Biografie.

Edward Said se narodil 1. 11. 1935 v Jeruzalémě do prosperující rodiny. Rodiče ho pojmenovali po anglickém korunním princi Edwardovi, zároveň však měl arabské příjmení Said, což později zapříčinilo jeho pocity vykořeněnosti a nepatřičnosti, které ho provázely celé dětství a dospívání. V roce 1937 se s rodiči přestěhoval do egyptské Káhiry, do luxusní čtvrti Zamálek obývané především bohatšími imigranty a do roku 1947 také nepravidelně pobývali v Palestině, kde se setkávali s příbuznými.  Saidův otec Wadí Said pocházel z Jeruzaléma, ke kterému měl negativní postoj. V dospělosti emigroval do Spojených států, kde sloužil za 1. světové války v armádě a stal se americkým občanem. Po devíti letech se na naléhání své matky vrátil do Palestiny. Matka Edwarda Saida, Hilda Saidová, se narodila v Nazaretu, ačkoli její matka pocházela z Libanonu a ona sama v této zemi studovala. Edward si byl s otcem celý život cizí, k matce měl velmi blízko. Jak sám autor píše ve své autobiografii Nikam jsem nepatřil, ani tento vztah nebyl bezproblémový, protože Hilda Saidová byla velmi rozporuplná žena a její láska k dětem se střídala s krutou kritikou. Matka na Edwarda mluvila arabsky i anglicky, vyrůstal tak jako bilingvní dítě a nikdy nedokázal určit, který jazyk ovládal jako první. Celá rodina praktikovala protestantské křesťanství, Saidův dědeček byl baptistickým kazatelem v Nazaretu.  Said byl i politickým aktivistou, angažoval se ve věci práva Palestinců na sebeurčení. Prosazoval jejich rovnoprávnost v rámci Izraele.  Často též kritizoval americkou zahraniční politiku, zejména v souvislosti s válkou v Iráku. Edward Said byl také jedním z vůdčích literárních kritiků poslední čtvrtiny 20. století.  Byl považován za vyčnívajícího představitele poststrukturalistů.  Said se v roce 1962 oženil s Maire Jaanus, ale o pět let později se nechal rozvést. Jeho druhou ženou byla Mariam Cortas, kterou si vzal v roce 1970 a se kterou měl dvě děti.  Během svého života získal 20 čestných doktorátů a několik prestižních ocenění. V roce 1998 se stal prvním americkým nositelem Al Owais Award, ceny za úspěchy na poli arabské kultury a umění, mimo to mu bylo udělena například cena Lannan Literary Award za celoživotní dílo nebo Bowdoin Award udílená Harvardovou univerzitou.  Edward Said zemřel 25. září 2003 v New Yorku na následky leukémie.  Jeho nejznámější prací je kniha Orientalismus, ve které se inspiroval Foucaultovou teorií diskurzu. Prohlásil, že "Východ" je diskurzivní konstrukt Západu, jehož cílem je udržet západní hegemonii. Ve skutečnosti podle Saida žádný soudržný celek Východu nikdy neexistoval, ani kulturně, ani politicky, a každá oblast reagovala na kolonialismus a imperialismus zcela osobitě. Podle Saida kolonialismus nebyl jednosměrný, kolonizovaná území také silně ovlivnila kulturu kolonizátorů.

Vzdělání a kariéra.

Školní docházku zahájil Edward Said v Káhiře v britské prestižní přípravné škole a v roce 1946 nastoupil do Káhirské školy pro americké děti. Během pobytu rodiny v Palestině navštěvoval školu sv. Jiří v Jeruzalémě, kde studoval mimo jiné také jeho otec a většina rodiny. Jako žák byl Edward velmi zvídavý a bystrý, ale měl však problém s pravidly, a proto pro něj otec vytvořil přísný režim mimoškolního vzdělání. Díky otcově důkladnosti ovládal i řadu sportů, mimo jiné tenis, box, kriket, fotbal a plachtění. Také se naučil hrát na klavír a po celý život ho provázela vášeň pro hudbu a operu. V roce 1949 nastoupil v Egyptě na chlapeckou Victoria College, odkud byl však vyloučen a studium dokončil na americké internátní škole Mount Hermon v Nové Anglii. Bakalářské studium absolvoval na Princetonu v roce 1957, magisterský i doktorský titul získal Said na Harvardu v letech 1960 a 1964.  Až do konce svého života posléze pracoval na Kolumbijské univerzitě, nejprve jako učitel angličtiny a poté jako profesor anglické a komparativní literatury.

Said a Palestina.

Transformace politického smýšlení Edwarda Saida nastala v roce 1967 důsledkem vítězství Izraele v arabsko-izraelské válce. Jedna z příčin Saidova palestinského sebeuvědomění byla také samotná domácí a zahraniční politika Spojených států a neustálý rasismus vůči Arabům, muslimům a Palestincům. Said kritizuje západní žurnalistiku, která se nevyjádřila k problematice sionistického teroru vůči Palestincům. V roce 1977, kdy jen málo Palestinců bylo schopno připustit, že Židé měli na Palestinu historické nároky, řekl: "„Nezpochybňuji jejich tvrzení, ale jejich tvrzení vždy znamená palestinské vyvlastnění.“" Jako jeden z mála palestinských spisovatelů zdůvodnil svoji kritiku Izraele, vysvětlil jeho složitý problematický charakter při pronásledování evropských Židů a ohromný dopad sionistické myšlenky na evropské svědomí. V samém roce byl zvolen do Palestinské národní rady, kde odmítal politiku ozbrojeného boje, a kvůli odkazu na holocaust začal uznávat existenci dvou států, tedy Izraele a Palestiny. Tato politika byla přijata na zasedání PNC v Alžíru v roce 1988.  V roce 1989 řekl v interview s magazínem New York, že "„situace Palestinců je situace obětí“". Said odmítá terorismus jakékoliv podoby, a to jak ten palestinský, tak i izraelský.  Edward Said byl zároveň kritikem samotného politického stavu Blízkého Východu, konkrétně jeho nedostatku demokracie a zkorumpovanosti tamních vlád. Zároveň usiloval o interakci s Izraelci, což se později projevilo v hluboké přátelství s izraelsko-argentinským pianistou Danielem Barenboinem.

Orientalismus.

V roce 1978 vydal knihu Orientalismus. "„Smyslem orientalismu není "pravdivé" či "objektivní" poznání života v Orientu, ale konstrukce mýtů a stereotypů o tomto životě, které měly ukázat jeho odlišnost od života na Západě. Orientalismus je tak konstrukcí Orientu stejně jako představ Západu o sobě samém."" V knize uvádí, že počátky studií orientalismu jsou odhadovány na začátku 18. století. Zároveň Said zmiňuje, že se samotné dílo snaží poukázat na to, že "„evropská kultura získala sílu a identitu tím, že se vydala proti Orientu...“." Vychází z Foucaultových děl Archeologie vědění a Dohlížet a trestat. Prezentuje myšlenku, že orientalismus je postup, kterým Západ Východu vládne, spravuje ho a přetváří. Evropa sílila právě díky svému vymezení vůči Orientu. Přiznává, že při psaní knihy si však uvědomoval, že on sám je „orientálcem” a během dětství stráveného v britských koloniích se i tak cítil.  Jedním z faktorů, který ovlivnil Orientalismus, byl politický pohled a předsudky vůči arabskému obyvatelstvu a islámu.  Orientalismus je také považován za akademickou disciplínu, kdy se pomocí "„-ism ve slově orientalism liší od každé akademické disciplíny..."". Said zároveň považoval různé výzkumy orientalismu částečně jako proces získávání určitého množství znalostí, které západní civilizaci postupně umožnilo rozvoj svého vlivu na Blízkém Východu.  Orientalismem rozumí hlavně britské a francouzské kulturní aktivity, které v sobě nesly vždy nádech západní převahy. S tímto je spojena i Napoleonova výprava do Egypta, kam byli převezeni odborníci, kteří tento kontinent zkoumali. Podle britského státníka a diplomata Evelyna Baringa, známý také jako Lord Cromer, byli lidé z Orientu či Arabové vnímáni jako "„naivní zvířata“" a "„vynalézaví lháři“", kteří se nemohou rovnat evropské civilizaci. Ve 20. století se objevuje i tendence americké nadvlády. Said zmiňuje, jak orientalistické názory jsou v dnešním světě běžné. V díle autor naznačil i budoucí vnímání islámu.

Post-koloniální teorie.

Post-koloniální teorie studují dopad evropského dobývání na kolonizované země, zabývají se jejich reakcemi vůči koloniálnímu utlačování jejich původní kultury. Teorie se dále zaměřují na to, jaký měla kolonizace vliv např. na jazyk, místní politiku, literaturu apod. Edward Said zdůraznil důležitost zeměpisné role v rámci koloniálních debat, kdy říká, že geografie a místo jsou důležitými znaky nejen pro samotnou kulturu, ale také pro formování identity jedince. Said zmiňuje, že skrze umění a poezii se obyvatelé kolonizovaných zemí snaží ukázat svoji touhu po svobodě. V rámci post-koloniálních teorií přispěl analýzou koloniálního diskurzu, konceptem tzv. světoznalosti, sekulární kritikou, ametérismem a kontrapuntální analýzou.  Kontrapuntální analýzu Said využívá v rámci interpretace koloniálních textů z pohledu kolonizátora a kolonizované země. Pomocí kontrapuntální interpretace zobrazuje texty z různých úhlů pohledů, zároveň korespondují s historickými a biografickými texty. Směřuje k perspektivě imperialismu a vzdoru vůči němu.  Pomocí konceptu světoznalosti se snaží Said podat náhled na roli intelektuálního jedince v současné společnosti. Said dále říká, že je „lidská historie tvořena lidskými bytostmi“. Hlavní myšlenkou Saidovy světoznalosti je schopnost intelektuálních jedinců říct cokoliv, co je pro jejich svět důležité, protože jejich intelekt nemůže být osvobozen od skutečného světa, ve kterém žijí.

Edward Wadie Said (1. listopadu 1935, Jeruzalém – 25. září 2003, New York) byl palestinsko-americký představitel kulturálních studií, v nichž rozvíjel to, čemu se říká "postkoloniální teorie".

Edward Wadie Said (;, ""; 1 November 1935 – 24 September 2003) was a professor of literature at Columbia University, a public intellectual, and a founder of the academic field of postcolonial studies. A Palestinian American born in Mandatory Palestine, he was a citizen of the United States by way of his father, a U.S. Army veteran.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 223 metrů v centrální části pouště Negev. Jde o aridní oblast, ve které jsou jen drobné enklávy zemědělsky využívané půdy v bezprostředním okolí vesnice. Severně a východně od vesnice začíná zcela suchá oblast písečných dun Cholot Chaluca. Zdejší krajina má mírně zvlněný terén, který člení četná vádí. Na západním okraji obce je to vádí Nachal Nicana.  Obec se nachází 48 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 133 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 123 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 50 kilometrů jihozápadně od města Beerševa. Kmehin obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Kmehin je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 211, která tu směřuje k hraničnímu přechodu Nicana.

Dějiny.

Kmehin byl založen v roce 1988. Je součástí bloku zemědělských sídel v regionu okolo osady Nicana, nedaleko izraelsko-egyptské hranice. Vesnice vznikla v létě roku 1988 z iniciativy čtyř skupin polovojenských jednotek Nachal. Roku 1992 se organizačně změnila na mošav ovdim (do té doby šlo o těsnější kombinaci mošavu a kolektivistického kibucu - takzvaný מושבוץ -„"mošbuc"“).  Místní ekonomika je založena na zemědělství (zejména pěstování květin a zeleniny - především rajčat, ve skleníkových komplexech). Mošav rozvíjí technologii využívání brakických podzemních vod pro zemědělské účely. Část obyvatel pracuje v sektoru služeb včetně turistického ruchu. V obci funguje knihovna, synagoga a společenské centrum. Další občanská vybavenost je v nedaleké vesnici Nicana. Jižně od vesnice se rozkládá rozsáhlý komplex věznice Keci'ot (קציעות) využívané izraelskou armádou.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Kmehin Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 151 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,1 %.

Kmehin ( כְּמֵהִין, doslova „"Lanýž"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Kemehin) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Ramat ha-Negev.

Kmehin (, lit. "Truffle") is a secular moshav in the western Negev desert in Israel. Located near Nitzana, it falls under the jurisdiction of Ramat HaNegev Regional Council. In it had a population of.


The High Ground (Star Trek: The Next Generation)

Přehled.

Boltzmannova rovnice je rovnice pro časový (t) vývoj rozdělovací funkce f(x, p, "t") v jednočásticovém fázovém prostoru, kde x je poloha a p je hybnost. Rozdělení je definováno tak, že  je počet částic, které se v čase "t" nacházejí v prostorovém elementu formula_2 v okolí x a jejich hybnost je v intervalu formula_3 v okolí p.  Působí-li na částice popsané "f" vnější síla F, musí "f", za předpokladu neexistence srážek, splňovat  což znamená, že mají-li nějaké částice v čase "t" souřadnici x a hybnost p, v čase formula_5 budou (všechny) v formula_6, s hybností formula_7.  Protože však ke srážkám dochází, tak se hustota částic v elementu fázového prostoru "dx "dp mění.  Vydělením rovnice "dx "dp "dt" vznikne v limitě Boltzmannova rovnice  F(x, "t") je síla působící mezi částicemi v tekutině a "m" je hmotnost částic. Člen na pravé straně rovnice popisuje efekt srážek mezi částicemi; je-li roven nule, částice se nesrážejí. Bezsrážková Boltzmannova rovnice je často chybně nazývána Liouvillova rovnice (Liouvillova rovnice je N-částicová rovnice).

Molekulární chaos a srážkový člen (Stosszahl Ansatz).

Výše uvedená Boltzmannova rovnice nemá velký praktický význam, neboť nechává srážkový člen nespecifikovaný. Klíčová myšlenka použitá Boltzmannem byla určit srážkový člen výhradně ze srážek dvou částic, o kterých se předpokládá, že před srážkou jsou nekorelované. Tento předpoklad byl Boltzmannem nazýván 'Stosszahl Ansatz', a je také znám jako předpoklad molekulárního chaosu. Za tohoto předpokladu lze srážkový člen psát jako integrál v hybnostním prostoru přes součin jednočásticových rozdělovacích funkcí:

Boltzmannova rovnice, známá také jako Boltzmannova transportní rovnice, zavedená Ludwigem Boltzmannem, popisuje statistické rozdělení jedné částice v tekutině. Je to důležitá rovnice nerovnovážné statistické mechaniky, oblasti statistické mechaniky, která se zabývá systémy, které jsou daleko od termodynamické rovnováhy; např. v přítomnosti teplotního gradientu nebo elektrického pole. Boltzmannova rovnice se používá ke studiu schopnosti tekutiny transportovat fyzikální veličiny jako teplo a náboj, a tedy k odvození transportních vlastností, např. elektrické vodivosti, Hallovy vodivosti, viskozity a tepelné vodivosti.

The Boltzmann equation or Boltzmann transport equation (BTE) describes the statistical behaviour of a thermodynamic system not in a state of equilibrium, devised by Ludwig Boltzmann in 1872. The classic example of such a system is a fluid with temperature gradients in space causing heat to flow from hotter regions to colder ones, by the random but biased transport of the particles making up that fluid. In the modern literature the term Boltzmann equation is often used in a more general sense, referring to any kinetic equation that describes the change of a macroscopic quantity in a thermodynamic system, such as energy, charge or particle number.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 300 metrů pod úrovní moře na západním břehu Mrtvého moře. Západně od obce se prudce zvedá aridní oblast na pomezí severovýchodní části pouště Negev a východního okraje Judské pouště. Samotný kibuc využívá pramenů v lokalitě Ejn Gedi, konkrétně Nachal Arugot a Nachal David a má tak ráz zavlažované oázy uprostřed pouště.  Obec se nachází 80 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 90 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 40 kilometrů jihovýchodně od historického jádra Jeruzalému a 60 kilometrů severovýchodně od města Beerševa. Ejn Gedi obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Kibuc leží jen 2 kilometry od Zelené linie oddělující Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od Západního břehu Jordánu s převážně arabskou (palestinskou) populací. V přiléhající pouštní části Západního břehu se ale žádné trvalé osídlení nenachází. Počátkem 21. století nebyl tento úsek Zelené linie zahrnut do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry a nedošlo zde tedy k fyzickému oddělení.  Ejn Gedi je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90, která sleduje západní břeh Mrtvého moře.

Dějiny.

Ejn Gedi byl založen v roce 1953. Zpočátku šlo o polovojenskou osadu typu Nachal, které tehdy byly budovány v pohraničních a periferních regionech státu Izrael, zřízenou 26. února 1953 jako pátá osada tohoto typu v Izraeli. Nejdříve se nazývala Nachal Ašer. Její obyvatelstvo tvořilo asi 70 členů oddílů Nachal z měst Kfar Saba, Kirjat Chajim, Chadera a absolventů zemědělské školy Kadoorie. V roce 1956 byla proměněna na ryze civilní sídlo. Jde o nejstarší novodobé židovské sídlo v této oblasti. V prvních letech šlo o jednu z nejizolovanějších sídel v Izraeli. Silniční spojení zajišťovala nezpevněná cesta. Do Beerševy trvala jízda tři hodiny. Rozvoj turistického potenciálu kibucu začal po roce 1967, kdy se spolu s okupací Západního břehu Jordánu otevřelo silniční spojení severním směrem, do Jeruzalému.  Místní ekonomika se zaměřuje na zemědělství (datlové palmy) a zejména na turistický ruch a služby. V obci funguje rozsáhlý ubytovací komplex pro turisty, společná jídelna, regionální střední škola, zdravotní středisko, obchod se smíšeným zbožím, plavecký bazén a sportovní areály. Vesnice provozuje lázeňský komplex na břehu Mrtvého moře. Poblíž se nachází i veřejná pláž. V rámci kibucu byla cíleně vysazována pouštní a tropická flóra, která tvoří botanickou zahradu. Kibuc rovněž provozuje továrnu na plasty. V okolí obce se nacházejí stavební pozůstatky starověkého osídlení. "En-gédi" je zmiňováno jako sídlo v Bibli, například v Knize Jozue 15,62

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ejn Gedi Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 552 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,5 %.

Ejn Gedi ( עֵין גֶּדִי, doslova „"Kozí pramen"“, v oficiálním přepisu do angličtiny En Gedi, přepisováno též Ein Gedi) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Tamar.

Ein Gedi (, "lit." Kid Spring) is a kibbutz on the western shore of the Dead Sea in Israel. Located on the edge of the Judean desert at the site of historic Ein Gedi, it falls under the jurisdiction of Tamar Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Si-ning leží v pohraničí tradinčních tibetských oblastí, které se v Čching-chaji nazývají Amdo. Město leží na severovýchodním konci Tibetské náhorní plošiny v nadmořské výšce 2200 metrů. Ze západu na východ Siningem protéká řeka Chuang-šuej. 100 kilometrů západně od města leží největší čínské jezero Kukunor.  Podle měření WHO z roku 2011 má Si-ning nejhorší kvalitu ovzduší z 11 velkých západních měst Číny. Průměrná hodnota PM10 je 141ug/m3, čímž se v celostátním průměru řadí dokonce až za Peking (121). Tyto hodnoty město dosahuje díky poloze v údolí mezi horami, suchému podnebí, ale také díky rostoucímu počtu továren.

Demografie.

Ve městské prefektuře bydlí 2 267 600 obyvatel, což je téměř polovina z celkového počtu obyvatel provincie Čching-chaj (5 800 tis.). Ve městě samotném žije 1 537 400 obyvatel, v přilehlých okresech 730 tisíc obyvatel. 588 100 (25%) obyvatel prefektury představují čínské národnostní menšiny - především Chuejové (368 700, 16%) a Tibeťané (124 500, 5,5%), dále Monguoři (58 600, 2,6%), Salarové (8 505) a další.

Ekonomika.

HDP v roce 2008 bylo ¥19 494, tím se Si-ning řadí na 382. místo z 659 cínských měst. Město se rychle rozrůstá, především směrem na západ, kde během posledních 10 let vznikla nová sídliště pro až 1 milion obyvatel.

Doprava.

Sining leží 200 kilometrů západně od města Lan-čou, které bylo jedním z uzlů Hedvábné stezky, dnes jsou města spojeny dálnicemi. Dnes hlavním městem provincie prochází čínské dálnice G109 (Peking - Lhasa), G214 (Si-ning - "Meng-chaj", Jün-nan), G227 (Si-ning - Čang-jie) a G315 (Si-ning - Kašgar).  Od roku 1959 také Sining se zbytkem ČLR spojuje železnice. V roce 1979 byla trať prodloužena do města Golmud. V roce 2006 byla otevřena nová trať vedoucí ze Siningu skrz Golmud do tibetského hlavního města Lhasy. Ve výstavbě je řada kratších úseků železničních tratí, které budou spojovat Si-ning s menšími městy provincie. 20 kilometrů východně od města bylo vybudováno, a v roce 1958 uvedeno do provozu, letiště Cchao-ťia-pao.  Ve městě jezdí MHD za ¥1, do kláštera Kumbum jezdí linka za ¥3, do přilehlých okresů stojí autobusy ¥5-¥6.

Si-ning (tibetsky: ཟི་ལིང་། Siling; čínsky: 西宁, pinyin: Xīníng) je městská prefektura a hlavní město provincie Čching-chaj na severozápadě Čínské lidové republiky. V minulosti bylo město důležitým obchodním uzlem, skrz vedla jedna z cest Hedvábné stezky. Ve městě je silné zastoupení národnostních menšin, především Chuejů a Tibeťanů.

Xining is the capital of Qinghai province in western China, and the largest city on the Tibetan Plateau. It has 2,208,708 inhabitants at the 2010 census of whom 1,198,304 live in the built up area made of 4 urban districts.


Tóny.

Navažština má celkem čtyři tóny: Pozn. Klesavý a stoupavý tón se vždy čte dlouze, ostatní buď krátce, nebo dlouze vzhledem k dané slabice.

Nosové samohlásky.

V navažštině existují nosové samohlásky, které se značí ogonkem pod samohláskou: ą, ę, į...

Gramatika.

Slovesa.

Navažská gramatika je typická především složitou slovesnou morfologií. Slovesné tvary jsou tvořeny zejména prefixy, které označují osobu a číslo podmětu, osobu a číslo předmětu nebo mohou spolu s konkrétním slovesným kmenem vymezovat či blíže určovat celkový význam. Jednotlivé prefixy pak na sebe "reagují" a dochází k četným morfofonologickým změnám (např.: na + iid + l = neiil, ale: na + oh + l = naał apod.) Slovesné tvary mohou díky různým prefixům a v některých případech také odlišnými slovesnými kmeny (tzv. supletivní kmeny vyskytující se především u pohybových a lokativních sloves) rozlišit 4 osoby a 3 čísla, ukončenost, průběh, započetí akce, progresivitu děje, přání, budoucnost apod. Například:  Zajímavá jsou dále například tzv. klasifikační slovesa, tedy slovesa, která svými supletivními kmeny vyjadřují třídu argumentů. Mezi typická klasifikační slovesa v navažštině patří lokativní slovesa (slovesa vyjadřující polohu předmětů) a slovesa manipulace (např. zvednout, podat apod.). Kmeny těchto sloves se liší podle tvaru, velikosti, charakteru, počtu aj. daného předmětu, dané látky. Například české "zvedám" lze přeložit těmito způsoby:

Podstatná jména.

U podstatných jmen (resp. slovesných tvarů, které jejich funkci plní) jsou zajímavé např. posesivní (přivlastňovací) prefixy a pádové sufixy.  Například:  U těchto prefixů často dochází ke změnám samohlásek podle samohlásky v první slabice podstatného jména, například:

Vzorový text – všeobecná deklarace lidských práv.

Navažsky.

Bilaʼashdaʼii tʼáá ałtsoh yiníkʼehgo bidizhchįh dóó aheełtʼeego ílį́į́go bee baahóchįʼ. Eíí háníʼ dóó hánítshakees hwiihdaasyaʼ eíí binahjį́ʼ ahidiníłnáhgo álíleekʼehgo kʼé bee ahił niidlį́.

Česky.

Všichni lidé se rodí svobodní a sobě rovní co do důstojnosti a práv. Jsou nadáni rozumem a svědomím a mají spolu jednat v duchu bratrství.

Navažština (navažsky: "Diné bizaad", dosl. lidé jejich-jazyk) je jazyk používaný asi 180 000 Navahy v Severní Americe. Řadí se do athabaskické (athabaské) skupiny dené-jenisejské jazykové rodiny, tzn. že je blízce příbuzná apačským jazykům a trochu vzdáleněji aljašským a kanadským jazykům patřícím do athabaskické jazykové skupiny (např. jazyky Ahtna, Dena’ina, Tanana, Gwich’in, Tsuut’ina, čipevajština a mnohé další), vzdáleně pak také sibiřským jenisejským jazykům (dnes jediným živým jazykem ketština). Navažština je poměrně složitý jazyk z hlediska výslovnosti i gramatiky. Jde o tonální jazyk – stejně jako některé další athabaskické jazyky (čipevajština, Tanacross, apačské jazyky aj.). Tímto jazykem se také inspirovali tvůrci populární hry The Sims.

Navajo or Navaho (; Navajo: or ) is a Southern Athabaskan language of the Na-Dené family, through which it is related to languages spoken across the western areas of North America. Navajo is spoken primarily in the Southwestern United States, especially in the Navajo Nation. It is one of the most widely spoken Native American languages and is the most widely spoken north of the Mexico–United States border, with almost 170,000 Americans speaking Navajo at home as of 2011. The language has struggled to keep a healthy speaker base, although this problem has been alleviated to some extent by extensive education programs in the Navajo Nation.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 140 metrů v jižní části údolí vádí al-Araba, na pahorku cca 118 kilometrů od jižního břehu Mrtvého moře. Západně od obce se prudce zvedá aridní oblast pouště Negev.  Obec se nachází 170 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 238 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 204 kilometrů jižně od historického jádra Jeruzalému a 44 kilometrů severoseverovýchodně od města Ejlat. Grofit obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Obec je jen 2 kilometry vzdálena od mezinárodní hranice mezi Izraelem a Jordánskem.  Grofit je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90.

Dějiny.

Grofit byl založen v roce 1963. Vznikl v listopadu 1963. Původně šlo o polovojenské sídlo typu Nachal. 24. listopadu 1966 byl proměněn na ryze civilní sídlo. Jeho obyvateli byla skupina mladých aktivistů napojených na sionistické hnutí ha-No'ar ha-Oved ve-ha-Lomed. Jméno kibucu odkazuje na název nedalekého vádí.  Místní ekonomika je založena na zemědělství (pěstování květin, zeleniny, palmové háje, produkce mléka), průmyslu (firma Psagor na produkci plastů) a službách, zejména v sektoru školství. Funguje tu plavecký bazén, mateřská škola, terapeutická koňská farma a zubní ordinace. Nachází se zde ubytování pro turisty. Dále je tu veřejná knihovna, společenské středisko a sportovní areály. Kibuc prošel privatizací a zbavil se prvků kolektivismu ve svém hospodaření.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Grofit Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 271 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,4 %.

Grofit ( גְּרוֹפִית, doslova „"Výhonek olivovníku"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Gerofit) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Chevel Ejlot.

Grofit (, "lit." Shoot (of a plant)) is a kibbutz in southern Israel. Located near Eilat in the Arabah region, it falls under the jurisdiction of Hevel Eilot Regional Council. In it had a population of.


Osud (Star Trek: Stanice Deep Space Nine)

Mezistátní utkání Hongkongu.

13. 3. 1987 Tchaj-wan 2:2 Hongkong  13. 3. 1987 Austrálie 37:0 Hongkong  14. 3. 1987 Jižní Korea 44:0 Hongkong  15. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  17. 3. 1987 Austrálie 42:0 Hongkong  18. 3. 1987 Jižní Korea 24:1 Hongkong  19. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  8. 1. 2003 Hongkong 30:1 Macao  8. 3. 2005 Hongkong 6:2 Tchaj-wan  10. 3. 2005 Hongkong 5:3 Thajsko  7. 1. 2007 Hongkong 8:0 Macao  26. 1. 2007 Malajsie 7:3 Hongkong  27. 1. 2007 Jižní Korea 11:0 Hongkong  2. 2. 2007 Thajsko 4:3 Hongkong  8. 3. 2007 Macao 4:4 Hongkong  9. 3. 2007 Hongkong 5:2 Macao  11. 7. 2007 Hongkong 5:2 Macao  25. 1. 2008 Hongkong 5:1 Macao  29. 3. 2008 Hongkong 7:1 Macao  24. 4. 2008 Malajsie 4:2 Hongkong  24. 4. 2008 Hongkong 2:1 Tchaj-wan  25. 4. 2008 Hongkong 6:2 Macao  26. 4. 2008 Thajsko 4:2 Hongkong  26. 4. 2008 Hongkong 1:0 Singapur  13. 7. 2008 Hongkong 6:0 Macao  27. 9. 2008 Macao 4:4 Hongkong  15. 3. 2009 Singapur 1:1 Hongkong  16. 3. 2009 Hongkong 11:0 Macao  17. 3. 2009 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  19. 3. 2009 Thajsko 6:4 Hongkong  20. 3. 2009 Malajsie 4:3 Hongkong  25. 4. 2009 Macao 8:3 Hongkong  28. 6. 2009 Hongkong 3:1 Macao  29. 6. 2009 Macao 7:3 Hongkong  20. 3. 2010 Macao 8:7 Hongkong  31. 3. 2010 Tchaj-wan 3:1 Hongkong  1. 4. 2010 Spojené arabské emiráty 0:0 Hongkong  2. 4. 2010 Hongkong 2:1 Mongolsko  3. 4. 2010 Hongkong 2:0 Macao  4. 4. 2010 Hongkong 5:2 Mongolsko  5. 9. 2010 Macao 6:4 Hongkong  7. 11. 2010 Hongkong 3:2 Macao  25. 4. 2011 Hongkong 5:4 Spojené arabské emiráty  26. 4. 2011 Hongkong 7:5 Thajsko  27. 4. 2011 Hongkong 15:0 Indie  29. 4. 2011 Hongkong 13:0 Macao  30. 4. 2011 Hongkong 6:1 Kuvajt  29. 5. 2011 Hongkong 4:3 Macao  12. 1. 2012 Hongkong 7:0 Macao  14. 10. 2012 Macao 9:4 Hongkong  29. 12. 2012 Macao 1:1 Hongkong  17. 3. 2013 Hongkong 10:0 Singapur  18. 3. 2013 Hongkong 21:0 Indie  20. 3. 2013 Hongkong 9:0 Macao  21. 3. 2013 Hongkong 7:3 Mongolsko  22. 3. 2013 Hongkong 6:3 Spojené arabské emiráty  23. 3. 2013 Hongkong 4:3 Mongolsko  24. 3. 2013 Tchaj-wan 4:2 Hongkong  3. 8. 2013 Hongkong 8:0 Macao  13. 10. 2013 Macao 5:5 Hongkong  1. 12. 2013 Macao 4:2 Hongkong  16. 3. 2014 Thajsko 2:1 Hongkong  17. 3. 2014 Mongolsko 9:2 Hongkong  19. 3. 2014 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  20. 3. 2014 Hongkong 6:0 Kuvajt  22. 3. 2014 Tchaj-wan 7:1 Hongkong  6. 4. 2014 Hongkong 2:1 Spojené arabské emiráty  7. 4. 2014 Hongkong 12:0 Gruzie  9. 4. 2014 KLDR 12:2 Hongkong  11. 4. 2014 Bulharsko 6:1 Hongkong  12. 4. 2014 Lucembursko 8:0 Hongkong  30. 8. 2014 Hongkong 7:0 Macao  30. 11. 2014 Hongkong 4:1 Macao  28. 12. 2014 Hongkong 3:2 Macao  3. 4. 2015 Hongkong 8:3 Spojené arabské emiráty  6. 4. 2015 Hongkong 8:0 Bosna a Hercegovina  7. 4. 2015 Hongkong 11:3 Gruzie  9. 4. 2015 Turecko 11:1 Hongkong  10. 4. 2015 KLDR 9:0 Hongkong  12. 4. 2015 Lucembursko 5:2 Hongkong  29. 8. 2015 Hongkong 6:1 Macao  11. 10. 2015 Macao 2:2 Hongkong  22. 11. 2015 Hongkong 6:0 Macao  31. 3. 2016 Bosna a Hercegovina 5:4 Hongkong  1. 4. 2016 JAR 9:1 Hongkong  3. 4. 2016 Lucembursko 7:1 Hongkong  4. 4. 2016 Turecko 5:1 Hongkong  6. 4. 2016 Gruzie 14:3 Hongkong  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  23. 10. 2016 Macao 8:6 Hongkong  18. 2. 2017 Hongkong 12:1 Singapur  20. 2. 2017 Tchaj-wan 5:4 Hongkong  21. 2. 2017 Thajsko 8:2 Hongkong  23. 2. 2017 Mongolsko 8:6 Hongkong  25. 2. 2017 Hongkong 5:3 Spojené arabské emiráty  10. 4. 2017 Hongkong 5:0 Bosna a Hercegovina  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  11. 4. 2017 Bulharsko 10:3 Hongkong  13. 4. 2017 Hongkong 5:2 Tchaj-wan  15. 4. 2017 Lucembursko 8:1 Hongkong  16. 4. 2017 Gruzie 14:3 Hongkong

Hongkongská hokejová reprezentace je národní hokejové mužstvo Hongkongu. Hokejový svaz byl založen 8. srpna 1980, sdružuje 1536 registrovaných hráčů (z toho 530 seniorů), majících k dispozici pět hal s umělou ledovou plochou. Hongkong je členem Mezinárodní federace ledního hokeje od 30. dubna 1983. Hokejisté Hongkongu jsou účastníci divize III mistrovství světa 1987 a divize III MS 2014, 2015, 2016 a 2017.

The Hong Kong national ice hockey team is the national men's ice hockey team of Hong Kong and a member of the International Ice Hockey Federation (IIHF). Hong Kong is currently ranked 44th in the IIHF World Rankings and competes in Division III of the IIHF World Championships.


Syntéza a dekarboxylace.

Prvním kanabinoidem, který rostlina konopí produkuje je kyselina kanabigerolová (CBGa), ze které jsou syntetizovány karboxylové kyseliny THCa, CBDa, CBCa a z nich dekarboxylací vznikají THC, CBD, CBC. Z CBGa také dekarboxylací vzniká CBG. Dekarboxylace probíhá časem přirozeně nebo je možné proces urychlit použitím teplot kolem 100 °C. THC dále za přístupu kyslíku časem degraduje a mění se v CBN.

Popis funkce endokanabinoidního systému.

V našem těle existuje vitálně důležitý systém, v jehož rámci působí účinné látky, které si náš organismus vyrábí přirozenou cestou a které je možno nahradit látkami obsaženými v konopí.  Tělo si vyrábí látky zvané endokanabinoidy, které se vážou na kanabinoidní receptory a jejich prostřednictvím působí na organismus. Tyto receptory nacházíme v různých orgánech i v kůži, ale především jsou koncentrované v mozku, ovšem mimo těch oblastí mozku, které jsou zodpovědné za respirační a kardiovaskulární funkce. Proto u léků na bázi kanabinoidů nehrozí riziko respiračních a kardiovaskulárních poruch, které jsou u řady jiných léků běžným vedlejším účinkem.  Jednou z látek, které se na výše zmíněné receptory vážou, je endokanabinoid anandamid. Anandamid poprvé izoloval Doc. RNDr. Lumír Ondřej Hanuš, DrSc. (nar. 1947), když působil na Hebrejské universitě v Jeruzalémě v roce 1992.

Proč je endokanabinoidní systém tak důležitý?

Výsledky funkce kanabinoidních receptorů s léčebným přínosem zahrnují analgezii, uvolňování svalů a spazmů, imunosupresi, protizánětlivý účinek, protialergický účinek, zlepšení nálady, stimulaci chuti k jídlu, antiemetický účinek, snížení nitroočního tlaku, bronchodilataci, neuroprotektivní a antineoplastický (protinádorový) účinek.  Endokanabinoidy mají ve srovnání s fytokanabinoidy získanými z konopí rozdílné chemické složení, ale působí podobně. Proto je možné vyrovnávat nedostatek těchto látek vyráběných přirozenou cestou v našem těle dodáním kanabinoidů z konopí. To také zjednodušeným způsobem vysvětluje léčebné působení konopí na celou řadu nemocí.  Endokanabinoidy zajišťují celou řadu životně důležitých funkcí včetně imunitního systému a regulují příjem potravy. Napomáhají organismu vyrovnávat se s fyziologickým, biochemickým i psychickým stresem, kterému je člověk vystavován okolím. Mají pozitivní vliv na schopnost člověka učit se novým poznatkům a vyrovnávat se s nimi. Endokanabinoidy podobně jako imunitní systém chrání organismus proti útokům na bázi proteinů.  Tyto látky nás také chrání proti nadměrné protizánětlivé reakci organismu způsobené akumulací volných radikálů v průběhu života, což je příčinou vzniku mnohých tzv. civilizačních nemocí postihujících především stárnoucí populaci. Hladinu endokanabinoidů v organismu můžeme stimulovat zvýšeným příjmem esenciálních mastných kyselin (omega 3 a 6), které najdeme v ideálním poměru pro lidský organismus např. v konopném oleji. Pokud je deficit již příliš velký, je možné pokusit se nahradit chybějící endokanabinoidy jejich přírodní obdobou z konopí. Synteticky vyráběné kanabinoidy se příliš neosvědčují, protože kanabinoidy na organismus působí v synergii (všechny společně) a pouze v rostlině je najdeme v přirozené kombinaci potřebné k tomu, aby se projevil jejich plný léčebný účinek.  Vědci z německého Institutu molekulární psychiatrie při Bonnské univerzitě přišli na konci roku 2012 s vysvětlením, podle kterého aktivace endokanabinoidního systému dokáže v mozku spustit jakousi antioxidační "čistku", která nejen odstraňuje poškozené a nemocné buňky, ale je též zodpovědná za určitý stimul při produkci buněk nových. Bylo také dokázáno, že kanabinoidy pozitivně stimulují organely zvané mitochondrie, které vyrábí energii a jsou nezbytné pro fungování takřka všech tělesných buněk. Vyskytují se nejvíce v místech s velkým energetickým nárokem – tedy i v mozku.

Kanabinoidy (z lat. "Cannabis"–konopí) jsou látky, vyskytující se v přírodě nejen v rostlinách konopí ("Cannabis"), byly zjištěny i v mateřském mléce savců, včetně člověka. Zatím jich bylo objeveno přes 100 druhů. Mezi nejvýznamnější patří tetrahydrokanabinol (THC), kanabidiol (CBD), kanabinol (CBN) a kanabichromen (CBC).

Cannabinoids are chemicals found in cannabis. The most notable cannabinoid is the phytocannabinoid tetrahydrocannabinol (THC) (Delta9-THC or Delta8-THC), the primary psychoactive compound in cannabis. Cannabidiol (CBD) is another major constituent of the plant. There are at least 113 different cannabinoids isolated from cannabis, exhibiting varied effects.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce cca 280 metrů v centrální části pouště Negev. Poblíž osady protéká vádí Nachal Besor. Západně odtud začíná zcela aridní oblast písečných dun Cholot Chaluca.  Obec se nachází 55 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 115 kilometrů jižně od centra Tel Avivu a cca 27 kilometrů jihojihozápadně od Beerševy.  B'ir Hadádž obývají Arabové, respektive polokočovní arabští Beduíni, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Ve okolní řídce osídlené krajině se rozkládají židovské zemědělské vesnice jako Revivim, Retamim a Ašalim.  B'ir Hadádž je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 222. Východně od osady probíhá dálnice číslo 40.

Dějiny.

B'ir Hadádž je vesnice, která byla v roce 2003 oficiálně uznána izraelskou vládou za samostatnou obec. Osídlení v této lokalitě je ovšem staršího původu. Jde o shluk rozptýlené beduínské zástavby zahrnující kmen al-Azazama. V roce 1996 se jeho členové přestěhovali z prostoru poblíž průmyslového areálu Ramat Chovav, kde již nebylo z ekologických a hygienických důvodů možné pokračovat v osídlení, do nynější lokality. O výběru náhradního bydliště vyjednávali členové kmene s tehdejším ministrem Benjaminem Ben Eliezerem. Zpočátku šlo o provizorní lokalitu, ale postupně se změnila v trvalé osídlení.  O oficiální uznání obce usilovali její obyvatelé i úřady oblastní rady Ramat ha-Negev, jejíž členské obce toto beduínské sídlo obklopují.  Správní území obce měří 6500 dunamů (6,5 kilometrů čtverečních). Funguje zde základní a střední škola, sportovní areál, ve výstavbě je společenské středisko, probíhá budování inženýrských sítí.

Demografie.

Obyvatelstvo v B'ir Hadádž tvoří Arabové. Jde o lidnatou obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo 5300 lidí.

B'ir Hadádž ( ביר הדאג׳,, v oficiálním přepisu do angličtiny Bir Hadage, přepisováno též Bir Hadaj) je vesnice v Izraeli, v Jižním distriktu, v oblastní radě Neve midbar.

Bir Hadaj (; ) is a Bedouin agricultural town located in the Negev desert, near Revivim, Israel. In its population was.


Životopis.

Mládí.

Vladimir Puriškevič se narodil v rodině chudého šlechtice v Besarábii Mitrofana Puriškeviče. Studoval filozofii na Oděské univerzitě.

Politik.

Puriškevič coby ultrapravicově smýšlející jedinec spoluzaložil v roce 1905 Svaz ruského lidu a stal se jeho místopředsedou. Později po rozštěpení této organizace se v roce 1908 stal předsedou Svazu archanděla Michaela.  Během revoluce roku 1905 Puriškevič inspiroval vznik hnutí černosotněnců, kteří pomáhali policii v boji proti levicovým extrémistům a bolševikům, a kteří se účastnili pogromů.  Puriškevič byl zvolen jak do 2. a 3., tak do 4. státní Dumy, kde se stal notoricky známým vůdcem radikálních monarchistů. Slávu a uznání si získal díky emocionálním projevům, násilnému chování, vzhledem (vyholená hlava a hustá bradka) a monarchistickým a antisemitským názorům, po kterých mnozí jeho oponenti znechuceně opouštěli jednací sál. Jednou měl údajně hodit sklenici vody po konstitučním demokratovi Pavlu Miljukovovi. Během první světové války opustil Puriškevič politiku a stal se zdravotníkem.

Vražda Rasputina.

Dne 17. prosince (30. prosince podle gregoriánského kalendáře) 1916 se společně s knížetem Felixem Jusupovem, synovcem cara Dmitrijem Pavlovičem, lékařem Stanislavem Lazavertem a několika dalšími rozhodli spáchat atentát na mystika a šarlatána Rasputina, který měl údajně negativní vliv na cara Mikuláše II. a zatímco car byl ve válce, Rasputin byl prostřednictvím carevny de facto skrytý vládce Rusi. Dohodli se na tom, že Jusupov a Puriškevič budou uvnitř domu a ostatní budou sedět v autě.  Toho dne pozval Jusupov Rasputina k sobě domů. Po dlouhé debatě nabídl Jusupov Rasputinovi zákusky a víno, které Puriškevič předtím otrávil kyanidem. Rasputin ho vypil, kyanid však nefungoval. Jusupov tedy vytáhl pistoli a vystřelil dvě rány.  Rasputin však s klidem a úsměvem odkráčel pryč z budovy. Začali se divit, jestli opravdu není svatý muž, jak sám o sobě stále prohlašoval. Jusupov však na nic nečekal, vytáhl pistoli a vypálil další dvě rány do oblasti srdce. To už se Rasputin konečně sesul k zemi.  Z nedaleko stojícího auta vystoupili Dimitrij Pavlovič s Lazovertem, Rasputina naložili do kufru, odjeli k řece Něvě, do které poté hodili tělo. I tehdy byl Rasputin stále naživu, protože v jeho plicích se našla voda.

Pozdější život a smrt.

Po únorové revoluci v roce 1917 volal Puriškevič pro likvidaci sovětů a burcoval proti prozatímní vládě, za což se několikrát dostal do vězení. Po nástupu bolševiků k moci zorganizoval v Petrohradu Výbor pro záchranu vlasti a byl spojen s řadou důstojníků, armádních kadetů atd.  V listopadu byl Puriškevič zatčen Rudými gardami pro jeho účast na kontrarevoluční konspiraci. Byl totiž objeven dopis, adresovaný Alexeji Kaledinovi a psaný Puriškevičem, ve kterém naléhal na kozáckého vůdce, aby přišel do Petrohradu a obnovil zde pořádek. Puriškevič se stal první osobu, která stála před revolučním tribunálem. V té době měl Puriškevič falešný pas na příjmení Jevreinov.  Nakonec byl odsouzen ke čtyřem letům vězení a nucených prací, ale 1. května 1918 byl propuštěn pod podmínkou, že se zdrží politických aktivit.  Po svém propuštění se Puriškevič přesunul do jižního Ruska, ovládaného bělogvardějci. Tam publikoval monarchistický žurnál ""Blagovest"" a spolupracoval s Děnikinem. Dne 1. února 1920 Vladimir Puriškevič zemřel v Novorossijsku na břišní tyfus.  Ruský spisovatel Semjon Reznik nazval Puriškeviče „vůdcem raného ruského fašismu“.  Puriškevič krátce před smrtí sepsal své paměti z atentátu na Rasputina, které po jeho smrti vyšly pod názvem "Jak jsem zabil Rasputina". Touto knihou se později nechal inspirovat francouzský film "Zabil jsem Rasputina", kde Puriškeviče ztvárnil Roger Pigaut.

Chevel Lachiš (: חבל לכיש, doslova „"Oblast Lachiš"“) je blok plánovitě zřizovaných zemědělských vesnic včetně města Kirjat Gat v Izraeli. Je pojmenován podle starověkého města Lachiš, jehož zbytky se tu dodnes dochovaly.

Hevel Lakhish (, lit. "Lakhish Region") is an area of south-central Israel. Part of the southern Shephelah, it is located between the Judean Mountains and the Mediterranean Sea and is named after the Biblical city of Lachish.


Pozadí problematiky.

Při trvalém špatném vytížení je známo, že většinou se požitkářský pocit z práce vytrácí. Může za to přetížení, a to může vést k "burnoutu" (vyhoření), nevytíženost může být základem a být příčinou k "boreoutu" (pro příklad: z důvodu nevhodné kariéry nebo nevhodného pracovního prostředí). Ukazatele nevytíženosti jsou podobné jako u přetíženosti – únava, apatie, podrážděnost a frustrace. Můžou vést až ke známkám patologické deprese. Více než jeden z deseti zaměstnanců trpí podle švýcarského obchodního poradce Philippe Rothlina a Peter Werdera na nudu v práci. Ve své knize „Diagnóza Boreout“ konstatují, že celkové hospodářské škody, vzniklé díky tomuto problému v Německu, dosahují více než 250 miliard eur.

Co je boreout.

Takzvaný "boreout" je popsaný jako protějšek k "burnoutu", s následujícím přiřazením: Skládá se z prvků – nevytíženost, nezájem a nuda, a k tomu se připojí ještě „Strategie chování“, která má pomoci působit při práci jako vytížení prací, i když to vůbec není tento případ. Osoby, které mají "boreout" jsou nespokojeni s jejich postavením v práci, paradoxně prodlužují tento stav nespokojenosti s výše uvedenou strategií. Místo toho, aby svoji situaci analyzovali a podnikli kroky ke zlepšení. "Boreout" není stejný jako lenost. Kdo má "boreout", chce pracovat, hledá výzvu a uznání. Uvnitř pracovní skupiny můžou být členové se syndromem "burnout", ale i "boreout", protože pokud část skupiny bere veškerou práci pro sebe a jsou přetíženi, cítí se ostatní členové skupiny nevytíženi.

Základní prvky boreoutu.

Nevytíženost: na jedné straně může být pracovník kvantitativně nevytížen – nemá dostatek práce. Na druhé straně může být kvalitativně nevytížen – nemá dostatek vzrušující a náročné práce (například pokud může dělat jenom jednoduché věci). Nevytíženost tak popisuje pocit, že jsou schopni udělat víc, než je po nich požadováno. Nezájem: člověk ztrácí zájem o úkoly a jeho povinnosti. Úkoly a problémy zaměstnavatele jsou mu zcela irelevantní a lhostejné. Nuda: u nudy se jedná o ztrátu chuti a stav bezradnosti, až po zoufalství. Protože člověk neví co dělat, a protože ani není co dělat.

Boreout – strategie.

Zaměstnanci, kteří trpí "boreout", nechtějí být v žádném případě odhaleni zaměstnavatelem nebo svými kolegy. Pro dosažení tohoto cíle existují různé strategie, které se používají. Strategie mají za cíl především držet si další práci od těla, získat v práci volný čas pro sebe a neztratit práci.  Příklady "boreout" strategie:

Boreout paradox.

Kdo má "boreout", je nespokojen se svou situací v práci, protože má malý výkon a nedostane se mu žádného uznání. Paradoxně si tento stav v životě udržuje, a protože časem ztrácí svou energii, nedokáže už tuto situaci změnit. S tím souvisí i populární názor, že volný čas v práci „stojí hodně úsilí“.

Flow-Model.

Flow-Model podle Csikszentmihalyi, rozšířen o pojmy "burnout" a "boreout". Na modelu lze vidět spojení mezi stimulací a schopnostmi ("Anxiety" – stres, "Boredom" – nuda).

Rozpoznat unuděné pracovníky.

Příznaky umožňují odhalit osoby trpící na "boreout". Nadřízení mohou své zaměstnance kontrolovat a analyzovat, jak dlouho a jak často zaměstnanec využívá internet, nebo kolik napsal soukromých e-mailů. Nicméně to zasahuje nejen do soukromého života, ale také poškozuje důvěru, co nezlepšuje pracovní podmínky osobám, které sledujeme kvůli "boreoutu". Všímavé pozorování je dovolené a nezbytné ke zjištění, zda je dotyčný zaměstnanec postižený. Je těžké přijít při pracovním pohovoru na to, zda tu "boreout" je. Zaměstnanec si musí nejprve sám uvědomit, že trpí na "boreout". Buď neví, co ho dělá tak nešťastným, anebo si to nechce připustit. Proto by měl nadřízený jako první své zaměstnance o "boreoutu" informovat, aby se pak mohl v rozhovoru s porozuměním zeptat, zda zaměstnanec má příznaky a zda také používá "boreout" strategii. Příznaky nebo ukazatele pro detekci "boreout" jsou:

Opatření, která pomohou u Boreout.

Musí se najít trvalé řešení základní příčiny problému "boreout". Snížení alternativních nabídek, například zákaz internetu, nepřináší moc, protože pak se začnou vyvíjet nové strategie pro obcházení těchto zákazů. Jestli zaměstnanec poznal, že trpí na "boreout" a už nezavírá oči před realitou, je to první krok ke zlepšení. A to zlepšení znamená – změnu. Chcete-li zjistit, jaké cesty vedou ven z "boreout", může pomoci analyzovat osoby, které na "boreout" netrpí, a proč tomu tak je. Nejsou totiž známé žádné „"boreout"“ mezi pracovně samostatnými a výkonnými jedinci. Protože:  „Podnikavý duch“ vytváří motivaci a zabraňuje nezájmu. Všichni pracovníci, kteří jsou pouze zaměstnanci firmy a necítí se její součástí, jsou potenciálními oběťmi "boreoutu". V boji proti tomu můžou podniky rovněž u svých zaměstnanců podporovat podnikatelského ducha, a to:  Ale zaměstnavatelům jsou dané hranice pomoci při odstraňování "boreoutu". Každý zaměstnanec si musí hlavně pomoct sám, vymanit se z tohoto bludného kruhu. Při tom se požaduje vlastní zodpovědnost zaměstnance, a on to musí i tak vnímat, tím že jedná. Pomoct by mohlo následující:  Jelikož se poslední bod nestane, zaměstnavatel má o jednoho kvalitního zaměstnance, který by mohl podávat mnohem větší výkon, než ho nechá vykonávat, méně. Proto by měly podniky své zaměstnance pozorovat a pomoct jim „vybřednout“ z "boreoutu".

"Diagnóza Boreout" je kniha, která se objevila v březnu 2007 a ve které autoři Philippe Rothlin a Peter R. Werder představili pod nově vytvořeným názvem teorii boreout k tématu – nespokojenost v práci s následkem nudy. V hromadných sdělovacích prostředcích a internetu se od té doby na toto téma široce diskutuje. Základy teorie jsou studie Dana Malachowskeho, The Gallup Organization a Kelly Services. Jeden z kritiků teorie ji označuje jako „hoax“ (podvod), jehož cílem je představit něco naprosto normálního jako chorobný jev.

Boredom boreout syndrome is a psychological disorder that causes physical illness, mainly caused by mental underload at the workplace due to lack of either adequate quantitative or qualitative workload. One reason for bore-out could be that the initial job description does not match the actual work.


Kampaň.

Ronalda Regana.

V roce 1980 získal Reagan nominaci Republikánské strany na post prezidenta, poté co vyhrál většinu primárek, ačkoliv na začátku kampaně prohrál v Iowě. Během kongresu navrhl Reagan na viceprezidenta Geralda Forda, ale ten se jím nakonec nestal. Místo toho si nakonec vybral svého oponenta z primárek, George H. W. Bushe, který měl značné mezinárodní zkušenosti.  Dne 4. srpna 1980 pronesl jako kandidát na prezidenta projev poblíž Philadelphie v Mississippi na výroční pouti Neshoba Country. Reagan nadchl dav, když řekl: "Věřím v práva států. Věřím, že jsme zdeformovali vyvážení mocí, když jsme dali federální vládě pravomoci, které jí podle ústavy neměly náležet." Pokračoval a slíbil, že "vrátí státům a místním vládám pravomoci, které jim náleží." V Philadelphii byli 21. června 1964 zavražděni tři aktivisté za lidská práva, James Chaney, Andrew Goodman a Michael Schwerner a Reaganovi kritici se domnívali, že Reagan vyslal publiku rasistický vzkaz. Řeč byla pronesena v souladu s jeho filosofií omezené vlády, ale kritici se domnívali, že si místo vybral tak, aby apeloval na bílé jižanské voliče. V biografii, kterou o Reaganovi napsal Edmund Morris stojí, že Reagan pevně podporoval nadvládu federální vlády. Reagan si myslel, že mnoho zákonů o občanských právech, které byly přijaty v 60. letech je zbytečných, protože je již chrání ústava. Reagan byl přesto zranitelný obviněními, nebo alespoň necitlivostí týkající se občanských práv černochů. Podle knihy "Running on Race: Racial Politics in Presidential Campaigns" se Carter pokusil obvinit Reagana z rasismu, ale obrátilo se to brzy proti Carterovi samotnému, když se jeden z nejvýznamnějších Carterových černých stoupenců, bývalý velvyslanec u OSN, Andrew Young pokusil vyburcovat černou opozici proti Reaganovi tvrzením, že pokud bude zvolen, bude "normální zabíjet negry". Tento ostrý výpad pravděpodobně ztratil Carterovi více bělochů, než získal černochů.  Prezidentská kampaň, kterou řídil William J. Casey, byla vedena ve stínu íránské krize s rukojmími a média každý den přinášela zprávy o neúspěšných Carterových snahách osvobodit rukojmí. Většina analytiků se shoduje, že tímto byla oslabena Carterova pozice a Reagan měl možnost zaútočit na jeho neefektivitu. Na druhou stranu, Carterova neschopnost si poradit s dvoucifernou inflací a nezaměstnaností, nevýrazným ekonomickým růstem, nestabilitou trhu s ropou vedoucí k dlouhým frontám před benzínovými stanicemi a slabost americké obrany možná měly na voliče ještě větší dopad. Během kampaně v roce 1976 přišel Carter s "indexem strádání", který zahrnoval nezaměstnanost a inflaci. Tento "index strádání" se během jeho volebního období neustále zhoršoval a Reagan toho v kampani využil. S respektem k ekonomii, řekl Reagan: "Bylo mi řečeno, že nemám používat slovo deprese. Dobře, řeknu vám definici. Recese je když váš soused ztratí práci, deprese je, když vy ztratíte práci. Obnova je, když Jimmy Carter ztratí svou práci."  Reaganovo vystupování v televizních debatách rozproudilo jeho kampaň. Zdál se být v pohodě, kritice z Carterovy strany se bránil poznámkami jako "a je to tu zase". Jeho nejvlivnější poznámkou ale byla závěrečná otázka k publiku v době raketově rostoucích cen a vysokých úrokových sazeb, "Máte se lépe než před čtyřmi lety?" Stejnou frázi poté používal i v kampani v roce 1984.

Nejtěsnější procentuální výsledky.

Červené – vítězství Reagana, modré – vítězství Cartera:

Prezidentské volby v USA v roce 1980 se konaly 4. listopadu 1980. Hlavními kandidáty byli Jimmy Carter a Ronald Reagan. Zvítězil Ronald Reagan, který získal 50,7% hlasů (Jimmy Carter 41,0%) a 489 z 538 volitelů (Jimmy Carter jich získal 49).

The 1980 United States presidential election was the 49th quadrennial presidential election. It was held on Tuesday, November 4, 1980. Republican nominee Ronald Reagan defeated incumbent Democrat Jimmy Carter. Carter was the second incumbent president to be denied a second term since Herbert Hoover in 1932. Due to the rise of conservatism following Reagan's victory, some historians consider the election to be a realigning election that marked the start of the Reagan Era.


Děj.

Rachel Armstrongová je ambiciózní reportérkou novin Capital Sun-Times. Když se dozví, že fotbalová máma Erica Van Dorenová pracuje pro CIA jako tajná agentka, která se nedávno vrátila z Venezuely, kde vyšetřovala pokus o atentát na prezidenta USA, zeptá se jí na to a chce potvrzení. Erica odmítá s ní spolupracovat, ale Rachel nemá pochyby o tom, že je to pravda a její článek se dostane s podporou vydavatelky Bonnie Benjaminové a novinového právníka Avrila Aaronsona na titulní stranu.  Protože odhalení identity agenta je pokládáno za zradu a osoba, která to Rachel prozradila je potenciální hrozbou pro národní bezpečnost, Rachelina případu se ujme federální vyšetřovatel Patton Dubois, který svolá velkou porotu a požaduje, aby Rachel prozradila jméno svého zdroje. Ta ho odmítá prozradit. Věhlasný obhájce Albert Burnside, kterého noviny najmou, aby Rachel obhajoval, je přesvědčen, že jeho přátelství se soudcem Hallem usnadní Rachelino osvobození, a tak je šokován, když je jeho klientka uvězněna pro pohrdání soudem. Utíkají dny, týdny a měsíce a Rachel stále odmítá prozradit jméno svého zdroje, což zhorší její vztahy s manželem Rayem a synem Timmym a stojí její noviny stovky tisíc dolarů. Rachel je zasažena, když člen pravicové extrémistické skupiny zavraždí Van Dorenovou, protože považuje její zprávu, která označuje Venezuelu za nevinnou, za postrádající patriotismus. Rachel i přesto odmítá prolomit tajemství. Burnside Rachel obhajuje dokonce před Nejvyšším soudem, ale ten rozhodne proti ní v poměru 5:4 a odůvodňuje to národní bezpečností.  Nakonec se ale soudce Hall rozhodne Rachel osvobodit, protože si uvědomí, že novinářka i přes další věznění svůj zdroj neprozradí. V den jejího propuštění ji nechá Dubois zatknout pro maření spravedlnosti a přesvědčí ji k dohodě o zkrácení trestu místo toho, aby šla k soudu. Rachel souhlasí s dvouletým trestem s tím, že může být propuštěna dříve za dobré chování. Když jede do vězení, vzpomíná na svůj zdroj: dcera Van Dorenové prozradila Rachel na školním výletě, že její matka pracuje pro vládu a nedávno odjela kvůli práci do Venezuely.

Nic než pravda (v anglickém originále Nothing But the Truth) je americký dramatický film režiséra Roda Lurieho z roku 2008. Lurie uvedl v komentáři na DVD, že ho k napsání scénáře inspiroval případ novinářky Judith Miller, která byla v roce 2005 uvězněna za pohrdání soudem, která odmítla vypovídat před porotou, která vyšetřovala únik označující Valerie Plame za agentku CIA. To bylo ale jen výchozím bodem pro jinak smyšlený příběh.

Nothing but the Truth is a 2008 American drama film written and directed by Rod Lurie. According to comments made by Lurie in "The Truth Hurts", a bonus feature on the DVD release, his inspiration for the screenplay was the case of journalist Judith Miller, who in July 2005 was jailed for contempt of court for refusing to testify before a federal give grand jury investigating a leak naming Valerie Plame as a covert CIA operative, but this was merely a starting point for what is primarily a fictional story. In an April 2009 interview, Lurie stressed: "I should say that the film is about neither of these women although certainly their stories as reported in the press went into the creation of their characters and the situation they find themselves in." The film premiered at the Toronto International Film Festival on September 8, 2008. It was scheduled to open in New York City and Los Angeles on December 19, but because distributor Yari Film Group filed for Chapter 11 protection, it was never given a theatrical release.


Život.

Mládí a raná léta ve straně.

Vyučil se mlynářem a v roce 1896 vstoupil do armády. Šlo zároveň o amatérského zápasníka a řezníka. V roce 1904 odešel z armády. Odešel do Mnichova, kde pracoval jako úředník a poté jako zaměstnanec potravinové banky.  Po první světové válce vstoupil do Německé dělnické strany (DAP), v níž byl i neznámý vysloužilý desátník Adolf Hitler. Ten se poté vyšvihl v hierarchii strany, až se stal jejím předsedou. V roce 1921 vstoupil do nově vzniklé NSDAP (měl legitimační číslo 2882). Od té doby byl stálým společníkem a ochráncem Adolfa Hitlera.

Pivní puč.

Dne 9. listopadu 1923 se účastnil Pivního puče. Když se na pochodu Mnichovem objevily policisté a vytáhli pušky, začal na ně Graf křičet: „Nestřílejte, jeho excelence Ludendorff se blíží!“ Policisté však vytáhli zbraně a začali střílet. Vrhl se před Hitlera a sám schytal kulku do hrudi. Těžké zranění však dokázal přežít. Kdyby zůstal stát na místě, pravděpodobně by byl Hitler zastřelen.  Díky svému zranění se vyhnul trestnímu stíhání a následnému vězení. V prosinci 1924 působil v Mnichovské městské radě. Roku 1925 se stal jedním ze zakladatelů Schutzstaffelu (SS).  V roce 1935 se stal radním Mnichova a roku 1936 se stal členem Reichstagu. Na Hitlerovy narozeniny 20. dubna 1943 se stal SS-Brigadeführerem. Od Heinricha Himmlera dostal knihu "Dlouhý vlak na východ" s poděkováním za záchranu Hitlerova života před 20 lety.  Druhou světovou válku přežil. V roce 1948 byl odsouzen k pěti letům nucených prací. Propuštěn měl být roku 1953, ale zemřel v roce 1950 ve věku 72 let.  údaje použity z: ruská Wikipedie-Граф, Ульрих

Ulrich Graf (6. července 1878, Bachhagel, Německé císařství – 3. března 1950, Mnichov, SRN) byl německý nacistický politik a jeden ze zakladatelů Schutzstaffel (SS).

Ulrich Graf (6 July 1878 – 3 March 1950) was an early member of the Nazi Party and one of Adolf Hitler's inner circle. In 1923, he served in a bodyguard unit for Hitler and in 1936 was elected to the Reichstag. After the war ended, Graf was sentenced to five years of hard labor and died in 1950.


Vítězové a nominovaní.

1947 – 1950.

"'1947: "Zázrak v New Yorku" – George Seaton*  "'1948: "Poznamenaní" – Richard Schweizer, David Wechsler  "'1949: "Bojiště" – Robert Pirosh*  "'1950: "Vše o Evě" – Joseph L. Mankiewicz*

1951 – 1954.

"'1951: "Bright Victory" – Robert Buckner  "'1952: "5 Fingers" – Michael Wilson  "'1953: "Lili" – Helen Deutsch "'1954: "Sabrina" – Ernest Lehman, Samuel Taylor, Billy Wilder

1965 – 1970.

"'1965: "Doktor Živago" – Robert Bolt*  "'1966: "Člověk pro každé počasí" – Robert Bolt*  "'1967: "V žáru noci" – Sterling Silliphant*  "'1968: "Charly" – Stirling Silliphant  "'1969: "Tisíc dnů s Annou" – Bridget Boland, John Hale, Richard Sokolove  "'1970: "Love Story" – Erich Segal

1971 – 1980.

"'1971: "Nemocnice" – Paddy Chayefsky*  "'1972: "Kmotr" – Francis Ford Coppola, Mario Puzo*  "'1973: "Vymítač ďábla" – William Peter Blatty*  "'1974: "Čínská čtvrť" – Robert Towne*  "'1975: "Přelet nad kukaččím hnízdem" – Lawrence Hauben, Bo Goldman* "'1976: "Network" – Paddy Chayefsky*  "'1977: "Loučím se, děvče" – Neil Simon  "'1978: "Půlnoční expres" – Oliver Stone*  "'1979: "Kramerová versus Kramer" – Robert Benton*  "'1980: "The Ninth Configuration" – William Peter Blatty

1981 – 1990.

"'1981: "Na Zlatém jezeře" – Ernest Thompson*  "'1982: "Gándhí" – John Briley*  "'1983: "Cena za něžnost" – James L. Brooks*  "'1984: "Amadeus" – Peter Shaffer*  "'1985: "Purpurová růže z Káhiry" – Woody Allen  "'1986: "Mise" – Robert Bolt  "'1987: "Poslední císař" – Bernardo Bertolucci, Mark Peploe, Enzo Ungari* "'1988: "Čas zastavit se" – Naomi Foner  "'1989: "Narozen 4. července" – Oliver Stone, Ron Kovic  "'1990: "Tanec s vlky" – Michael Blake*

1991 – 2000.

"'1991: "Thelma a Louise" – Callie Khouri*  "'1992: "Vůně ženy" – Bo Goldman  "'1993: "Schindlerův seznam" – Steven Zaillian* "'1994: "" – Quentin Tarantino*  "'1995: "Rozum a cit" – Emma Thompson*  "'1996: "Lid versus Larry Flynt" – Scott Alexander, Larry Karaszewski  "'1997: "Dobrý Will Hunting" – Ben Affleck, Matt Damon*  "'1998: "Zamilovaný Shakespeare" – Marc Norman, Tom Stoppard*  "'1999: "Americká krása" – Alan Ball*  "'2000: "Traffic – nadvláda gangů" – Stephen Gaghan*

2001 – 2010.

"'2001: "Čistá duše" – Akiva Goldsman*  "'2002: "O Schmidtovi" – Alexander Payne, Jim Taylor "'2003: "Ztraceno v překladu" – Sofia Coppola*  "'2004: "Bokovka" – Alexander Payne, Jim Taylor*  "'2005: "Zkrocená hora" – Larry McMurtry, Diana Ossana*  "'2006: "Královna" – Peter Morgan  "'2007: "Tahle země není pro starý" – Ethan a Joel Coenové*  "'2008: "Milionář z chatrče" – Simon Beaufoy*  "'2009: "Lítám v tom" – Jason Reitman, Sheldon Turner  "'2010: "The Social Network" – Aaron Sorkin*

2011 – 2020.

2011: "Půlnoc v Paříži" – Woody Allen*  2012: "Nespoutaný Django" – Quentin Tarantino*  2013: "Ona – Spike Jonze*"  2014: "Birdman" – Alejandro González Iñárritu, Nicolás Giacobone, Armando Bo, Alexander Dinelaris, Jr.*  2015: "Steve Jobs – Aaron Sorkin"  2016: "La La Land – Damien Chazelle"  2017: "Tři billboardy kousek za Ebbingem – Martin McDonagh" 2018: "Green Book – Brian Hayes Currie, Peter Farrelly a Nick Vallelonga" "'2019:"Tenkrát v Hollywoodu" – Quentin Tarantino

Poznámky.

Hvězdička označuje tvůrce oceněného Oscarem.

Zlatý glóbus za nejlepší scénář je jedno z ocenění Zlatých glóbů každoročně udílených Asociací zahraničních novinářů v Hollywoodu (angl. Hollywood Foreign Press Association, zkratka HFPA). Prvním nositelem teto ceny byl George Seaton, který ji získal v roce 1948 za scénář k filmu "Zázrak v New Yorku". Rekordmanem je anglický spisovatel a držitel dvou Oscarů Robert Bolt, který byl na Glóbus nominován třikrát a podařilo se mu je všechny proměnit ve výhru. Woody Allen drží rekord v počtu nominací (šest), vyhrál dvakrát. Na cenu za nejlepší scénář byli navrženi například herec Sylvester Stallone, Alan Alda a také nositel Nobelovy cenu za literaturu Harold Pinter. Glóbus si v teto kategorii odnesl i autor bessellerů Erich Segal anebo herečka Emma Thompson.

The Golden Globe Award for Best Screenplay – Motion Picture is one of the annual awards given by the Hollywood Foreign Press Association.


Historie.

Od 8. století před naším letopočtem byla oblast Purkersdorfu nepřetržitě osídlena, Ilyry v období halštatské kultury a potom Kelty v období laténská kultury. Také nálezy z římské doby to potvrzují. Osada Purkersdorf byla založena kolem roku 1000 a rozkládala se v lesích. Prokazatelně byl uváděn název "Purchartesdorf", když jeho majitel Albero de Purchartesdorf v roce 1133 je uváděn v různých písemnostech jako svědek kláštera Klosterneuburgu. Už v té době mohl vzniknout hrad. Babenberkové nepochybně vlastnili velkou část Vídeňského lesu, s Purkersdorfem uprostřed a ochranný les byl vyvolený k honitbě. V polovině 12. století je doložený zámek ("castrum Purchartsdorf"), tehdy rozlehlý vodní hrad.  Místo a hrad změnil několikrát majitele, až Reinprecht (Páni z Wallsee) roku 1333 prodal majetek Habsburkům. Vévoda Albrecht Moudrý (1298–1358) přesídlil v letech 1348/1349 do "Purchartzdorfu", aby se vyhnul nebezpečí moru. Roku 1284 získal německý řád rozsáhlé lesy (část obce "Deutschwald"). Teprve roku 1766 byl tento "Burckersdorffer Waldungen" (purkersdorfské polesí) prodán lesnímu úřadu. V roce 1452 patřilo místo Uhersku. Během tureckého obléhání Vídně 1529 a 1683 byl Turky Purkersdorf jako celé vídeňské okolí zpustošeno.  Lesní oblast zemského knížete byla od roku 1500 až do 1848/1849 administrativně spravována „císařským lesním úřadem“, který místo svými zástupci ovládal. Lesní úřad měl své sídlo až do roku 1776 v Purkersdorfském zámku. Nebylo to jen odborné správní středisko, ale i vrchnostenský zemský knížecí dozorčí úřad a měl i soudní pravomoc. Důležitým pro místo byla jeho poloha na "Říšské cestě", kterou byla historická „Římská cesta“ přes Riederberg. Od roku 1558 je "Burkherdorffer" (purkersdorfská) poštovní stanice (která byla jistě ještě starší). Byla první a proto velmi výnosná zastávka na cestě Vídeň-Linec. V letech 1796–1797 byla nově postavena poštovní stanice v raně klasicistním slohu. Fasáda je vyzdobena zdobným reliéfem, který je ještě dnes vidět.  V období protestantismu byla římskokatolická církev a farnost rozpuštěna a teprve roku 1570 byla znovu založena císařem Maxmiliánem II. V roce 1713 byla obec postižena morem, který byl zavlečen z Vídně. Téměř polovina z 250 obyvatel zemřela následkem moru. Roku 1805 byli Napoleonovy (1769–1821) zajatci, snad v počtu 3000, vězněni v obecním kostele, kde z důvodu zimy spálili veškerý inventář. V srpnu 1842 došlo k velkému požáru, který z důvodu suchého počasí a silného větru se rozšířil z poštovní budovy na kostel, zámek a školu a vyhořelo dalších 13 domů.  Teprve roku 1849 se Purkersdorf stal samostatnou obcí. V letech 1856–1858 byla postavena část „c. a k. dráha císařovny Alžběty“, dnešní „Západní dráhy“ a Purkersdorf byl připojen na moderní dopravní síť. Zemská hraběnka měla však měnit vedení tratě s železniční stanicí, vzdálenou kilometr od středu obce. Roku 1905 byl zahájen provoz Sanatoria Purkersdorf podle plánů Josefa Hoffmanna (1870–1956) jako léčebný a vodoléčebný ústav. V meziválečném období byla obec v roce 1929 povýšena na městys. Krátce nato po anšlusu Rakouska do Německé říše (1933–1945), byla obec dne 15. října 1938 začleněna do nově vytvořeného 14. okresu Penzing v rámci „Velké Vídně“.  Dne 5. dubna 1945 přišla Rudá armáda bez větších bojových akcí od Vídeňského lesa. Přes šedesát obyvatel, přesvědčených národních socialistů spáchalo sebevraždu. Od 12. dubna 1945 byla v obci umístěna sovětská posádka. Posádka byla v obci do roku 1947, obecní velitelství bylo zrušeno v roce 1949.  Purkersdorf byl od 1. září 1954 oddělen od Vídně a byl zase samostatný městys. V roce 1966 byl podle zákona oficiálně povýšen na město. Došlo opět k povodni, když se řeka Wien vylila z břehů, naposledy 1940, 1997 a 2002. V roce 2002 se Rakouské spolkové lesy se usídlily v novém sídle ve vícepodlažní dřevěné stavbě v zámeckém parku.

Politika.

Starostou města je od roku 2000 Karl Schlögl, vedoucí kanceláře Burkhard Humpel. Po volbách konaných 14. března 2010 bylo 33 křesel v zastupitelstvu obce rozděleno podle získaných mandátů takto:

Deutschwald.

Deutschwald je obecní částí na jihu Purkersdorfu. Název pochází od řádu německých rytířů, kterým patřily zdejší pozemky.  Deutschwald je obklopen třemi horami:

Doprava.

U Purkersdorfu začíná Západní dálnice A 1 (Vídeň – hraniční přechod Walserberg u Salzburgu).

Město Purkersdorf leží ve Vídeňském lese, přímo na hranici Vídně v nadmořské výšce 248 metrů, v okrese Sankt Pölten-venkov v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy. Žije zde obyvatel.

Purkersdorf is a municipality in the district of Sankt Pölten-Land District, in the Austrian state of Lower Austria. The Sandstein-Wienerwald natural park, a part of the Vienna Woods, is situated on its territory. The municipality belonged to Wien-Umgebung District which was dissolved at the end of 2016.


Život.

Rudolf byl synem Huga z Vermandois (bratra francouzského krále Filipa I.) a Adély, dcery a dědičky hraběte Herberta z Vermandois. Po otcově smrti ve Svaté zemi roku 1101 převzal hraběcí titul, ale skutečné vlády se dočkal až roku 1117. Roku 1128 přišel při obléhání hradu Livry o oko a jeho královský bratranec Ludvík VI. utrpěl zranění na noze. Těžce zraněného Rudolfa jmenoval po Štěpánovi z Garlande francouzským senešalem. Úřadu se však fakticky ujal až o tři roky později, v roce 1131.  Okolo roku 1138 byl Rudolf krátce v opozici vůči mladému Ludvíkovi VII. a podporoval královnu vdovu Adélu Savojskou. O rok později došlo mezi hrabětem a králem k usmíření. Život si opět zkomplikoval roku 1142 zapuzením své ženy Eleonory kvůli Petronile, sestře královny Eleonory. Příbuzenství, tak potřebné pro rozluku s první manželkou, mu odsvědčili tři vysoce postavení biskupové.  Zapuzená žena byla sestrou, ne neteří hraběte ze Champagne a na její stranu se postavil i Bernard z Clairvaux. Následoval koncil v Lagny, který potvrdil platnost Rudolfova prvního manželství, suspendoval tři provinilé biskupy a nad jeho hrabstvím vyhlásil interdikt. Král Ludvík vojensky podpořil svého senešala a pak se celý život trápil výčitkami nad tisíci ubožáky, kteří uhořeli v kostele ve Vitry. Roku 1143 strany uzavřely ve Vitry mír. Exkomunikovaný Rudolf zůstal s Petronilou.  Roku 1146 král přijal kříž a o rok později jmenoval švagra Rudolfa společně s opatem Sugerem a remešským arcibiskupem Samsonem regenty království. V době královy nepřítomnosti se Rudolfovi podařilo vyřešit nepříjemnou záležitost se svou první ženou. Roku 1148 v Remeši došlo k konsistoři, které se zúčastnila i zapuzená choť s příbuzenstvem.  Eleonora z Blois však pravila, že zpět muže, "jehož duše jí byla uloupena", již nechce a manželství bylo rozvedeno za podmínky, že bude opuštěné ženě vráceno věno. Tehdy vyšlo najevo, že k vrácení věna již došlo a hrabě Theobald již odškodnění za sestřinu pohanu dostal. Přítomní muži církve byli pohoršeni a předpověděli hraběti Rudolfovi "za dlouhodobé zostuzování církve" chmurný konec. Bernardova předpověď se vyplnila. Petronila časně zemřela. Hrabě Rudolf se roku 1152 znovu oženil a již krátce po svatbě onemocněl. Lékař senešalovi zakázal milostné obcování, vášnivý muž jej však neposlechl a za tři dny zemřel. Byl pohřben v opatství Saint-Arnoul v Crépy-en-Valois. Syn Rudolf onemocněl malomocenstvím, dcery byly výhodně provdány, ale zemřely bezdětné.

Rudolf I. z Vermandois ( "Raoul le Vaillant " nebo "Raul le Borgne", 1094 – 13. října 1152) byl hrabě z Amiens, Vermandois a Valois, francouzský senešal a regent království z dynastie Kapetovců. Během svého života byl jedním z nejvlivnějších velmožů na královském dvoře, svým manželským životem si přivodil vyobcování z náruče církve svaté.

Ralph I of Vermandois (French: "Raoul I "le Vaillant"") (d. 14 October 1152) was Count of Vermandois. He was a son of Hugh, Count of Vermandois and his wife, Adelaide, Countess of Vermandois. By his father, he was a grandson of Henry I of France, while his mother had been the heiress to Herbert IV, Count of Vermandois.


Manželství a potomci.

Když však měla příležitost stát se španělskou královnou, odmítla, neboť se nechtěla vzdát své protestantské víry. O něco později poznala hannoverského prince Jiřího Augusta, pozdějšího britského krále Jiřího II., za něhož se 22. srpna roku 1705 na zámku Herrenhausen v Hannoveru provdala. Z manželství vzešlo 9 potomků, jeden chlapec se však narodil mrtvý a další zemřel ve třech měsících věku.  Když se v roce 1714 stal Karolinin tchán britským králem jako Jiří I., stal se její manžel Jiří August nejdříve "vévodou cornwalským" a posléze princem Waleským, Karolina se tedy stala princeznou waleskou. Manželé přesídlili do Anglie; zde se chovali dost provokativně, bez zábran hovořili o záležitostech sexu, čímž popouzeli britské politiky. Na rozdíl od svého otce se Jiří August sice naučil anglicky, mluvil však s mizerným německým přízvukem, pro což byl Brity vysmíván.  Protože byl Jiří I. již řadu let se svou manželkou Žofií Doroteou z Celle rozveden, neměl anglický dvůr královnu a Karolina se stala nejdůležitější ženou u dvora. Záhy vzniklo silné přátelství mezi ní a premiérem Robertem Walpolem a díky jejímu vlivu mohli oba manželé udržet svůj způsob života i poté, co se Jiří August se svým otcem ve zlém rozešel.  Výjimečná inteligence Karolinina brzy začala dráždit jejího manžela. Například v mládí vedla korespondenci s vědcem a filosofem Gottfriedem Leibnizem, intelektuálním velikánem na hannoverském dvoře. Přesto však jejich manželství bylo svým způsobem zdařilé a šťastné, přes řadu Jiřího milenek.

Královna.

Karolina se stala královnou po smrti svého tchána v roce 1727. Následující roky byly ve znamení bojů s jejich nejstarším synem Frederikem Ludvíkem, princem waleským, jehož zanechali v Německu, když přesídlili do Velké Británie a na nějž se přijeli podívat až v roce 1720, když byl již dospělý a získal mnoho špatných vlastností. Třenice mezi Frederikem a jeho rodiči, především matkou, byly setrvalé a projevovaly se různými způsoby. Princ waleský se stavěl do opozice k politice svého otce. Když se oženil, požádal parlament o zvýšení své renty, což mu otec zamítl. Třebaže mu manželku (Augusta Sasko-Gothajská) vybrala matka osobně, manželství se zdálo šťastným. Když měla Augusta v roce 1736 porodit, odvezl ji Frederik potají ze St James's Palace do Hampton Courtu, aby si byl jist, že jeho nenáviděná matka nebude porodu přítomna.  Podobné šarvátky Frederika s rodiči pokračovaly i po narození první Frederikovy dcery a v době po Karolinině smrti došlo k jeho úplnému odcizení s otcem.  Královna Karolina držela řadu důležitých pozic: byla jmenována ""Strážcem království Velké Británie a místodržící Jeho veličenstva během nepřítomnosti krále"", což jí umožnilo být regentkou, když její manžel dlel na svých cestách do Hannoveru.

Smrt.

Zemřela v St James's Palace 20. listopadu roku 1737, ve svých 54 letech. Pochována byla ve Westminsterském opatství.  Její manžel nechal vyrobit pár rakví, které měly jednu ze stran odstranitelnou, aby mohli ležet vedle sebe, až ji bude následovat na onen svět; k tomu došlo 23 roky po smrti Karolinině.  U příležitosti královniny smrti zkomponoval Georg Friedrich Händel slavnostní hymnus – pohřební žalm "The ways of Zion do mourn", který byl proveden 17. prosince roku 1737 v kapli Jindřicha VII. ve Westminsterském opatství.

Karolina z Ansbachu (německy "Wilhelmina Charlotte Caroline von Brandenburg-Ansbach", 1. března 1683, Ansbach, Bavorsko – 20. listopadu 1737, Londýn, Velká Británie) byla rodem bavorská princezna a jako manželka britského krále Jiřího II. královna Velké Británie.

Caroline of Brandenburg-Ansbach (Wilhelmina Charlotte Caroline; 1 March 1683 – 20 November 1737) was Queen consort of Great Britain as the wife of King George II.


Historie.

Historie společnosti TESCAN ORSAY HOLDING a.s. je úzce spjata s národní společností Tesla Brno a Českou akademií věd - Ústav přístrojové techniky Brno - zkráceně ISI Brno. Tesla Brno ve spolupráci s ISI Brno vyvíjela a vyráběla elektronové mikroskopy v době Československa. Jeden z prvních velmi úspěšných mikroskopů byl model Tesla BS 242, který získal zlatou medaili na výstavě EXPO 1958. Tesla vyrobila více než 3000 mikroskopů různých modelů za dobu 30leté existence a exportovala do více než 20 zemí. Po sametové revoluci se Tesla rozpadla na několik malých společností. Mnoho z nich se stále zabývalo podnikáním v oblasti elektronových mikroskopů. Jednou z takových společností byla i firma TESCAN s.r.o., která byla založena vývojovými a servisními pracovníky firmy Tesla. Jméno TESCAN je odvozeno od slov TEsla a SCANning (skenování - rastrování). Původně malá firma vyrábějící programovatelné řídící jednotky, digitizéry pro starší analogové rastrovací elektronové mikroskopy a drobné příslušenství se dnes, díky vlastnímu výzkumu a kvalitním výrobkům, řadí mezi světové výrobce SEM.  Vývoj společnosti:

Produkty TESCAN.

Je několik způsobů, jak dělit rastrovací elektronové mikroskopy (SEM) značky TESCAN.

3. Klasické x Kombinované.

Klasické SEM Klasické rastrovací elektronové mikroskopy disponují pouze FEG tubusem nebo pracují s termoemisními elektronovými zdroji (wolframová vlákna nebo vlákna LaB). Nemají tedy FIB tubus. Kombinované SEM Kombinované SEM, tedy mikroskopy s kombinací iontových a elektronových svazků, lze pak dále rozdělit na základě druhu FIB (soustředěný iontový svazek). Existují dva základní FEG tubusy a dva typy FIB tubusů. Jejich kombinací získáme čtyři různé kombinace iontových a elektronových svazků.

4. Nízké vakuum x Vysoké vakuum.

Pro provoz elektronového mikroskopu je klíčové vakuum, protože případné molekuly plynu uvnitř komory by způsobily rozptyl primárního elektronového paprsku. Na druhou stranu nevodivé vzorky a vzorky obsahující větší množství vody může vyžadovat snížení vakua v komoře. V takových případech je komora naplněna inertním plynem, který pomáhá odklánět náboj nahromaděný na povrchu nevodivých vzorků. Vakuový systém mikroskopu musí být pro tyto účely speciálně určen. Rozlišení mikroskopu pracujícího pod nízkým vakuem je horší, než u mikroskopu pracujícího pod vysokým vakuem. Mikroskopy značky TESCAN, které jsou schopny pracovat v režimu nízkého vakua jsou označeny "U" (např. MIRA3 LMU) a naopak mikroskopy operující ve vysokém vakuu jsou označeny "H" (např. MIRA3 LMH).

Značka TESCAN je spojena s českou akciovou společností TESCAN ORSAY HOLDING a.s. založenou v roce 1991 několika vývojovými a servisními pracovníky ze zaniklé společnosti Tesla (podnik) Brno. Sídlo vedení společnosti je v Brně, které je tradičním výzkumným centrem elektronové mikroskopie.

TESCAN is one of the world's leading manufacturers of Scanning Electron Microscopes (SEM) and Focused Ion Beam-Scanning Electron Microscopes (FIB-SEM). TESCAN is located in Brno (Czech Republic), which is considered to be the cradle of electron microscopy in Europe.


Příběh.

Píše se hvězdné datum 5554.4 a USS Enterprise NCC-1701, vlajková loď Spojené federace planet, pod vedením kapitána Jamese T. Kirka byla pověřena průzkumem nedávno objevené planety "Pylos", jež se nachází na okraji galaxie.  Při průzkumu na povrchu planety pan Sulu objevuje prapodivného tvora připomínající spíše květinu, který se pohybuje. Když se jej dotkne, tak se píchne o trn a upadá do bezvědomí. Dr. McCoy si s tímto typem jedu neví rady, ale objevují se obyvatelé planety, kteří jsou schopni poručíkovi pomoci. Pana Spocka fascinuje, že jde bytosti botanického původu, tedy spíše humanoidní květiny. "Agmar", vůdce obyvatel poskytne protijed, který okamžitě poručíkovi Sulu pomůže a vrací jeho hodnoty do normálu. Agmar vysvětluje, že se nechtěli ihned ukazovat, protože jsou mírumilovnou rasou a nedůvěřují cizincům.  Kapitána Kirka zajímá, kde je zbytek obyvatelstva, když v celém městě jsou jenom asi 3 jedinci této rasy. Agmar všechny bere do krytu, kde jsou seřazeni ostatní v jakémsi spánku. Spock trikordérem zjišťuje, že jsou schopni využít svůj mozek na 70%. Agmar vypráví, že člověk již tuto planetu navštívil a přinesl také nemoci, kterým obyvatele nedokázali odolat. Záhy je výsadek napaden lítajícími tvory, kteří unesou pana Spocka. Kirk se dále dozvídá, že byl vybrán pro zajištění pokročilé rasy, která nebude sužována hrozbou jakýchkoliv nemocí. Ostatní z výsadku se setkávají s "Dr. Kenicliem V.", pozemšťanem, který se na Pylosu ukryl po eugenických válkách se svou touhou po vytvoření dokonalé rasy. Ten všechny ostatní vykazuje z planety.  Zpět na lodi se z počítače dozvídají, že Dr. Keniclius byl vyhoštěn ze Země a nejsou známy informace o jeho smrti. Navíc se jedinec představil jako Keniclius V., což nasvědčuje, že jde o klon a původní doktor dávno nežije. Kirk, Sulu a McCoy se vrací na planetu. Pylosiané vypadají, jakoby se připravovali na opuštění planety. Když výsadek zajme Agmara, ten je dovede ke Spockovi, ale vše nasvědčuje tomu, že umírá. Objevuje se Keniclius a představuje Spocka II., tedy stejného klona obřích rozměrů.  Spockův obří klon zatím pobírá informace přejímané z původního Spocka, ale zatím není schopen všechny vědomosti použít a zpočátku nedokáže ani mluvit. Mezitím se Uhuře daří spojit s výsadkem a sděluje jim zjištěnou informaci, že Dr. Keniclius chtěl získat nadřazenou rasu pro získání nadvlády v galaxii. Kirk se oba velké klony snaží přesvědčit, že války dávno skončily a není nic takového zapotřebí. Spockův klon vulkánským splynutím myslí přivádí původního Spocka zpět k životu.  Sám klon pak navrhuje, aby namísto snahy o nadřazenou rasu doktor usiloval o obnovení rasy Pylosianů. Dr. Keniclius V. s tímto souhlasí a i kapitán Kirk dodává, že Federace s tímto bude souhlasit.

Nesmrtelný Vulkánec je sedmý díl první řady animovaného seriálu "Star Trek". Premiéra epizody v USA proběhla 20. října 1973, v České republice 5. října 1997.

"The Infinite Vulcan" is the seventh episode of the first season of the American animated science fiction television series "". It first aired on NBC on October 20, 1973, and was written by "" cast member Walter Koenig. It was the actor's only involvement in the series, as he had not been hired to voice Pavel Chekov in the animated version due to budgetary limitations. With "The Infinite Vulcan", Koenig became the first member of the "Star Trek" cast to write an episode for the franchise. As with the rest of the first season, the episode was directed by Hal Sutherland.


Historie.

První veřejnou dopravu v Paříži představovaly v roce 1828 omnibusy, vozy tažené koňmi. První tramvaje tažené koňmi se objevily v roce 1871, parní tramvaje se objevily v roce 1880 a v roce 1888 byly nahrazeny elektrickými tramvajemi. První železnice byla otevřena v roce 1837 mezi Paříží (nádraží Saint-Lazare) a Le Pecq. V následujících letech bylo v Paříži vystavěno mnoho železničních stanic, všechny jako konečné. V roce 1875 byla otevřena železniční trať Petite Ceinture.  Výstavba dnešního metra byla zahájena v roce 1896. První úsek byl zprovozněn mezi stanicemi Porte de Vincennes a Porte Maillot v červenci 1900 u příležitosti světové výstavy.  Letecké spojení v Paříži existuje od roku 1919, kdy bylo zprovozněno letiště Le Bourget. V roce 1932 bylo otevřeno Letiště Orly.  Od 30. let 20. století byly postupně tramvaje nahrazovány autobusy. Poslední tramvaj v Paříži vyjela v roce 1937.  V 60. letech se rozšiřovala pařížská aglomerace. Pro lepší spojení centra s předměstími byl proto vytvořen systém příměstských linek RER. Ten je od roku 1999 doplněn sítí Transilien. V roce 1974 bylo otevřeno třetí a největší pařížské Letiště Charlese de Gaulla.  V roce 2006 byla v Paříži obnovena tramvajová doprava a v roce 2008 říční doprava na Seině (linka Voguéo).

Dopravní společnosti.

Hlavními provozovateli veřejné dopravy jsou společnosti RATP (metro, autobusy, jižní větve linek RER A a B) a SNCF (Transilien, severní větve linek RER A a B a linky C, D a E). Sdružení Optile zahrnuje téměř sto soukromých společností, které provozují pravidelné autobusové linky na předměstí. Všichni dopravci jsou zastřešeni asociací STIF, která koordinuje veškerou hromadnou dopravu na území regionu Île-de-France a rovněž poskytuje finanční prostředky pro zajištění dopravy. Samostatně působí společnost Aéroports de Paris, která provozuje všechna pařížská letiště.

Městská hromadná doprava.

Metro.

Pařížské metro je plně v režii dopravního podniku RATP a představuje hlavní dopravní síť v Paříži, která místy zasahuje i do sousedních předměstí. Většina stanic se nachází v podzemí (kromě větší části linek 2 a 6 a některých okrajových úseků jiných linek). Je charakteristické svými poměrně úzkými podzemními chodbami (2,40 m) a hustou sítí stanic (vzdálenost mezi stanicemi je v průměru 548 m).  Od svého uvedení do provozu v červenci 1900 se metro velmi rozšířilo. V roce 2008 obsahovalo šestnáct linek, z nichž dvě linky (7 a 13) byly rozvětvené, a 301 stanici, z nichž 242 leží v Paříži a 59 na předměstí. Nejnovější linka 14 byla uvedena do provozu v roce 1998 jako plně automatizována. Do roku 2012 by se síť metra měla rozšířit na pěti místech, což znamená její prodloužení asi o 15 km.

Tramvaje.

Pařížská aglomerace měla kdysi tramvajovou síť o délce 960 km. Ve 30. letech byla tramvajová doprava považována za zastaralou a proto byla postupně nahrazována autobusy. V Paříži zmizely tramvaje již v roce 1937, v regionu poslední tramvaje během 50. let. Od roku 1992 jsou tramvaje opět postupně zaváděny a to především na předměstích (T1, T2 a T4). V roce 2006 byla uvedena do provozu linka T3, která vede na území Paříže po jejím jižním okraji. V roce 2009 bylo zahájeno její prodloužení, stejně tak jsou v různých fázích příprav či výstavby i další linky na předměstích.

Autobusy.

Autobusová síť (asi 1400 linek) je rozšířena především na předměstí, v samotné Paříži již méně. RATP provozuje linky v Paříži a v přilehlých předměstích, což je jen necelá čtvrtina z celkového množství. Zbývající linky v pařížské aglomeraci jsou provozovány nezávislými soukromými subjekty, seskupenými v asociaci Optile.

Další typy dopravy.

Veřejná doprava disponuje ještě dalšími možnostmi:

Automobilová doprava.

Silniční síť čítá v regionu Île-de-France přibližně 800 km dálnic. Dálnice spojují Paříž s jihem Francie (Dijon, Lyon, Marseille), severem (Lille), Normandií (Rouen, Caen, Le Havre), východem (Remeš, Mety, Štrasburk), Akvitánií (Orléans, Bordeaux) a pobřežím Atlantiku (Le Mans, Nantes). Všechny se napojují na městský okruh boulevard périphérique. Automobilový provoz a parkování v Paříži jsou velmi problematické, jako ve většině světových metropolí. Elektronické senzory měřící provoz jsou umístěné téměř na všech hlavních pařížských silničních tazích a na dálnicích. Vyhodnocené údaje slouží ke stanovení hustoty dopravy, oznámení dopravní zácpy a odhadu doby jízdy mezi jednotlivými stanovišti. Informace jsou přístupné na webových stránkách (přes počítač i mobilní telefon) a na světelných silničních ukazatelích.  Parkovacích míst bylo v Paříži evidováno v roce 2007 asi 755 000. Z nich bylo 165 000 míst na veřejných komunikacích, zejména podél ulic (22%), 80 000 míst v placených garážích (10%), 70 000 míst na koncesovaných parkovištích (9%) a 440 000 míst v soukromých garážích a na dvorech domů (59%). Placeným parkováním na ulicích město podporuje alternativní druhy přepravy (jízda na kole), navíc dochází ke snižování počtu povolených míst a instalaci platebních automatů i v ulicích, kde ještě nebyly. Tarify jsou rozděleny do tří zón od 3 € za hodinu v centru až po 1 € v okrajových čtvrtích. Od roku 2002 není možné platit parkování mincemi, ale předplacenou kartou. Parkovné se platí od pondělí do soboty od 9h do 19h. Pro obyvatele města jsou k dispozici rezidenční parkovací povolení k parkování na ulici za zvýhodněnou sazbu. Podle pravidel silničního provozu však auto nesmí na jednom místě stát více než sedm po sobě následujících dní.

Taxi.

Na počátku roku 2007 bylo v Paříži 15 500 vozů taxislužby. Stanoviště taxi jsou rozdělena do tří kategorií: 28 velkých stanic je umístěno v blízkosti hlavních turistických atrakcí nebo velkých náměstí, kde stojí taxíky 24 hodin denně, 90 stanic je umístěno v blízkosti hlavních dopravních tras a 316 se nachází v blízkosti veřejných budov (nemocnice, hotely, divadla apod.). Taxi je volné, pokud je rozsvícené bílé světlo na střeše vozidla. V roce 2010 obsazený taxík - červená barva, volný - zelená barva. Pařížské taxíky vykonají denně v průměru 200 000 jízd.

Cyklistika.

Paříž má od konce 90. let síť cyklostezek, která se nestále rozšiřuje. Koncem roku 2006 jich bylo 371 km včetně pruhů pro autobusy. Po městech Rennes a Lyon také Paříž zahájila 15. červenec 2007 systém veřejné půjčovny jízdních kol, tzv. Vélib', který spravuje firma JCDecaux. Tento systém má za cíl nahradit používání automobilů ve městě na krátké trasy.

Železniční doprava.

V Paříži je šest velkých železničních stanic: Gare du Nord, Gare Saint-Lazare, Gare de l'Est, Gare Montparnasse, Gare de Lyon a Gare d'Austerlitz, které slouží pro hlavní tratě i příměstskou železnici. Železniční doprava (asi 50 milionů cestujících v roce 2004) výrazně vzrostla s otevřením TGV v roce 1981, které zajíždí na nádraží Gare de Lyon, Gare Montparnasse, Gare du Nord a od roku 2007 i na Gare de l'Est. Gare Saint-Lazare je nádraží s největším počtem vypravených vlaků, zatímco Gare du Nord je první co do počtu přepravených pasažérů.

RER.

RER je příměstská železnice, která spojuje Paříž a její předměstí až do vzdálenosti 50 km od hlavního města. Vznikla koncem 60. let, kdy byly propojeny stávající příměstské železniční linky do jednotného systému. V Paříži je RER využíván jako expresní síť s přestupy na metro a jako spojení s předměstími. V roce 2010 měl RER pět linek (nejnovější RER E byla otevřena v roce 1999), 257 stanic, z nichž 33 leží v Paříži, a 587 km tratí.

Transilien.

Transilien je název sítě příměstské železnice, kterou provozuje provozuje SNCF v regionu Île-de-France. Na rozdíl od většiny linek RER linky Transilien neprotínají Paříž, ale mají konečnou vždy na jedné z hlavních železničních stanic (Gare du Nord, Gare Saint-Lazare, Gare de l'Est, Gare de Montparnasse a Gare de Lyon) a doplňují dopravu na předměstí poskytovanou RER. Umožňují spojení se vzdálenějšími částmi regionu Île-de-France. V roce 2010 měl Transilien 15 linek, z nichž sedm končilo v hlavních železničních stanicích v Paříži, některé linky mají konečnou i mimo region. Poslední linka sítě Transilien z roku 1995 spojuje dvě významná ekonomická centra v západní části pařížské aglomerace La Verrière a La Défense.

Letecká doprava.

Paříž disponuje třemi letišti, která se nacházejí mimo území města a jedním heliportem, který leží na jeho hranicích. Jejich provozovatelem je společnost Aéroports de Paris. Nejstarší letiště Le Bourget bylo otevřeno v roce 1919. Od roku 1932 je v provozu Letiště Orly a největší pařížské Letiště Charlese de Gaulla bylo otevřeno v roce 1974. Heliport Paříž - Issy-les-Moulineaux funguje od roku 1956.

Doprava v Paříži představuje mnoho odlišných způsobů veřejné dopravy v Paříži a přilehlé aglomeraci, kterou zajišťují různé dopravní společnosti. Páteřní dopravní sítí je zdejší metro, které je doplněno městskými autobusy. Spojení s předměstími poskytují linky RER a Transilien, které vytvářejí hustou železniční síť. Od 90. let je postupně obnovována i tramvajová doprava. K raritám patří lanovka a jedna linka říční dopravy.

Paris is the centre of a national, and with air travel, international, complex transport system. The modern system has been superimposed on a complex map of streets and wide boulevards that were set in their current routes in the 19th century. On a national level, it is the centre of a web of road and railway, and at a more local level, it is covered with a dense mesh of bus, tram and metro service networks. In 2016, the broader mass transit system of Paris has been ranked as the best public transport system in the world by the ITDP with all Parisians having an easy access to rapid transport, ahead of 26 other international cities, including London and New York City.


Děj.

Julio (Václav Sova) se po letech studií vrací do rodného domu, aby se zde opět setkal se svou starou chůvou (Antonie Nedošínská), přítelem z dětství Petrem a krásnou sestřenkou Rosou (Lída Baarová), která ho svým koketním jednáním přitahuje i děsí zároveň. Rosa tak ve skutečnosti jedná na protest proti své matce - Juliově tetě -, jež svou odtažitostí a chladem trápí své nejbližší. Rosa i Julio mají přísný zákaz setkávat se s obyčejnými lidmi z vesnice, což je odsuzuje k životu v osamělosti. Julio však zákaz rychle poruší, když se seznámí s Petrovou milou, přezdívanou Červená Klárka (Zorka Janů), do níž se tajně zamiluje. Zvrat přichází ve chvíli, kdy se do vesnice za bouřky dostane zraněný mladík Šimon (Svatopluk Beneš). Během konvalescence se sblíží s Petrem, Juliem a Klárkou, a ta se do něj beznadějně zamiluje. Šimon v ní však vidí jen malé devčáko - sám je fascinován Rosou, kterou jednoho dne náhodně překvapí při koupeli, a se kterou sdílí lásku pro hudbu i vychování. Rosa jeho city opětuje a chystá se odejít od matky. Červená Klárka se však o jejich lásce dozví a v beznaději se vrhá z útesu do vody. Petr se pokouší ji zachránit - sám ale utone v hlubinách. Klárku nakonec zachrání Julio. Šimon se cítí vinen z celého neštěstí a odchází. Zůstává však s Rosou, když se dozví, že s ním čeká dítě.

Zajímavosti.

V tomto filmu si Lída Baarová zahrála po boku své vlastní sestry, teprve sedmnáctileté Zorky Janů. Ve filmu zazní nĕkolik písní, z toho píseň "Milujem to, co ztrácíme" zpívá sama Baarová.  Film také proslul scénou, ve které Lída Baarová při koupání nechtĕnĕ odhalí ňadra.

Ohnivé léto je český film režiséra Františka Čápa a Václava Kršky z roku 1939. Film vznikl na námět Krškova románu Odcházeti s podzimem.

Fiery Summer () is a 1939 Czech drama film directed by František Čáp and Václav Krška based on a novel by Krška.


Jména.

Li Š’-čen používal zdvořilostní jméno Tung-pi () a přezdívku Pin-chu-šan-žen ().

Život a dílo.

Pocházel z Čchi-čou v Che-nanu. Jeho otec byl lékařem a vynikajícím znalcem léčivých rostlin. Li Š ́-čen měl křehké zdraví a jako dítě byl často nemocný. Rodinné prostředí i vlastní zdravotní obtíže v něm vzbudily zájem o zkoumání příčin vzniku nemocí i způsoby jejich léčení. Otec si však přál, aby syn získal významnější úřední postavení, než bylo v té době povolání lékaře a bránil mu v jeho záměru věnovat se medicíně. Ve čtrnácti letech složil státní zkoušky pro úředníky na okresní úrovni, ale v celostátních zkouškách již neuspěl. Přesvědčil otce, aby mu umožnil studovat lékařskou vědu. Ve dvaceti dvou letech začal pod otcovým vedením vykonávat lékařskou praxi. Li Š ́-čen postupně získával vlastní zkušenosti, nebál se experimentovat s novými léčebnými postupy a používat různé metody. Získal dobrou pověst díky úspěchům v léčbě a mezi jeho pacienty patřili i příslušníci nejvyšších kruhů. Li Š ́-čen byl doporučen do Císařské akademie, která sdružovala nejproslulejší lékaře z celé země. V Akademii získal přístup k velkému množství odborné literatury i léčiv, což mu umožnilo rozšířit jeho lékařské výzkumy. Jeho hlavním cílem bylo shromáždit co nejvíce poznatků o léčivech, prověřit je a sestavit kompletní soupis léků. V klasických lékařských knihách nacházel řadu nedostatků a snažil se o jejich nápravu. Jeho přístup vyvolal nevoli císařských úředníkům, kteří v něm viděli neúctu k tradicím. Li Š ́-čen koncem druhého roku (1561) z Akademie odešel zpět do rodné provincie.  Vedle lékařské praxe stále více času věnoval ověřování teoretických poznatků lékařských spisů. Procestoval několik provincií, kde se setkával s lékaři, zkoumal místní léčivé rostliny a lidové způsoby léčení. Po dvaceti sedmi letech praxe a výzkumů a prostudování asi osmi set farmakologických spisů začal pracovat na soupisu léčiv. V roce 1578 dokončil první verzi svého rukopisu, ale celý text upřesňoval a prověřoval ještě několik dalších let.  Jeho životní dílo, encyklopedie "Pen-cchao kang-mu" (, Soupis stromů a bylin), má 52 svazků a tematicky je rozděleno na 16 hlavních oddílů a 62 poddodílů. Kniha obsahuje detailní popis 1982 léků čínské medicíny, z toho je 1195 léčivých rostlin, 357 minerálů a 340 druhů živočišných surovin. Všechny léky mají standardní popis: hlavní název, případně další pojmenování, podrobný popis místa výskytu, způsob sběru nebo pěstování a získávání léčebných látek. Dílo obsahuje celkem 11 916 receptů s popisem účinků jednotlivých léčiv a jednotlivých léčebných postupů. Text je doplněn více než tisícem ilustrací. Tiskem bylo dílo vydáno až tři roky po Li Š ́-čenově smrti a brzy se rozšířilo po celé zemi. Později bylo přeloženo do mnoha jazyků a je klasickou prací ve svém oboru.  Li Š ́-čen napsal řadu dalších lékařských spisů ( např. "Studium pulsu z Pin chu, Sbírka lékařských předpisů, Atlas patero vnitřností"), které se však nezachovaly a jsou známy jen z ukázek v jiných spisech. Zabýval se také poezií.  V jeho rodném městě byl po vzniku Čínské lidové republiky vybudován Li Š ́-čenův památník obklopený stromy a květinami. Poblíž jeho sochy se nachází hrobka Li Š ́-čena a jeho manželky, paní Wu.

Li Š’-čen (; 3. června 1518 – 1593) byl jeden z nejvýznamnějších lékařů a farmakologů čínské historie. Je také považován za významného přírodovědce, který věnoval velkou pozornost klasifikaci a zařazení rostlin.

Li Shizhen (July 3, 1518 – 1593), courtesy name Dongbi, was a Chinese acupuncturist, herbalist, naturalist, pharmacologist, physician, and writer of the Ming dynasty. His major contribution to clinical medicine was his 27-year work, which is found in his scientific book "Compendium of Materia Medica". He is also considered to be the greatest scientific naturalist of China, and developed many innovative methods for the proper classification of herb components and medications to be used for treating diseases.