv. Försterova vzdálenost. Ze vztahu vyplývá, že intenzita FRET se vzdáleností silně klesá, přičemž intenzitě ostatních deexcitačních procesů se vyrovná, je-li vzdálenost donoru a akceptoru právě formula_21. Typické hodnoty formula_21 jsou 1-10 nm.  Försterovu vzdálenost lze vyjádřit jako  Zde formula_24 je emisní spektrum donoru, formula_25 je index lomu prostředí. Veličina formula_26 představuje účinný průřez akceptoru pro danou frekvenci formula_27, který vyjadřuje schopnost akceptoru na dané frekvenci absorbovat:  FRET tedy závisí na překryvu emisního spektra donoru a absorpčního spektra akceptoru.  Faktor formula_28, který v () rovněž figuruje, vyjadřuje závislost FRET na vzájemné orientaci donoru a akceptoru:  Vektor formula_29, resp. formula_30 je jednotkový vektor ve směru dipólového momentu akceptoru, resp. donoru a formula_31 je jednotkový vektor ve směru spojnice donoru a akceptoru.  Výraz formula_28 může nabývat hodnot mezi 0 a 4. Minimální hodnotu 0 má v případě, že oba dipólové momenty jsou na sebe kolmé. Hodnotu 1 má v případě, že jsou rovnoběžné a zároveň kolmé na formula_31. Maximální hodnotu 4 má v případě, že oba dipóly leží v jedné přímce.  Stojí za povšimnutí, že formula_28 (a tedy i intenzita FRET) má nejvyšší hodnotu, leží-li akceptor ve směru osy dipólu donoru. Hodnota formula_35 je zde nenulová, na základě výrazu () tedy k přenosu energie může dojít, a to přesto, že v aproximaci dalekého pole se tímto směrem nešíří žádné elektromagnetické vlny. Proto se jedná o „nezářivý přenos“. V případě, kdy se donor i akceptor v roztoku průběžně náhodně reorientují, vystředuje se formula_28 na hodnotu formula_37. Jsou-li naopak donor a akceptor částečně či zcela fixovány (na stejné makromolekule či v membráně), může se formula_28 od hodnoty formula_37 odchylovat. FRET pak může poskytnout informaci o vzájemné orientaci donoru a akceptoru.

Účinnost FRET.

FRET lze alternativně popsat prostřednictvím účinnosti, která se spočítá jako kvantový výtěžek příslušného přechodu, tedy podíl uskutečněných přenosů vzhledem k počtu excitací. Lze ji též vyjádřit pomocí rychlostních konstanty FRET formula_7 a rychlostní konstanty formula_41 reprezentující ostatní deexcitační jevy: To lze po dosazení z () upravit na  Pomocí dob života lze účinnost FRET vyjádřit jako  kde formula_42 a formula_43 jsou doby života excitovaných stavů donoru v přítomnosti, resp. absenci akceptoru.  Aby byla účinnost FRET nenulová, musí být splněny 3 základní podmínky:

Kvantový přístup.

V rámci kvantové teorie pole lze interakce mezi částicemi obecně popsat s pomocí Feynmanových diagramů jako výměnu tzv. virtuálních částic. FRET lze proto popsat jako výměnu virtuálních fotonů mezi donorem a akceptorem.

Aplikace.

V biofyzice a biochemii FRET představuje užitečný nástroj umožňující "in vivo" kvantifikaci buněčných dějů jako jsou interakce molekul či jejich konformační změny (je ovšem třeba mít k dispozici metodu, kterou lze na tyto molekuly připevnit vhodný donor, resp. akceptor). Lze tak však získat pouze informaci o průměrných vzdálenostech donoru a akceptoru (s výjimkou metody smFRET).  Konkrétně se FRET uplatňuje např. v následujících oblastech:

Metody měření FRET.

Senzitizovaná emise.

Jelikož FRET vede ke snížení intenzity fluorescence donoru, lze jej z měření tohoto poklesu teoreticky určit. Je-li formula_45, resp. formula_46 intenzita fluorescence donoru v nepřítomnosti, resp. přítomnosti akceptoru, pak účinnost FRET lze vyjádřit jako  V praxi však vždy představuje komplikaci tzv. crosstalk neboli skutečnost, že excitační, resp. emisní spektra donoru a akceptoru se alespoň částečně překrývají. V případě překryvu excitačních spekter pak dochází k nežádoucí přímé excitaci akceptoru, který následně může fluoreskovat i v případě, kdy k FRET nedochází.  V případě překryvu emisních spekter fluorescence donoru a akceptoru částečně splývají. To do měření rovněž vnáší nepřesnost, neboť pokles fluorescence donoru v důsledku FRET se pak jeví menší než ve skutečnosti je.  Proto je nutné zároveň se vzorkem obsahujícím donor i akceptor měřit i kontroly obsahující pouze donor, resp. pouze akceptor, a tyto kontroly od samotného vzorku odečíst. To však ve výsledném obraze zvyšuje úroveň šumu. Pro měření malých signálů proto metoda senzitizované emise není příliš vhodná.

Vybělování akceptoru.

Fluoreskuje-li kromě donoru též akceptor, lze k určení intenzity FRET též využít jeho vybělování. Měření sestává z následujících kroků:  V prvním kroku je měřená fluorescence donoru umenšovaná přenosem energie na akceptor prostřednictvím FRET. Po vybělení akceptoru je FRET znemožněn, z rozdílu signálu lze tedy velikost FRET určit.  Výhodou této metody je oproti senzitizované emisi to, že stačí měřit jediný vzorek. Nevýhodou je, že vzorek lze změřit pouze jednou, neboť vybělení akceptoru je nevratné. Nelze tedy ve vzorku sledovat dynamiku procesů.

Měření dob života fluorescence.

Všechny fluorofory vykazují (multi)exponenciální dohasínání, typicky na nanosekundových škálách. Rychlost dohasínání přitom závisí na řadě faktorů a jevů (včetně FRET), které fluorescenci zháší. Právě toho metoda měření dob života využívá. Postup je podobný jako u metody vybělování akceptoru: napřed se provede měření doby života fluorescence donoru na vzorku s donorem i akceptorem, posléze je akceptor vybělen a vzorek je změřen znovu. Intenzita FRET je potom stanovena z rozdílu v obou vzorcích.  Měření dob života představuje poměrně precizní metodu určování FRET. Vzhledem k tomu, že je sledována pouze fluorescence donoru, může jako akceptor sloužit i nefluorescenční molekula, díky čemuž nedochází k přeslechům v emisních spektrech.  Mezi nevýhody patří, že dobu života fluorescence donoru ovlivňují kromě přítomnosti akceptoru i další faktory prostředí, jako jsou např. změny pH. Aparatury schopné měření časově rozlišené fluorescence na nanosekundových škálách se též vyznačují vyšší cenou.  Měření dob života fluorescence se využívá při technice Fluorescence Lifetime Imaging Microscopy (FLIM). Obrazy vzorku pořízené touto metodou odráží rozdíly v dobách života fluorescence v jeho různých místech.

Měření polarizace (Homo-FRET).

Zkratka “FRET” obvykle označuje techniky, při nichž se používá akceptor jiného typu (chemického složení), než je donor. V mnoha situacích je však zapotřebí studovat interakce mezi proteiny stejného typu, nebo dokonce interakci různých částí stejné proteinové molekuly (skládání neboli "folding"), které jsou značeny stejným fluoroforem (odtud Homo-FRET).  V takovémto případě, kdy donor zároveň plní roli akceptoru (to je možné za předpokladu, že se jeho excitační a emisní spektrum částečně překrývají), nelze FRET měřit sledováním spektrálních změn, neboť emisní spektra obou zúčastněných molekul jsou shodná. Situace, kdy dochází, resp. nedochází k FRET však lze přesto rozlišit, a to měřením rozdílu v polarizaci dopadajícího a emitovaného světla. Vzorek excitujeme lineárně polarizovaným světlem. V případě, že k FRET nedochází, je depolarizace nastalé fluorescence způsobena pouze rotací vzorku. Pokud však k FRET dochází, má navíc část emitovaných fotonů polarizaci odlišnou od polarizace dopadajícího světla. To je způsobeno tím, že byly vyzářeny akceptorem, který může mít oproti donoru jinou prostorovou orientaci. Intenzitu FRET pak lze určit z hodnoty veličiny jménem anizotropie.

Bioluminiscenční resonanční přenos energie (BRET).

Nevýhodou FRET je nutnost vzorek osvětlovat externím zdrojem, což může vést ke vzniku šumu způsobeného přímou excitací akceptoru nebo k vybělování. Tomuto problému se lze vyhnout s pomocí techniky zvané Bioluminiscenční Resonanční Přenos Energie neboli BRET. Tato technika místo CFP využívá bioluminiscenčních látek označovaných jako luciferiny. Tyto látky jsou s pomocí katalytického enzymu luciferázy schopny podstoupit oxidaci, jejímž produktem je molekula v excitovaném stavu. Ta se následně deexcituje emisí fotonu - nebo právě prostřednictvím FRET.

Single molecule FRET (smFRET).

Při běžném měření FRET je získáván souhrnný signál souboru donor-akceptorových párů ve vzorku, získaná hodnota FRET je tedy hodnotou průměrnou. Při smFRET jsou naopak donor-akceptorové páry sledovány jednotlivě. Tímto způsobem je možné monitorovat i drobné změny vzdálenosti a orientace jednotlivých molekul, které by jinými variantami FRET měření kvůli středování nebyly detekovatelné. Sledování jednotlivých donor-akceptorových párů je dosaženo buďto s pomocí konfokálního mikroskopu, který sbírá světlo pouze z určitého optického řezu vzorkem, nebo pomocí tzv. TIRFM mikroskopu využívajícího totální odraz. V takovém případě jsou excitovány jen donory nacházející se blízko rozhraní vzorku s podložkou.

Molekuly využívané při měření FRET.

Z neproteinových látek se často používá např. pár fluorescein (donor) - rhodamin (akceptor).  Mezi proteiny je častou volbou dvojice modrozelený fluorescenční protein (CFP) - žlutý fluorescenční protein (YFP). Oba proteiny jsou odvozeny ze zeleného fluorescenčního proteinu (GFP). Použití variant GFP ke značení proteinů má oproti použití jiných molekul tu výhodu, že je lze připevnit pomocí genetického inženýrství (modifikací genu značeného proteinu), což může být jednodušší než metody používané ke značení neproteinovými molekulami.  Dalším důležitým proteinem je tzv. Cameleon vytvořený spojením proteinu BFP, kalmodulinu, EGFP a peptidu M13.  Tento protein lze použít jako senzor přítomnosti vápenatých iontů. Každá jeho molekula má donorovou i akceptorovou část a v přítomnosti Ca změní konformaci tak, že dochází k FRET.  Ve variantě FRET zvané BRET jsou jako donory používány látky zvané luciferiny, jejichž fluorescence je spouštěna chemickou reakcí katalyzovanou enzymem luciferázou.

Försterův rezonanční přenos energie (FRET) či nesprávně Fluorescenční rezonanční přenos energie je mechanismus nezářivého přenosu energie mezi dvěma molekulami prostřednictvím dipól-dipólové interakce. Molekula, z níž se energie přenáší, se nazývá donor (dárce), kdežto molekula, která energii přijímá, se nazývá akceptor (příjemce).

Förster resonance energy transfer (FRET), fluorescence resonance energy transfer (FRET), resonance energy transfer (RET) or electronic energy transfer (EET) is a mechanism describing energy transfer between two light-sensitive molecules (chromophores). A donor chromophore, initially in its electronic excited state, may transfer energy to an acceptor chromophore through nonradiative dipole–dipole coupling. The efficiency of this energy transfer is inversely proportional to the sixth power of the distance between donor and acceptor, making FRET extremely sensitive to small changes in distance.


Sportovní kariéra.

K vodnímu slalomu ho přivedl otec Pavel Přindiš, který dlouhé roky reprezentoval Československou a Českou republiku. Na kajaku jezdí od roku 1996, od začátku kariéry je členem USK Praha vodní slalom. Do roku 2013 byl jeho trenérem Pavel Přindiš, ale v současnosti trénuje pod vedením Milana Řihy po boku Vavřince Hradilka. Začal se prosazovat již v žákovských kategoriích, kde sbíral medaile z mistrovství republiky. Poprvé reprezentoval Česko v 16 letech na mistrovství Evropy juniorů v polském Krakově, kde získal spolu s Vavřincem Hradilkem a Janem Vondrou stříbrnou medaili v závodě hlídek. V roce 2006 obsadil čtvrté místo na mistrovství světa juniorů a získal stříbrnou medaili v závodě hlídek.  Následovala reprezentační dráha v kategorii do 23 let, která vyvrcholila ziskem zlaté medaile na ME v Bosně 2011 a bronzové z MS ve Wausau 2012 v závodě hlídek. V individuálním závodě na ME v Solkanu 2012 obsadil čtvrté místo.  V reprezentačním družstvu seniorů se poprvé představil již v roce 2010, ve kterém obsadil 16. místo na MS ve Slovinsku. V letech 2012, 2014 a 2015 vyhrál domácí šampionát pořádaný v pražské Troji a na Lipně. Na mistrovstvích Evropy 2013 a 2016 vyhrál zlatou medaile v závodě hlídek s Vavřincem Hradilkem a Jiřím Prskavcem. V roce 2014 si na ME ve Vídni dojel pro stříbrnou medaili v individuálním závodě K1. Ze světového šampionátu 2014 si přivezl stříbrnou medaili ze závodu hlídek a tentýž rok skončil druhý v celkovém pořadí Světového poháru.  V roce 2013 obsadil druhu pozici v hodnocení nejlepších sportovců ČVUT a v roce 2014 a 2016 toho hodnocení celkově ovládl. Několikrát byl oceněn Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy za přínos sportu.  V roce 2016 znovu obsadil druhou pozici v celkovém hodnocení Světového poháru, o rok později jako první český kajakář Světový pohár vyhrál. Na Mistrovství světa 2017 zvítězil v závodě hlídek a z individuálního závodu si přivezl stříbrnou medaili.  Na Mistrovství Evropy 2018 v pražské Troji získal svoji druhou evropskou individuální medaili, a to znovu stříbrnou. Zlato získal se svými parťáky v týmovém závodě již potřetí za sebou. Na Mistrovství světa 2018 v Riu de Janeiru si dojel pro sedmé místo v individuálním závodě, pro bronz v týmovém závodě a čtvrté místo obsadil v kajak krosu. V celkovém hodnocení Světového poháru si v sezóně 2018 dojel pro třetí místo.

Vít Přindiš (* 14. dubna 1989 Praha, Československo) je český vodní slalomář, kajakář závodící v kategorii K1. K jeho největším individuálním úspěchům patří stříbrná medaile z Mistrovství světa 2017 a zlato z Mistrovství Evropy 2019. V roce 2017 zvítězil jako první český kajakář v historii v celkovém hodnocení Světového poháru v kategorii K1.

Vít Přindiš (born 14 April 1989 is a Czech slalom canoeist who has competed at the international level since 2005.)


Klubová kariéra.

S mládežnickým týmem Juventusu vyhrál Torneo di Viareggio v letech 2009 a 2010, zahrál si také za první mužstvo v nejvyšší soutěži i Lize mistrů. Na hostování v Pescaře pomohl týmu k vítězství v Serii B 2011/12 a s 28 góly byl nejlepším střelcem soutěže. Po sezoně přestoupil do Janova, kde strávil rok a pak ho koupil Torino FC. Je prvním hráčem Turína, který se stal králem střelců od roku 1977, kdy vyhrál Francesco Graziani.  Do Borussie Dortmund přestoupil po úspěšné sezóně v Torino FC, kdy se stal se nejlepším střelcem Serie A ročníku 2013/14 s 22 brankami. Přišel jako náhrada za polského útočníka Roberta Lewandowského, který zamířil do Bayernu Mnichov. Immobile podepsal s BVB pětiletý kontrakt. Před sezonou 2014/15 vyhrál s Borussií DFL-Supercup proti Bayernu Mnichov (výhra 2:0).  V červenci 2015 odešel na roční hostování do španělského týmu Sevilla FC. V lednu 2016 odešel hostovat do FC Turín.

Reprezentační kariéra.

Reprezentoval Itálii na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, vstřelil gól ve finálovém zápase proti Španělsku, který Italové prohráli 2:4.  V seniorské reprezentaci Itálie debutoval 5. března 2014 v přátelském utkání proti Španělsku (prohra 0:1). Byl zařazen do širší nominace na mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, poté se dostal mezi třiadvacítku hráčů pro MS, jejíž složení oznámil trenér Cesare Prandelli 2. června. 8. června vstřelil v přípravném utkání proti Fluminense FC, které Italové vyhráli 5:3, hattrick. Na šampionátu však vyšel střelecky naprázdno: v utkání proti Anglii (výhra 2:1) střídal v 73 minutě Balotelliho, proti Kostarice (prohra 0:1) nehrál, do posledního zápasu skupiny proti Uruguayi (prohra 0:1 a vyřazení) nastoupil od začátku, v 71. minutě ho vystřídal Antonio Cassano.  První reprezentační gól vstřelil 4. září 2014 ve 3. minutě přátelského utkání proti Nizozemsku, které Italové vyhráli 2:0.

Ciro Immobile (* 20. února 1990, Torre Annunziata) je italský fotbalový útočník, hrající v týmu SS Lazio. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Ciro Immobile (; born 20 February 1990) is an Italian professional footballer who plays as a striker for Serie A club Lazio and the Italy national team.


Historie a zajímavosti.

17. prosince 1952 stanici založil George Edgar Leal. 28. února 1976 byla na stanici postavena kaple, na Antarktidě to byl vůbec první kostel. První svatba na Antarktidě byla též tady, stalo se to 16. února 1978. 7. ledna 1978 se tu narodil první člověk narozený v Antarktidě, Emilio Marcos Palma. V tomto roce byla postavena i škola (nejspíš základní) a usadilo se zde 7 rodin. O rok později zde začalo vysílat i první Antarktické rádio LRA36 Radio Nacional Arcángel San Gabriel. Na základně zatím zemřelo 12 lidí. V roce 2004 na stanici žilo 55 lidí, z toho 21 dětí.

Popis.

Stanice je 20-30 metrů od pobřeží a nedaleko se plazí ledovec. Místo, kde stojí je jako přístav ideální. Oblast, kde stanice stojí, si nárokují Argentina, Chile a Velká Británie. Stanice má celkem 43 budov. Ročně na stanici pobude přes 1000 turistů a v zimě na ní pobývá okolo 50-80 dlouhobě žijících lidí. Na stanici nechybí škola, kaple, nemocnice.

Život na stanici.

Na stanici jsou obytné domy a každý dům je určený pro jednu rodinu nebo jednotlivce. Pak je i jeden dům vyhrazen pro jejich setkávání (říka se mu Casino), tam se po většinu týdne vaří pro všechny a společně všichni můžou trávit volný čas.

Podnebí.

Podnebí je polární, silně oceánské. Vliv moře je zde silný a proto jsou zde oproti zbytku Antarktidy dost mírné teploty. Počasí je stále oblačné a sněží polovinu dní v měsíci. Globální oteplování se tu účinkuje velmi silně a rychle se otepluje, v průměru o 0.04°C ročně.

Argentická vědecká stanice Esperanza je nejsevernější stanice na pevninské Antarktidě (Antarktický poloostrov), na stanici neustále někdo je a nikdy není opuštěna. Byla založena 17. posince 1952. Stanice funguje hlavně jako laboratoř, meteorologická stanice a dále se zabývá biologií a seismografií. Časové pásmo je -3 oproti GMT (-4 hodiny oproti českému času).

Esperanza Base (, 'Hope Base') is a permanent, all-year-round Argentine research station in Hope Bay, Trinity Peninsula (in Graham Land on the Antarctic Peninsula). It is one of only two civilian settlements in Antarctica (the other being the Chilean Villa Las Estrellas). The base's motto is "Permanencia, un acto de sacrificio" ('Permanence, an act of sacrifice').


Dějiny.

O původu souboru budov není mnoho známo. Nejstarší budova zde byla zřejmě již před rokem 1230. Předpokládá se, že jezero Hofvijver, u kterého Binnenhof stojí, nechal zřídit holandský hrabě Floris IV. roku 1229. Jisté je, že jeho syn a nástupce Vilém II. Nizozemský zahájil rozšiřování hradu. Mezi roky 1248 a 1280 byl postaven Rytířský (Jezdecký) sál (Ridderzaal). Vlevo a vpravo od něj byly postaveny zdi, které rozdělily areál na přední a zadní část. Obě zdi měly brány. Na konci zdi vlevo u Hofvijveru byla postavena dvorní kaple. V Ridderhuisu (Rytířském domě) pobývali rytíři sloužící hraběti.  Odhaduje se, že hrad byl dokončen za vlády Vilémova syna, hraběte Florise V., a že sídlem hrabat byl krátce. Hrabata z Henegavska na hradě také dočasně bydleli a hrad rozšiřovali novými stavbami. Binnenhof byl také rezidencí několika knížat Bavorských, zejména Alberta I., který tu žil delší dobu. Binnenhof byl dlouho obklopen kanály, které poskytovaly spojení do města Delftu. To mělo význam pro dopravu piva, jež směla vařit jen plnoprávná města, mezi které Haag nepatřil. Dnes z nich zbyl jen severovýchodní kanál napojený na jezírko Hofvijver.  Mezi roky 1806 až 1810, za francouzské nadvlády, bylo administrativní centrum Nizozemska přeneseno z Haagu do Amsterdamu. Binnenhof se stal zbytečný a dokonce se počítalo s jeho odstraněním. Po získání nezávislosti se sem ale vláda vrátila. Budovy byly ohroženy podruhé během roku 1848, kdy nová ústava založila parlamentní demokracii a parlament si přál symbolicky zbořit i staré vládní budovy a postavit novou stavbu. Místní obyvatelé bránili historickou hodnotu budov a úspěšně protestovali proti jejich odstranění.  Parlamentní sněmovna zasedala v "Oude Zaal" (Starém sále) až do roku 1992. Tehdy přestala velikostí postačovat pro 150 členů sněmovny a proto byla postavena nová sněmovna na jižní straně komplexu.

Vzhled.

Původně postavená Míčovna, gotický Rytířský sál a velký Rytířský sál tvoří nyní jádro Binnenhofu. Každé třetí úterý v září na "Prinsjesdag" zde pronáší král každoroční Trůní řeč. Ostatní budovy tvoří obdélník kolem Rytířského sálu a obklopují tak velké nádvoří před ním a malé nádvoří za ním. Zlacená novogotická fontána krášlí nádvoří spolu se sochou krále Viléma II., jednou z mála jezdeckých soch, která střeží Kancléřskou ("Stadtholder") bránu, datovanou do roku 1620.  S výhledem na Hofvijver sídlí Senát v komoře v západním rohu Binnenhofu, kdežto Sněmovna původně zasedala v jižním rohu na druhé straně Kancléřské brány. Nyní se dolní komora schází v sále ve velké moderní východní části areálu. Předseda vlády má svůj úřad od roku 1982 v malé věži "Torentje" v severním rohu. Trêveszaal v severozápadní části je místnost, postavená pro vyjednávání během Osmdesátileté války. Nyní se v něm schází vláda Nizozemska.

Binnenhof (IPA:, "Vnitřní dvůr (nádvoří)") je komplex budov v Haagu, který je shromaždištěm Generálních stavů (parlamentu Nizozemska, dodnes s tímto názvem) od roku 1446 a je středem politického dění Nizozemska po mnoho staletí. Byl postaven převážně ve 13. století a původně sloužil jako sídlo hrabat Holandska.

The Binnenhof (; ) is a complex of buildings in the city centre of The Hague, Netherlands, next to the Hofvijver. It houses the meeting place of both houses of the States General of the Netherlands, as well as the Ministry of General Affairs and the office of the Prime Minister of the Netherlands. Built primarily in the 13th century, the Gothic castle originally functioned as residence of the counts of Holland and became the political centre of the Dutch Republic in 1584. It is counted among the Top 100 Dutch heritage sites. The Binnenhof is among the oldest Parliament buildings in the world still in use.


Dětská kariéra.

Griezmann se narodil 21. března 1991 ve Francii, přesněji v burgundském Mâconu. Jeho velký dětský idol byl David Beckham. ""Když hraju, nosím dlouhé rukávy a číslo 7 jako David Beckham. Je to můj idol. Byl třída jak na hřišti, tak mimo něj. To je to co se mi na něm líbilo. Nikdo neměl pravačku jako on,"" řekl Griezmann v rozhovoru pro espn.co.uk.  Když byl Griezmann malý, jeho dědeček, bývalý fotbalista, ho vzal na Mistrovství světa 1998 v rodné Francii. Malého Antoinea velice zaujali fotbalisté, jako Thierry Henry nebo Zinédine Zidane a již od útlého věku byl do fotbalu plně zapálený. Olympique Lyon byl klub s dobrou reputací a známý svými mládežnickými programy a malý Antoine byl jeho velkým fanouškem. Bydliště 70 kilometrů od Lyonu a jeho schopnosti znamenaly velkou příležitost pro jeho dětskou kariéru. Griezmann tak chtěl být součástí Lyonu a podstoupil zdejší zkoušky, ale klub se ho rozhodl kvůli jeho malé postavě odmítnout.

Mâcon a Mâconnais.

Zklamaný se vrátil domů a pokračoval v kariéře v místním UF Mâcon, kde byl přijat díky politickému vlivu jeho otce. V Mâconu tak začal Antoine rozvíjet své dovednosti, a znovu se snažil zaujmout na zkouškách u dalších profesionálních klubů, aby si mohl zajistit místo v nějaké akademii. Ale ani v Auxerre a ani v Saint-Étienne nepřijali, znovu kvůli jeho malé postavě. Stále se však nevzdával a nakonec přišel onen vysněný průlom. V

Real Sociedad.

Po příchodu do Realu Sociedad se Griezmann usadil v domě Erica Olhatse. Sice měl peníze, ale byl moc mladý na to, aby žil sám. Každý den navštěvoval školu přes hranice v Bayonne a po večerech trénoval v klubovém středisku v San Sebastiánu. Hlavním problémem byla jazyková bariéra, protože Griezmann neuměl španělsky ani slovo. Postupem času se však i díky Olhatsově pomoci naučil španělsky dobře. ""Pečoval jsem o něj jako o

Klubová kariéra.

Real Sociedad.

Sezóna 2009/10.

Svůj profesionální soutěžní debut si Griezmann odbyl 2. září 2009 v druhém kole Copa del Rey proti Rayu Vallecanu poté, co v 79. minutě přišel na hřiště jako náhradník za Carlose Buena, Sociedad však v tomto utkání prohrál 0:2. O čtyři dny později, 6. září, si zahrál Griezmann ve svém prvním ligovém zápase, bezbrankové remíze s Realem Murcía, když přišel na hřiště v 73. minutě znovu jako náhradník, tentokrát za Johnatana Estradu. 27. září se v zápase proti Huesce poprvé objevil v základní sestavě a v 38. minutě vstřelil svůj první profesionální gól, kterým pomohl Sociedadu k výhře 2:0. O čtrnáct dní později vstřelil další gól při výhře 2:0 nad Salamancou. V listopadu se mu povedlo dát gól

Sezóna 2010/11.

Griezmann debutoval v La Lize 29. srpna 2010 při vítězství 1:0 nad Villarrealem, kde si zahrál 28 minut. V pozápasovém rozhovoru popsal tuto událost jako "splnění dětského snu". První zápas La Ligy v základní sestavě odehrál 18. září proti Realu Madrid a v tom samém zápase si připsal i svoji první asistenci, když poslal z volného přímého kopu míč na hlavu Raúla Tamuda, který vstřelil vyrovnávací gól. Real Madrid později tento zápas vyhrál

Sezóna 2011/12.

Po tom co v prvním zápase La Ligy chyběl, Griezmann si zahrál první soutěžní zápas v této sezóně ve druhém kole proti Barceloně a svým gólem srovnal skóre na konečných 2:2. Další gól přidal až v prosinci v Copa del Rey a to jako

Sezóna 2012/13.

První gól v tomto ročníku La Ligy vstřelil v 6. kole a to první gól výhry 2:0 do sítě Athleticu Bilbao, v 9. kole pak dával oba góly svého týmu při remíze 2:2 s Realem Valladolid. V listopadové Copa del Rey sice vstřelil gól Córdobě, ale týmu to k postupu nepomohlo. V únoru se mu povedlo dát gól

Sezóna 2013/14.

Trenér Jagoba Arrasate raději nenasadil Griezmanna do úvodních dvou zápasů La Ligy, protože si ho šetřil do kvalifikačního dvojzápasu o Ligu Mistrů proti Lyonu a tento tah se později ukázal jako skvělý. V prvním, venkovním zápase totiž vyhrál Real Sociedad 2:0, k čemuž přispěl Griezmann volejem z oblasti mimo pokutové území a v druhém zápase zopakoval baskický klub stejný výsledek a Griezmann si připsal asistenci. V lize prožil skvělý podzim, když v 11 zápasech od konce září do konce roku 11 gólů dal a na další 2 přihrál. V září dal gól Seville a v říjnu jeden Valencii a dva Almeríe a Realu Valladolid. V

Atlético Madrid.

Sezóna 2014/15.

28. července 2014 se dohodlo Atlético Madrid s Realem Sociedad na přestupu Griezmanna do španělského hlavního města za částku rovnou jeho výstupní klauzuli, 30 000 000€. Ve stejný den prošel i lékařskou prohlídkou a 29. července podepsal s Madridským celkem šestiletý kontrakt. ""Jsem šťastný, že se nám podařilo tento přestup dokončit. Antoine byl pro nás prioritou a jsme rádi, že se nám ho povedlo získat. Jedná se o jednoho z nejlepších hráčů Primera División, což opakovaně dokázal v Realu Sociedad,"" řekl sportovní ředitel "Atletů" José

Sezóna 2015/16.

Griezmann se gólově prosadil hned v prvním zápase této sezóny proti Las Palmas. V 5. kole proti Getafe dal oba góly vítězství 2:0 a v 8. kole při návratu na Anoeta Stadium v 9. minutě lobem překonal brankáře Gerónima Rulliho a tento gól následně neslavil. V první polovině sezóny pak museli po jeho střelách vytahovat míč ze sítě ještě brankáři Sportingu Gijón, Espanyolu, Granady, Athleticu Bilbao a Raya Vallecana. Soupeře Atlética do podzimní části Ligy Mistrů určil los a to Benficu, Galatasaray a Astanu. V

Sezóna 2016/17.

Na podzim se Griezmannovi v La Lize povedlo vstřelit 6 gólů. Pět z nich přišlo v září, z toho dva Celtě Vigo, dva Sportingu Gijón a jeden Deportivu La Coruña. Ten šestý přidal v říjnu Valencii. V září také získal cenu pro hráče měsíce. V základních skupinách Ligy Mistrů na něj čekal Bayern, PSV Eindhoven a Rostov. Griezmann dal oba góly v zápase proti Rostovu, který skončil 2:1 a jeden gól nizozemskému celku. Atlético se tak ve skupině umístilo první s 15 body a náskokem tří bodů na Bayern. V Copa del Rey byl nasazen až do osmifinálového dvojzápasu proti Las Palmas, přičemž v obou zápasech dal po jednom gólu, ve čtvrtfinále proti Eibaru pak dal jeden gól v prvním zápase a do odvety nenastoupil. V semifnále ovšem Atlético narazilo na Barcelonu a přestože Griezmann pomohl gólem v prvním zápase, na finále poháru to ani tentokrát nestačilo. V La Lize dal v lednu góly Eibaru a Athleticu Bilbao a v únoru Celtě Vigo. V březnu pak dal jeden Deportivu

Sezóna 2017/18.

Griezmann již odehrál v La Lize přes 250 utkání, 19. srpna v 1. kole proti nováčkovi z Girony však dostal svoji první červenou kartu v kariéře. V 67. minutě, za stavu 2:0 pro Gironu se totiž její brankář Gorka Iraizoz mírně dotkl Griezmanna a jeho následný pád vyhodnotil rozhodčí Martínez Munuera jako simulaci a francouzský útočník obdržel žlutou kartu. Přesvědčen o své nevině, sdělil Griezmann rozhodčímu větu "eres un cagón" (v překladu "jsi s*áč") a dostal druhou žlutou kartu, načež byl vyloučen. O pár dní později obdržel dvojzápasový trest. Ihned po návratu však dal gól Málaze a o

Sezóna 2018/19.

Hned jako první zápas sezóny byl na 15. srpna stanoven Superpohár UEFA 2018 a v něm se Griezmannovo Atlético utkalo s rivaly Realem Madrid v Tallinnu. Griezmann byl v 57. minutě za nepříznivého stavu 1:2 vystřídán a Atléticu se nakonec povedlo v prodloužení vyhrát 4:2. Atlético tak hned na začátku nové sezóny získalo cennou trofej. V La Lize se francouzskému útočníkovi povedlo vstřelit góly Rayu Vallecanu, Huesce, Leganés a v prosinci, ve kterém obdržel cenu pro hráče měsíce skóroval jednou proti Deportivu Alavés, dvakrát proti Realu Valladolid a jednou proti Espanyolu. V Lize Mistrů se tentokrát Atleti utkali s Borussií Dortmund, Monacem a Clubem Bruggy. Griezmann přispěl k porážce belgického šampiona dvěma góly a k porážce BVB a Monaca po jednom. Španělští vicemistři si tak bezpečně zajistili postup do osmifinále z druhého místa. Copa del Rey přinesla tuto sezónu pouze zklamání, když Atlético nedokázalo v osmifinále postoupit dále přes Gironu po remízách 1:1 a

FC Barcelona.

Sezóna 2019/20.

12. července 2019 nakonec Barcelona aktivovala výstupní klauzuli ve výši 120 000 000€, čímž se stal 6. nejdražším fotbalistou světa, a oficiálně oznámila jeho příchod. Griezmann obdržel číslo 17 a podepsal smlouvu na pět let s výstupní klauzulí ve výši 800 000 000€. Atlético však ihned po přestupu obvinilo Barcelonu, že zaplacená částka je o 80 000 000€ nižší a katalánský velkoklub měl za Griezmanna zaplatit 200 000 000€, protože se prý s Francouzem dohodli na přestupu už před snížením výstupní klauzule. Později Atlético oznámilo, že ""zahájilo postupy, které považuje za vhodné k obraně svých práv a zájmů.""

Reprezentační kariéra.

Juniorské reprezentace.

Francie U19.

Kvůli působení ve Španělsku si trenéři francouzských mládežnických kategorií Griezmanna příliš nevšímali. Po kvalitních výkonech v dresu Realu Sociedad však byl povolán francouzskou reprezentací do 19 let do přátelského dvojzápasu proti Ukrajině. Svůj mládežnický debut si tak odbyl 2. března při remíze 0:0 při prvním z

Francie U20.

9. února 2011 debutoval v reprezentaci do 20 let při výhře 2:1 nad Anglií.  Díky vítězství na EURO 2010 do 19 let se Francie

Francie U21.

Na této úrovni odehrál Griezmann svůj první zápas 16. listopadu 2010 proti Rusku, který skončil pro Francii prohrou 0:1. Kromě celkově čtyř přátelských utkání si Griezmann v kategorii do 21 let zahrál i sedm kvalifikačních zápasů na EURO 2013 do 21 let ve kterých vstřelil tři góly, proti Lotyšsku, Kazachstánu (proti Kazachstánu si připsal i jednu asistenci), a Norsku.  V listopadu 2012 při baráži o EURO 2013 do 21 let proti Norsku, se Griezmann společně s dalšími čtyřmi hráči (Yann M'Vila, Wissam Ben Yedder, Chris Mavinga a M'baye Niang) dopustil prohřešku, když mezi zápasy bez dovolení opustili zbytek týmu a taxíkem odjeli do 200 kilometrů vzdálené Paříže, bavit se v nočním klubu. Všech pět hráčů tak bylo potrestáno vyloučením z národních týmů do konce roku 2013.

Seniorská reprezentace.

27. února 2014 byl Griezmann povolán trenérem Didierem Deschampsem na přátelský zápas mezi Francií a Nizozemskem. 5. března tak debutoval, když nastoupil na Stade de France v základní sestavě a Francie vybojovala domácí vítězství 2:0. Svůj premiérový gól vstřelil 1. června téhož roku do sítě Paraguaye jako otevírací gól při remíze 1:1 a první dva góly v jednom zápase dal o týden později Jamajce, kdy dával 7. a 8. gól vysokého vítězství 8:0.

Mistrovství světa 2014.

13. května 2014 potvrdil Deschamps Griezmannovu účast na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde si zahrál už v prvním zápase, když se dostal do základní sestavy jako náhrada za zraněného Ribéryho. Tento zápas proti Hondurasu Francouzi vyhráli 3:0. V základních

Euro 2016.

V sestavě Francie pro Euro 2016, které i hostila nemohl Griezmann chybět a nastoupil hned v otevíracím zápase Eura proti Rumunsku při výhře 2:1. Kvůli špatnému výkonu byli on a Paul Pogba posazeni v dalším zápase proti Albánii na lavičku. Griezmann na hřiště přišel ve druhé půli místo Oliviera Girouda a v 90. minutě otevřel skóre vítězství 2:0, když poslal centr Adila Ramiho přesnou hlavičkou do sítě. Poslední zápas skupinové fáze proti Švýcarsku dopadl 0:0. V osmifinále to s Francií

Mistrovství světa 2018.

17. května 2018 byl podle očekávání Griezmann povolán do sestavy na nadcházející mistrovství světa konané v Rusku. Hned v prvním zápase proti Austrálii dal gól z penalty, kterou sám získal a pomohl Francii k výhře 2:1. Tato penalta se také zapsala do historie jako první penalta na mistrovství světa udělěná z asistencí systému VAR (videorozhodčí). Pro Francii následovala výhra 1:0 nad Peru a remíza 0:0 s Dánskem, což znamenalo postup do vyřazovacích fází. V osmifinále dopomohl Francii k vítězství 4:3

Liga Národů 2019.

V této zcela nové soutěži pořádané UEFA se Griezmannova Francie utkala s Německem a Nizozemskem. Po bezbrankové remíze s Němci a výhrou 2:1 nad Nizozemci, se v třetím zápase povedlo Griezmannovi otočit skóre zápasu s Německem a díky jeho dvěma gólům Francie vyhrála 2:1. Po závěrečné prohře 0:2 s Nizozemskem však Francouzi přišli o první místo ve skupině A kvůli gólovému rozdílu a do semifinále Ligy Národů nepostoupili.

Rodina.

Manželka.

Erika Choperena (*5. března 1991) studovala pedagogiku v San Sebastiánu a později i dokončila svá studia a stala se dětským psychologem. S Griezmannem se poznala, když hrál za Real Sociedad a o něco později spolu začali chodit. Griezmann později připustil, že ji sledoval, ještě před tím, než souhlasila, že s ním půjde ven: ""Rok a půl, posílal jsem jí zprávy. Jsme spolu od 27. prosince 2011."" Erika provozovala svůj blog o módě, který nazvala "Cordialmente Erika", ale v roce 2014 ho raději deaktivovala, protože si chtěla uchovat soukromí.

Děti.

Dcera Mia Griezmann se narodila 8. dubna 2016. Vzhledem k faktu, že Matka Erika Choperena je Španělka a otec Antoine Griezmann je Francouz,

Sourozenci.

Antoine Griezmann má bratra a sestru. Bratr Théo Griezmann (*30. srpna 1996) je amatérský fotbalista hrající za Sporting Mâcon a módní návrhář. V roce 2015 založil svojí značku "GZ Brand" s cílem vyrábět oblečení s jednoduchostí a elegancí. Théo je velice populární na sociálních sítích, třeba na Instagramu má již přes 500 000 sledujících.

Rodiče.

Otec Alain Griezmann je bývalý městský radní, pocházející z německého Münsteru (odtud německy znějící příjmení Griezmann). Alain byl

Dědeček.

Griezmannův dědeček Amaro Lopes je bývalý portugalský profesionální fotbalista, který hrál ve 40. a 50. letech 20. století jako střední obránce za portugalský klub Paços de Ferreira. V roce 1957 emigroval se

Kopačky.

Griezmann je tváří německé značky Puma, vyrábějící sportovní oblečení a obuv, se kterou má dlouhodobou sponzorskou smlouvu a objevil se v mnoha jejích mnoha

Sponzorství.

V minulosti se Griezmann objevil v reklamě na sluchátka Beats by Dr. Dre po boku Harryho Kanea, Maria

Řád čestné legie.

Vítězný francouzský tým z Mistrovství světa 2018 konaného v Rusku obdržel 4. června 2019 řád čestné legie. Této pocti se dostalo všem 23 hráčům vítězné

Statistiky.

Klubové statistiky.

"pozn. Z = Zápasy, G = Góly, A = Asistence"

Góly.

<graph>{

Asistence.

<graph>{ }</graph>

Reprezentační statistiky.

Seniorská reprezentace.

Antoine Griezmann (* 21. března 1991, Mâcon, Francie) je francouzský fotbalista, hrající ve španělském klubu FC Barcelona a za francouzskou reprezentaci, který je schopný zahrát na všech pozicích v útoku.

Antoine Griezmann (; born 21 March 1991) is a French professional footballer who plays as a forward for Spanish club Barcelona and the French national team.


Týmy.

"Poznámka: Žebříček z října 2013 byl použit pro určení nasazení při konečném pořadí losování skupin na Mistrovství světa. Žebříček z června 2014 ukazuje aktuální pořadí mužstva ve světovém žebříčku FIFA."

Tabulka.

"Všechny časy zápasů jsou v SELČ."

Zápasy.

Argentina vs Bosna a Hercegovina.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích dvou zápasech a oba tyto zápasy byly přátelské. Naposledy se spolu střetly v roce 2013, kde Argentina zásluhou branek Sergia Agüera vyhrála 2:0.

Írán vs Nigérie.

Oba týmy se spolu střetly pouze v jednom zápase a to v přátelském utkání v roce 1998, kde zápas ve prospěch Nigérie rozhodl jedním gólem Ahmed Garba.

Argentina vs Írán.

Oba týmy se spolu utkaly pouze v jednom utkání a to v přátelském utkání v roce 1977, kde zápas po penaltovém rozstřelu vyhrála Argentina 4:1.

Nigérie vs Bosna a Hercegovina.

Oba týmy se ještě nikdy předtím spolu nestřetly.

Nigérie vs Argentina.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích šesti zápasech, včetně tří základních skupin Mistrovství světa, když ve všech byla úspěšnější Argentina (1994: 2:1; 2002: 1:0; 2010: 1:0). Jejich poslední střetnutí se uskutečnilo v roce 2011, kde šlo o přátelské utkání, které Argentina zvládla 3:1.

Bosna a Hercegovina vs Írán.

Oba týmy se spolu střetly v pěti zápasech a ve všech případech to byla přátelská utkání. Naposledy se spolu utkaly v roce 2009, kdy zápas skončil výhrou Íránu 3:2.

Skupina F Mistrovství světa ve fotbale 2014 byla jednou z osmi základních skupin tohoto šampionátu. Nalosovány do ní byly celky Argentiny, Bosny a Hercegoviny, Íránu a Nigérie.

Group F of the 2014 FIFA World Cup consisted of Argentina, Bosnia and Herzegovina, Iran and Nigeria. Play began on 15 June and ended on 25 June 2014. The top two teams, Argentina and Nigeria, advanced to the round of 16.


Mládí.

John Leonard Pierce se narodil 25. dubna roku 1895 ve městě Dallas v Texasu jako syn vlivného právníka, Franka Cushmana Pierce a jeho ženy Isabelly. Pierce absolvoval Západotexaskou vojenskou akademii v San Antoniu a následně ještě státní univerzitu Texas A&M.  Se vstupem Spojených států do první světové války se mladý Pierce rozhodl narukovat do armády v červnu roku 1917 a po absolvování základního výcviku byl následně odvelen do Francie. Avšak válka se v tu dobu již chýlila ke konci, takže Pierce do bojů moc nezasáhl. Po podepsání příměří mezi vítěznými mocnostmi a Německem zůstal Pierce v Německu a sloužil v rámci 8. pěší divize jako součást okupačních vojsk v Koblenci.  Po návratu domů, do Spojených států, se Pierce rozhodl zůstat v armádě a začal se zajímat o motorizované jednotky a rozvoj obrněných jednotek.

Druhá světová válka.

Na počátku druhé světové války sloužil Pierce jako zástupce náčelníka štábu 3. obrněné divize pod velením generálmajora Alvana C. Gillema, Jr.. O rok později byl však Pierce přeložen ke II. obrněnému sboru (později přeměněn na XVIII. výsadkový sbor), kde byl jmenován do funkce náčelníka štábu.  V červnu roku 1943 byl Pierce povýšen do hodnosti brigádního generála a byl jmenován náčelníkem štábu u Velitelství pro obrněné jednotky. Zde setrval do září roku 1944, kdy byl převelen na základnu Camp Chaffee v Arkansasu, kde převzal velení 16. obrněné divize po generálmajorovi Douglasssi T. Greenovi.  S postupným vrcholením druhé světové války bylo rozhodnuto, že 16. obrněná divize bude využita na bojišti v Evropě, kam byla také v únoru roku 1945 odvelena. Generál Pierce tak velel divizi během menších bojů v Německu a následně při osvobozování západních a jihozápadních Čech, včetně osvobození Plzně.  Za svoji příkladnou službu byl vyznamenán Spojenými státy dvakrát Legií za zásluhy a Řádem Bílého lva a Československým válečným křížem za zásluhy při osvobozování Československé republiky.

Život po válce.

Na podzim roku 1945 byla 16. obrněná divize odvelena zpět do Spojených států, kde byla následně rozpuštěna. Generál Pierce byl poté jmenován předsedou přezkumné propouštěcí komise. S následnou redukcí armády byl Pierce během roku 1946 rovněž penzionován.  Brigádní generál John L. Pierce zemřel 12. února, 1959 ve svém domě v San Antoniu ve věku 63 let. Pochován je na hřbitově ve Fort Sam Houston společně se svojí ženou, Kate Bodine Piercovou (1895 – 1988).

Vojenská vyznamenání.

Zde je seznam vyznamenání, které brigádní generál Pierce obdržel během své dlouhé služby v ozbrojených silách Spojených států amerických:

John Leonard Pierce (25. dubna 1895 – 12. února 1959) byl důstojník Armády Spojených států v hodnosti brigádního generála, který velel 16. obrněné divizi za druhé světové války. Podílel se tak na osvobození západních a jihozápadních Čech.

John Leonard Pierce (April 25, 1895 – February 12, 1959) was a United States Army officer with the rank of Brigadier General. He is most noted as a commander of the 16th Armored Division during World War II.


Research Institute of Brewing and Malting

Životopis.

Narodila se 23. prosince 1910 v Madridu, jako dcera prince Carlose Bourbonsko-Sicilského, infanta Španělského, vnuka krále Ferdinanda II. Sicilského a jeho druhé manželky princezny Luisi Orleánské, dcery prince Filipa, hraběte pařížského, uchazeče o francouzský trůn. Při narození jí byl udělen titul infantky španělské, i když to nebyl skutečný její titul, pravý titul byl "Princezna Bourbonsko-Sicilská". Její rodina se přestěhovala do Sevilly, kdy byl její otec vojenský generální kapitán provincie. Když je Druhá Španělská republika donutila k emigraci, žili v Cannes a později v Paříži, kde také studovala umění v Louvru.  Dne 14. ledna 1935, navštívila v Římě svatbu princezny Beatrice Španělské, dcery krále Alfonse XIII.. Zde potkala svého druhého bratrance a budoucího manžela, bratra nevěsty, Juana, hraběte barcelonského, čtvrtého syna a nástupníka trůnu Alfonse XIII.. Vzali se 12. října 1935 v Římě. Když její manžel roku 1942 přijal královský titul "Hraběte z Barcelony," Marie získala titul "Hraběnky z Barcelony".  Spolu měli čtyři děti:  Žili v Cannes a Římě, a s vypuknutím druhé světové války se přestěhovali do Lausanne, kde žili s královnou Viktorií Eugenií, matkou infanta Juana. Později bydleli v Estorilu, v Portugalsku.  Roku 1953 princezna reprezentovala Španělskou královskou rodinu na korunovaci královny Alžběty II.. Roku 1976, jeden rok po obnovení monarchie ve Španělsku v osobě jejího syna Juana Carlose, se vrátili do Španělska. V roce 1977 se Juan vzdal svých práv ve prospěch jeho syna, a tím mu umožnil držet titul "Hraběte z Barcelony."  Roku 1982 si zlomila kyčel a roku 1985 levou stehenní kost. Z tohoto důvodu musela být celý zbytek života na vozíku. V roce 1993 ovdověla. Byla velkým fanouškem býčích zápasů a andaluské kultury. V roce 1995 se její vnučka Infantka Elena vdala v Seville, a proto je Hraběnka lásky tohoto města. Dne 4. března 1929 byla 1171. Dámou Královského řádu královny Marie Luisy.  Zemřela 2. ledna 2000 v královské rezidenci La Mareta v Lanzarote na infarkt, kde královská rodina oslavovala Nový rok. Je pohřbena s vyznamenáním královny v královské kryptě kláštera San Lorenzo de El Escorial nedaleko Madridu.

Marie Mercedes Bourbonsko-Sicilská (španělsky "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón-Dos Sicilias y Orléans") (23. prosince 1910, Madrid – 2. ledna 2000, Lanzarote) byla matka Juana Carlose I., krále Španělska (1975–2014).

María de las Mercedes de Borbón-Dos Sicilias y Orléans, Countess of Barcelona (Spanish: "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón y Orléans" (; 23 December 1910 – 2 January 2000) was the mother of Juan Carlos I, King of Spain from 1975 to 2014, and grandmother of the reigning Spanish King, Felipe VI.