Vývoj.

Sauropodi vznikli zřejmě koncem svrchního triasu. Kdy přesně není známo, protože není jasné, které zástupce Sauropodomorpha lze považovat již za primitivní sauropody. První miliony let, koncem triasu až začátkem jury, sauropodi žili společně s příbuznou skupinou Prosauropoda. Obě skupiny si byly zevnějškem velice blízké. Už v tuto dobu představovali sauropodi velké a mohutné živočichy (7 až 10 metrů dlouhé a vážící i několik tun). Dříve se předpokládalo, že prosauropodi jsou předkové sauropodů, dnes se však paleontologové kloní k názoru, že jde o dvě byť příbuzné, tak samostatně vzniknuvší vývojové větve. Taxon Prosauropoda se již nicméně zhruba od roku 2010 mezi odborníky nepoužívá.  Mezi nejstarší formy pravých sauropodů patřily rody "Antetonitrus", "Lessemsaurus", "Gongxianosaurus" a další. Vývojově primitivní zástupci sauropodů byli v průběhu spodní jury již značně rozšíření a druhově rozmanití.  Od začátku střední jury existovali již pouze vývojově pokročilejší sauropodi, kteří svoji sesterskou skupinu Prosauropoda plně nahradili. Začali dorůstat do větších velikostí, s délkou často v rozmezí 14 až 18 metrů. Objevili se také první obrovští sauropodi. Zkamenělé stopy nalezené v Maroku (pojmenované rodovým jménem "Breviparopus") svědčí o gigantickém druhu, dosahujícím odhadem podle stop dlouhých 115 cm délky asi 30 metrů. Podobných rozměrů však dosáhli i někteří pozdější sauropodi (např. "Argentinosaurus"). Během svrchní jury dosáhli sauropodi svého vrcholu. Velmi hojní co do počtu jedinců i druhů, byli stádní zástupci čeledi Diplodocidae, kteří spásali nízkou vegetaci. Během spodní křídy však už skupina Diplodocidae neměla srovnatelný význam a početně ustupovala. Sauropodi sice nebyli tak početní jako dříve, stále však tvořili velmi důležitou složku fauny. Přežili například zástupci čeledi Brachiosauridae, v hojných počtech se vyskytovali zástupci příbuzné skupiny Titanosauria, kde se vyvinuli někteří zvlášť obrovští zástupci. Další poměrně úspěšnou skupinou byla čeleď Rebbachisauridae.  Svrchní křída byla těžkou ranou pro sauropody. Ze všech skupin prokazatelně přežili jen zástupci skupiny Titanosauria, přičemž dominantní velcí býložravci byli hadrosauři. Titanosauria se však vyskytovali v některých oblastech poměrně hojně (Evropa, Jižní Amerika). Na druhé straně v Severní Americe se jim tolik nedařilo, existuje již pouze jeden prokazatelný rod, obří ("Alamosaurus").  Je zajímavé, že velcí sauropodi se během kolonizace menších ostrovů několikrát nezávisle na sobě vyvinuli do trpasličí formy ("Europasaurus" koncem jury, "Magyarosaurus" koncem křídy).

Dýchání a život ve vodě.

Sauropodi byli stejně jako teropodní dinosauři vybaveni sítí vnitřních vzdušných vaků, které jim zabíhaly i do dutin v kostech (obratlích, žebrech, pánevních kostech apod.), snižovaly relativní průměrnou hustotu těla a zároveň usnadňovaly respiraci těchto často obřích dinosaurů. Je pravděpodobné, že právě vyspělý respirační systém umožnil některým sauropodům dorůst do gigantických rozměrů.  Ačkoliv počátkem 20. století byly populární představy o sauropodech jakožto vodních zvířatech, žijících v jezerech a řekách, tyto hypotézy byly vyvráceny v roce 1951. Tehdy publikoval britský paleontolog Kenneth A. Kermack krátkou odbornou práci, v níž dokládá, že sauropodi ponoření až po hlavu ve vodě by vůbec nemohli dýchat a rychle by zahynuli kvůli působení hydrostatického tlaku. Představa sauropodů, využívajících svůj dlouhý krk jako jakýsi "šnorchl" byla tedy definitivně zamítnuta a vyvrácena.

Způsob života.

Sauropodi byli většinou stádní živočichové. Důkazy o tom nám poskytují především poměrně hojně dochované zkamenělé otisky stop. Jsou známy též nálezy hnízdních kolonií zejména u křídových zástupců rodu Titanosauria. Zda mladí sauropodi skutečně žili první roky svého života samostatně, jak se uvádí například v dokumentárním seriálu televizní stanice BBC Putování s dinosaury, není jisté. Ukazuje se, že na počátku evoluce velkých sauropodů docházelo v jejich anatomii k celým kaskádám anatomických změn, které uzpůsobily jejich organismus pro značné zvětšování tělesných rozměrů. U některých fosilií sauropodů byly objeveny náznaky kostních nemocí (například osteomyelitidy) v podobě výrůstků, lézí a cyst.

Potrava.

Sauropodi měli díky dlouhému krku schopnost spásat z jednoho místa širokou škálu rostlinstva. Rostlinnou potravu, na rozdíl od zástupců Ornithischia, nežvýkali, ale celé sousto spolkli. To bylo rozemleté až v žaludku kameny, které tato zvířata polykala. Některé formy z konce triasu a začátku jury žily v polopouštních podmínkách, se kterými se museli vypořádat. Své přední končetiny používali na vyhrabávání kořínků rostlin (mnohé formy měly dokonce vyvinuté mohutné drápy – "Anchisaurus", podobně jako příbuzné prosauropodi, například "Plateosaurus"), na rozdíl od jiných soudobých býložravců (Dicynodontia nebo Aetosauria), byli schopní spásat vysoké části rostlin. Značnou výhodou byly i velké rozměry, které mohli sauropodi dosáhnout díky vyspělé tělesné stavbě s nohama úplně pod tělem. Velikost měla za následek i velikost trávicí soustavy, takže málo výživnou rostlinnou potravu strávili raní sauropodi (podobně jako prosauropodi) mnohem lépe než společně s nimi žijící rynchosauři a dicynodonti. Když si sauropodi nevystačili s dlouhým krkem, postavili se na zadní končetiny.  Sauropodi ze střední jury a pozdějších období ale byli na spásání rostlin na zadních končetinách příliš velcí. Jejich srdce by totiž nebylo schopno pumpovat krev skrz kolmý krk. Mnohé formy se proto specializovaly na spásání nízké vegetace, nebo v případě nutnosti mohly použít hmotnost svého těla na vyvrácení libovolného stromu. Jiní sauropodi nosili krk relativně vztyčený, zdvihající se od pleci v úhlu 40–50 stupňů (Brachiosauridae), případně byli nenároční konzumenti střední vegetace (Camarasauridae).  Vědecká studie z roku 2008 přináší názor, že sauropodi vděčili za svou ohromnou velikost potravním návykům, teplokrevnosti, a především faktu, že potravu složitě nežvýkali nýbrž polykali vcelku.  Pravděpodobným vysvětlením trendu zvětšování tělesných rozměrů u sauropodů byla potřeba efektivního trávicího ústrojí, nikoliv obrana před predátory. O stravovacích návycích sauropodů a jejich preferované rostlinné potravě se nicméně stále vedou odborné spory. Ukazuje se, že rostlinstvo v druhohorách bylo i při celkově vyšším objemu oxidu uhličitého v atmosféře přibližně stejně výživné jako dnešní vegetace.  Někteří vědci se domnívají, že obří sauropodi mohli být zaživa vybaveni jakýmsi pevným rohovinovým zobákem na konci čelistí (podobným želvímu), který jim umožňoval otrhat a mechanicky zpracovat dostatečné množství rostlinné potravy.

Obrana.

Sauropodi nebyli tak špatně chránění, jak se někdy uvádí, přestože šlo o pasivní obranu. Mnozí zástupci Titanosauria měli na zádech kostěný pancíř ("Saltasaurus"), nebo dokonce kostěné trny ("Agustinia"). Někteří primitivní sauropodi měli na ocasu kyj ("Shunosaurus"), ale bičovité ukončení, které mohlo potenciálnímu útočníkovi uštědřit velmi nepříjemnou ránu. Život ve stádu a zejména velikost byla pravděpodobně nejúčinnější ochranou před nebezpečnými dravými dinosaury. Zřejmě právě kvůli ochraně stáda putovali mladí sauropodi ve středu skupiny a větší jedinci na okrajích, jak odkazují zkamenělé stopy.

Migrace a fosilní stopy.

Vědecká studie z roku 2011 ukázala, že kamarasauři na území současného Colorada mohli ve svrchní juře každoročně migrovat v období sucha, přičemž urazili asi 300 kilometrů západním směrem. Pravděpodobně pochodovali v rodinných stádech s velkými jedinci po stranách, chránícími mláďata uprostřed. Obří stopy sauropodů (okolo metrové délky) již byly objeveny na mnoha místech světa, například v lokalitě Plagne ve Francii, kde se nachází také nejdelší dosud objevená série stop z období svrchní jury o délce 155 metrů (a počtu 110 fosilních stop). Fosilní otisky stop velkého sauropoda objevené v Jižní Koreji ukázaly, že na spodní straně nohy měli tito dinosauři síťovaný vzor, podobně jako dnešní sloni. O migracích sauropodů mezi Afrikou a Evropou vypovídá histologický rozbor jejich zubní skloviny. Výzkum fosilních stop sauropodů z Maroka ukazuje, že tito dinosauři stáčeli při chůzi své přední končetiny do strany. O zajímavé interakci sauropodů s jinými živočichy vypovídá objev z pozdní jury Švýcarska, publikovaný v roce 2019. Jedná se o částečně rozdrcený fosilní krunýř vodní želvy, náhodně rozšlápnutý velkým sauropodním dinosaurem.  Objev fosilních zubů sauropoda v ruském Jakutsku (souvrství Teete) ukázal, že tito dinosauři obývali i výrazně severně ležící oblasti (tehdy asi 62° severní šířky), v období spodní křídy, kdy zde byla odhadovaná průměrná roční teplota kolem 14 °C.

Rozmnožování.

Sauropodní dinosauři se líhnuli z vajíček jako malá zvířata o velikosti maximálně několika desítek centimetrů a hmotností několika kilogramů. O svá mláďata se navzdory některým hypotézám dospělí po nakladení snůšky nejspíš nijak víc nestarali. Byla objevena četná hnízdiště a fosilní vajíčka i s kostřičkami embryí, zejména u titanosaurů z Jižní Ameriky a Asie. Vajíčka sauropodů byla celkově velká, ale nikoliv extrémně (v poměru k dospělé velikosti zvířete). Skořápky vajíček titanosaurů měly tendenci se v průběhu inkubace ztenčovat v závislosti na měnících se podmínkách okolního prostředí.

Délka života.

U obřích sauropodů se dlouhou dobu předpokládal velmi vysoký věk. Paleontologové se domnívali, že aby mohli dorůst tak obrovských velikostí, museli největší sauropodi žit až stovky let. Podle některých odhadů žili brachiosauři a další velcí sauropodi v rozmezí 100 až 300 let. Nové výzkumy založené na histologickém rozboru fosilních kostí však ukazují jinou skutečnost - i ti největší sautropodi zřejmě nežili déle než asi 60 až 80 let (nejstarší zaznamenaný věk je asi 55 let u východoafrického rodu "Janenschia") a plné velikosti dorůstali už asi ve 20 až 30 letech věku, případně i dříve. Jejich růst byl tedy extrémně rychlý a v některých případech nabývali na váze i desítky kilogramů za den.

Obraz sauropodů v minulosti.

Předvědecké období.

V roce 1699 popsal zub sauropodního dinosaura (zřejmě rodu "Cetiosaurus") v Anglii Edward Lhuyd jako "Rutellum impicatum". Lhuyd však ještě netušil, o jakého tvora by se mohlo jednat. V polovině 18. století byly zase v portugalské oblasti Sesimbra (v kapli Capela de Memória) na kachlicích zobrazeny fosilní otisky stop sauropodního dinosaura z období jury, o kterých se tehdy věřící domnívali, že patřily obřímu oslíkovi, který odnášel po strmém útesu Pannu Marii a malého Ježíška od rozbouřeného moře.

Zastaralé představy.

Po dlouhou dobu od vědeckého rozeznání sauropodních dinosaurů ve 2. polovině 19. století platil předpoklad, že se jednalo o jakési obří "omyly evoluce", které byly předem odsouzeny k zániku. Proto také byly s dinosaury ztotožňovány různé neúspěšné koncepty dřívějších strojů a přístrojů, jak dokládá například primitivní válečné vozidlo Boiraultův stroj z 1. světové války. Tento předchůdce tanků dostal přezdívku "vojenský diplodokus", protože měl stejně jako jeho pravěký jmenovec skončit neúspěšně na "smetišti dějin".  Významné pro pochopení anatomie sauropodů byly také jejich kosterní rekonstrukce a smontované kostry (či jejich repliky). Ty mohly sloužit i jako testovatelná hypotéza o fyziologii a funkční morfologii sauropodů, musely však být smotnovány v anatomicky korektních pozicích. To se obecně daří spíše až od konce 20. století, spolu s lepším celkovým pochopením anatomie sauropodů.

Vodní živočichové.

V minulosti byli velcí zástupci sauropodů považováni za příliš těžké živočichy na suchozemský způsob života. Bývali tedy zobrazováni jako obojživelní nebo vodní zvířata, která chodila po dně jezer, spásala vodní rostlinstvo, ale hlava jim díky dlouhému krku trčela z vody. Analýza tělesné stavby sauropodů v porovnání s velkými suchozemskými a obojživelnými obratlovci ale tyto názory vyvrátila – tlak vody by jim rozdrtil plíce. Sauropodi měli navíc zuby uzpůsobené na konzumaci odolnějších suchozemských rostlin.

Držení krku.

Během minulých desetiletí byli sauropodi zobrazováni s velmi ohebným krkem. Primitivní sauropodi sice skutečně měli krky poměrně ohebné, ale výzkumy z posledních let ukázaly, že krk byl u vyspělých forem méně ohebný, než se myslelo, přičemž byl nošen převážně na vodorovné linii společně s zády. Příbuzní rodu "Diplodocus" a některé jiné formy ("Cetiosaurus") byli schopni zvednout krk nad úroveň zad jen velice omezeně, což jim ale nijak nepřekáželo při spásání nižšího rostlinstva, přičemž ohebnost krku do stran byla docela velká. Dokonce i dinosauří ekvivalent žiraf, příbuzní rodu "Brachiosaurus" (Brachiosauridae), často zobrazovaný s krkem kolmým na zem, míval krk vztyčený jen pod úhlem 40 až 50 stupňů. Při vztyčeném krku by mělo srdce enormní problémy pumpovat krev 8 metrů k hlavě a zvíře by mohlo upadnout do bezvědomí. Každopádně zřejmě nikdy nebudeme schopni přesně určit míru flexibility sauropodích krků (protože bychom potřebovali vědět více o měkkých tkáních, vazivu apod.).

Nozdry.

Fakt, že vyspělí sauropodi měli poměrně velké nozdry, které byly na lebce posunuté dozadu, v minulosti přesvědčil některé badatele, že sauropodi mohli mít, podobně jako dnešní sloni, krátký chobot na shrnování rostlinné potravy do tlamy zvířete. Sauropodům však na vyvinutí podobného orgánu chyběly potřebné tvářové svaly. Myšlenka chobotu u sauropodů nikdy nebyla populární, čemuž nasvědčuje i malé množství ilustrací sauropodů vybavených chobotem. Nedávná studie zaobírající se nozdrami dinosaurů ukázala, že dinosauří nozdry byly bližší k rypáku, než se předpokládalo. U sauropodů ze skupiny Neosauropoda, kteří se vyznačovali nosovými otvory posunutými směrem dozadu k očím, byly nozdry též posunuté směrem k špičce rypáku, přičemž s novými otvory v lebce je spojovala jakási masitá tkáň a rezonanční komora. Dinosauři jako "Brachiosaurus" a "Diplodocus" tak neměli nozdry na vrcholu hlavy, jako se často zobrazuje na ilustracích.

Vnitřní orgány.

Obrovské byly i vnitřní tělesné orgány obřích sauropodů. Podle odhadů vážilo například jen srdce brachiosaurida rodu "Giraffatitan" asi 200 kilogramů, zatímco jeho žaludek mohl být těžký až 2500 kilogramů. Srdce pracovalo tempem asi 14 až 17 úderů za minutu a dinosaurus se nadechl přibližně 3,5krát za minutu. V jeho těle bylo podle odhadů také asi 3000 litrů krve, tedy asi 600krát více než u dospělého člověka.

Největší sauropodi.

I když tendence k nabírání tělesné velikosti je patrná jak u sauropodů, tak u prosauropodů, největších rozměrů dosáhli právě zástupci sauropodů, kam se řadí největší a nejtěžší suchozemští živočichové všech dob. Při určení konkrétních rekordů však nastává problém – čím větší zvíře bylo, tím méně fosilií je z něj často známo. Druhým problémem jsou velikostní rozdíly mezi jedinci téhož druhu, které jsou způsobeny tím, že sauropodi zřejmě rostli po celý život. Dobrým příkladem je třeba africký "Giraffatitan" (někdy považovaný za druh rodu "Brachiosaurus"), který byl průměrně 25 metrů dlouhý, ale největší jedinci údajně dosahovali délky až 33 metrů, což je téměř o 30 % více. Když jsou známy pozůstatky jen jediného zástupce druhu, je prakticky nemožné určit, zda šlo o průměrně velkého tvora nebo spíš obra na poměry svého druhu. Po dlouhou dobu byl největším relativně dobře známým dinosaurem druh "Brachiosaurus altithorax", objevený na začátku 20. století. Jeho pomyslný velikostní primát vydržel až do 80. let 20. století.  Problematická je nejen tělesná velikost, ale i hmotnost. Původní astronomická čísla odhadovaná pro některé rody (136–180 tun pro rod "Ultrasaurus", dnes již navíc neplatný) byla snížena o celou třetinu až polovinu. Sauropodi totiž disponovali, jak se ukázalo teprve před nedávnem, značně rozsáhlou soustavou vzdušných vaků a dutých kostí.  S přihlédnutím ke všem kritériím nakonec zbude několik kandidátů. Lépe známý "Sauroposeidon" z kladu Somphospondyli (známý z prodloužených krčních obratlů, kdyby se podobal příbuzným rodům, musel být 30 až 35 metrů dlouhý a 18 metrů vysoký), přičemž je známo více kandidátů, kteří se jim v délce nebo hmotnosti blíží ("Seismosaurus" (resp. "Diplodocus hallorum"), "Supersaurus" a zejména "Argentinosaurus", "Patagotitan", "Puertasaurus" a další obří titanosauři).  Možná vůbec největším sauropodem mohl být záhadný indický druh "Bruhathkayosaurus matleyi", který žil před asi 70 miliony let a jehož fosilie byly zběžně popsány v roce 1989. Dnes jsou již nejspíš zničeny erozí a nebyly nikdy přesně změřeny a zdokumentovány. Pokud by domnělá holenní kost skutečně měřila rovné dva metry (jak bylo udáváno), mohlo by jít o titanosaurního sauropoda dlouhého přes 40 metrů a vážícího přes 126 tun.  Nověji americký badatel Gregory S. Paul uvádí, že největším vědecky potvrzeným dinosaurem je "Argentinosaurus" s hmotností v rozmezí 65 až 75 tun, všichni ostatní zatím známí sauropodi jsou již menší (například rod "Patagotitan" vážil podle jeho výpočtů "pouze" kolem 50 tun).  Naopak i ti nejmenší známí sauropodi byli relativně velcí tvorové. Jedním z nejmenších byl například druh "Europasaurus holgeri", žijící v období svrchní jury (asi před 154 miliony let) na území současného Německa. Při délce kolem 6 metrů a hmotnosti zhruba 1 tuny patřil doslova k "trpasličím" druhům.

Rekordy.

Přesnou hmotnost největších sauropodů neznáme, navíc mohla v průběhu života těchto dinosaurů poměrně výrazně kolísat v závislosti na ročním období, klimatu, dostupnosti potravy apod. Největším poměrně dobře známým sauropodem se dnes zdá být "Puertasaurus", který byl popsán v roce 2005 a ve velikosti zřejmě lehce překonal i svého „krajana“ argentinosaura. Jeho velikost se na základě obřích obratlů odhaduje na 35–40 m délky a 80–100 tun hmotnosti. Jisté je, že těžšími živočichy jsou pouze současné největší velryby, jako je plejtvák obrovský, dosahující hmotnosti až kolem 200 tun.  Jedny z největších fosilních stop sauropodů byly objeveny ve Francii v dubnu roku 2009. Měří na délku kolem 150 cm, nemusí však být zcela největší. Zajímavostí je, že sauropodi měli také nejdelší nervy, jaké kdy u obratlovců vznikly. Jednotlivé nervové buňky mohly dosahovat délky až kolem 40 metrů a vzruch byl jimi veden do mozku až 0,5 sekundy. Obří sauropodí stopy byly objeveny také v Maroku, dostaly název "Breviparopus taghbaloutensis" a mohly patřit dinosaurovi o délce kolem 35 metrů.  Přehled největších dinosaurů viz Velikost dinosaurů.

Systematika.

Sauropoda jsou sesterskou skupinou Prosauropoda, s kterou vytváří podřád Sauropodomorpha. Sauropodi se dělí, mimo primitivních forem, na dvě hlavní přirozené skupiny – Macronaria a Diplodocimorpha. Některé výzkumy, založené na morfologii dentice, dokazují, že biodiverzita sauropodů byla zřejmě ve většině ekosystémů mnohem vyšší, než ukazují pouze kosterní nálezy. V roce 2019 byl definován nový klad obřích sauropodních dinosaurů z Jižní Ameriky, který dostal vědecké jméno Colossosauria (doslova "kolosální ještěři").  S počtem přibližně 300 vědecky platných (validních) druhů, popsaných k červenci roku 2019 jsou sauropodi druhou nejpočetnější a druhově nejrozmanitější skupinou druhohorních dinosaurů (po teropodech s počtem 466 druhů). I s ostatními sauropodomorfy pak toto číslo činí 362 druhů.  Takto vypadá zjednodušená systematika sauropodů:  Sauropoda:

Primitivní sauropodi.

Primitivní sauropodi se dělí na různé formy, které jsou zatím bez bližšího zařazení, s různým stupněm vyspělosti na vývojové cestě ke skupině "Eusauropoda". Přestože v minulosti byly zařazeny do různých čeledí, není jisté, které a zda vůbec některé vytvářely přirozenou skupinu. Nejprimitivnějším známým sauropodem je tak možná malý "Anchisaurus", stavbou těla poněkud podobný primitivnímu rodu "Thecodontosaurus". Tyto dva rody však zřejmě byli jen příbuzní sauropodů ze skupina sauropodomorpha. O něco vyspělejší byl už velký a čtyřnohý rod "Melanorosaurus", okolo kterého se asi sdružovala skupinka dalších sauropodů, kteří byli v minulosti považováni za prosauropody. Zda skutečně vytvářeli čeleď Melanorosauridae, není jisté. Ještě vyspělejší byl rod "Antetonitrus" a čeleď Vulcanodontidae, zastoupená například rodem "Vulcanodon". Mezi nejlépe známé primitivní sauropody z období spodní jury patří také indický rod "Barapasaurus".  Formy z Eusauropoda, například rod "Cetiosaurus", měly duté obratle, do kterých zasahovaly výběžky plic (jako u dnešních ptáků). To svědčí o vyspělém metabolismu sauropodů a o možnosti podobného dýchání jako mají ptáci (ptáci potřebují během letu velké množství kyslíku). Zda byli teplokrevní jako malí teropodi, se dá jen těžko určit. Jejich velká těla se jen těžko zbavovala přebytečného tepla, takže je možné, že teplokrevnost sauropodi vývojem ztratili. Do skupiny "Eusauropoda" patřily mimo primitivních forem (v minulosti byly téměř všechny umístěné do čeledi Cetiosauridae) i vyspělé formy ze skupiny "Neosauropoda", jejichž zástupci měli zuby umístěné více v přední části čelistí a nozdry bývaly umístěné více vzadu na lebce. Dělí se na skupiny Macronaria a Diplodocimorpha.

Macronaria.

Zástupci Macronaria byli většinou mohutní tvorové s krátkým ocasem a velkými nozdrami, které byly větší než očnice a zároveň umístěné poměrně vzadu na lebce. Umístění nozder mohlo souviset s ochranou před rostlinami při jejich otrhávání, přičemž jejich velikost sloužila na dostatečné zvlhčení i velmi suchého vzduchu, i když jistý význam mohly mít i při termoregulaci. Předkové Macronaria připomínali zřejmě rod "Jobaria". Macronaria se dělí na primitivní skupinu Camarasauridae a na bohatě zastoupenou Titanosauriformes s dvěma nebo třemi podskupinami (Brachiosauridae, Titanosauria resp. Euhelopodidae). Zastupovali ji mohutní tvorové s vysokými lebkami, které se směrem k čenichu snižovaly.

Camarasauridae.

Camarasauridae byli středně velcí sauropodi (v průměru 15 až 18 m) s mohutnou stavbou těla a mocnými lžícovými zuby. Měli vysoké pevné lebky s hrubými zuby, zhruba stejně dlouhé končetiny a poměrně krátký krk. Dost málo ohebný krk nosili vzpřímený a spásali střední vegetaci (vyšší než diplodici a nižší než brachiosauři), a to včetně odolných rostlin. Zřejmě žili ve velkých stádech a často představovali nejběžnější sauropody v dinosauřích společenstvích. Vyskytovali se během svrchní jury a spodní křídy. Nejlépe známý zástupce je "Camarasaurus".

Euhelopodidae.

Euhelopodidae je dodnes záhadnou, málo známou výlučně asijskou čeledí sauropodů. Někdy bývá rozbita nejprimitivnější Mamenchisauridae a vlastní Euhelopodidae, jindy jsou její zástupci roztroušeni po stromu sauropodů bez vytvoření samostatné skupiny. Jednoznačně šlo o pestrou skupinu s některými znaky kamarasaurů, brachiosaurů, diplodoků a titanosaurů. I přes pochybnosti je možné, že přece jen šlo o přirozenou skupinu, nejdříve o příbuzných prvotních zástupců Titanosauiformes, přičemž jejich zvláštní znaky připomínající různé skupiny sauropodů snad vznikly vývojem v izolaci (v suché Asii byli dlouhou dobu jedinou významnější skupinou sauropodů).  U těchto zvířat je častý mimořádně prodloužený krk, který však mohl být díky malé hmotnosti zdvihnutý dost kolmo, přičemž srdce dokázalo pumpovat krev do mozku, zřejmě díky zatím neznámým anatomickým přizpůsobením měkkých tkání, která obvykle nezkamení. Takto se mohli euhelopodidi krmit na nízké i na vysoké vegetaci. Třeba připomenout, že diplodoci s dlouhým krkem málo ohebným ve vertikálním směru, mívali dlouhý ocas, ale protože Euhelopodidi ho měli krátký, lze téměř s jistotou říci, že se živili nízkou i vyšší vegetací. Zástupci Euhelopodidae jako např. "Euhelopus", měli tenké kolíkové zuby, přičemž byli hojní během střední a svrchní jury. Ze spodní křídy nejsou přesvědčivě doloženi.

Brachiosauridae.

Další podskupinou Titanosaurifomes byla Brachiosauridae, reprezentovaná například rodem "Brachiosaurus". Její zástupci se vyznačovali vysokými lebkami, silnými lžícovitými zuby a prodlouženými krky a předníma nohama, které byly dlouhé minimálně stejně jako zadní nohy. Díky délce končetin měli brachiosauři plec výš než bedra, což jim díky přibližně vzpřímenému krku (nošenému v úhlu přibližně 45 stupňů; ilustrace se strměji drženým krkem jsou chybné) dávalo zjev žirafy. Mnohé rody nabývaly značných rozměrů a žily převážně osamotě nebo v menších skupinkách ("Brachiosaurus") a menší se seskupovaly do velkých stád ("Giraffatitan"). Tito tvorové byli hojní během svrchní jury a spodní křídy. Jeden nalezený obratel ale naznačuje, že by mohli přežít až do poloviny svrchní křídy.

Titanosauria.

Třetí podskupinou Titanosauriformes je Titanosauria (svrchní jura až křída), velká a pestrá podskupina širokých sauropodů se středně dlouhými krky i ocasy, obratli bez odlehčovacích otvorů a vysokými lebkami s výrazným sklonem k rypáku. Zuby měli tenké, kolíkovité. Mnohé menší a středně velké rody neměly problém se na delší dobu vztyčit na zadní končetiny. Krk titanosarů bývá někdy zobrazován v jedné linii s trupem. Takto ho sice nejčastěji nosili během chůze, je však pravděpodobné, že ho dokázali zdvihnout do koruny stromů, i když ne tak prudce jako u brachiosauridů. Svědčí o tom i velikost předních končetin, které jsou jen o málo menší než končetiny zadní. U sauropodů, kteří nedokážou zdvihnout krk nad úroveň těla, bývají přední zkrácené ("Diplodocus", "Cetiosaurus"). Naopak u sauropodů, kteří dokážou vztyčit krk do výšky, bývají přední nohy delší nebo jen o málo kratší než zadní nohy ("Brachiosaurus", "Camarasaurus"). U některých Titanosaurů se záda směrem od plece k bedrům mírně snižovala ("Paralititan", "Argentinosaurus").  Titanosauria bývá dělená na primitivní formy ("Argentinosaurus") a dvě vyspělejší čeledi. První je Saltasauridae (Titanosauridae), jako např. rod "Saltasaurus", což bývali většinou menší masivní sauropodi (přibližně 15 m dlouzí); nevýhody jejich „malé“ velikosti jim vynahradil kostěný pancíř pokrývající záda a svrchní stranu krku a ocasu. Pancíř se u nich vyskytoval dost často (několik druhů ho druhotně ztratilo) a zřejmě chránil i některé primitivní druhy titanosaurů. Tito tvorové byli úspěšní hlavně v druhé polovině svrchní křídy. Druhou dobře rozpoznatelnou skupinou byla Nemegtosauridae, jehož zástupci zjevem připomínali diplodocidy, mezi které byli dříve i zařazeni. Měli lehčí stavbu těla a nižší protáhlejší lebky. Vyskytovali se během křídy. Další čeledí byla zřejmě Agustiniidae, což byli titanosauři se specializovaným kostěným brněním (jejich klasifikace ale není jistá) a Opisthocoelicaudiidae, která však možná spadala do Saltasauridae.

Diplodocimorpha.

Zástupci skupiny "Diplodocimorpha" mívali dlouhé zadní a krátké přední končetiny dlouhý ocas často s bičovitým zakončením (kterým dokázali vydávat neuvěřitelně hlasité práskavé zvuky, bičovat protivníky a predátory nebo udržovat kontakt jako hmatovým orgánem mezi jednotlivci stáda bez očního kontaktu), krk ohebný pouze do stran (ve vertikálním směru byl strnulý) a nízkou hlavu s tenkými zuby. Nozdry měli menší a ještě více vzadu než zástupci skupiny "Macronaria", přičemž některým rodům srostly do jednoho otvoru ("Diplodocus"). Stavba těla byla jednostranně přizpůsobena na spásání nízkých a přízemních rostlin. Schopnost stát na zadních nohách využívaly jen malé druhy, obvykle se vztyčily pouze během útoku dravců, aby si chránily zranitelný krk. V průměru měli zástupci této skupiny lehčí stavbu těla než zástupci "Macronaria". U jediného rodu ("Diplodocus") se zachovaly stopy po koženém hřebeni táhnoucím se středem zad, krku a ocasu. Podobné bývaly zřejmě u sauropodů běžné. "Diplodocimorpha" se obecně dělí na tři čeledi: "Rebbachisauridae" a "Diplodocidae". "Diplodocidae" a "Dicraeosauridae" si jsou značně podobné, a proto je pro ně vytvořena skupina "Diplodocoidea", přičemž mezi typické znaky patří třeba s menším počtem jemných zubů.

Rebbachisauridae.

Spodnokřídová čeleď "Rebbachisauridae", jejíchž mnozí členové bývali v minulosti zařazeni do "Dicraeosauridae", je dodnes jen málo známá. Na tělech jejích zástupců jsou patrné modifikace oproti starším diplodokům ("Diplodocidae"), aby mohli konzumovat nízké rostlinstvo i během spodní křídy (dobře je to vidět na rodu "Nigersaurus"). Doložený je například výskyt hrubých lžicovitých zubů, nebo rodů vybavených velkým množstvím zubů s jakýmsi zobákem na konci čelisti (podobně jako u hadrosaurů).

Diplodocidae.

Dnes nejlépe známou podskupinou "Diplodocimorpha" je čeleď "Diplodocidae", která značně prosperovala koncem jury. V tom byla neúspěšnější skupinou sauropodů minimálně v Severní Americe, Africe a západní Evropě. Právě mnohé znaky této skupiny jsou považovány za typické pro celou skupinu "Diplodocimorpha", i když jsou u "Diplodocidae" obvykle více rozvinuté. Přestože znaky na různé úrovni typické pro příbuzné čeledi se tato zvířata vyznačovala například dobře vyvinutým bičovým zakončením na ocasu.  Do této čeledi pravděpodobně patřili někteří z nejdelších suchozemských živočichů. Známé jsou pozůstatky některých rodů ("Diplodocus" nebo "Supersaurus"), dosahujících obřích rozměrů, například délka až přes 34 metrů.  Čeleď "Diplodocidae" se dělí na dvě podčeledi: robustní formy z "Apatosaurinae" (např. rod "Apatosaurus") a relativně štíhlejší "Diplodocinae".

Dicraeosauridae.

"Dicraeosauridae" (např. "Dicraeosaurus") je čeleď blízce příbuzná čeledi "Diplodocidae", ale poněkud primitivnější. Její příslušníci měli poměrně krátké krky, lehkou stavbu těla a prodloužené trny na obratlích krku, trupu i ocasu. Bývali též relativně malí (dlouzí jen okolo 10 m), což jim zřejmě pomohlo k životu v pralesech, kde spásali přízemní vegetaci. Sauropodní dinosauři z čeledi "Dicraeosauridae" se poměrně vzácně vyskytovali po dlouhou dobu od svrchní až do spodní jury.

Sauropodi (Sauropoda) byli příslušníci skupiny velkých až obrovských býložravých dinosaurů. Vyznačovali se většinou silně prodlouženým krkem, kvadrupední (čtyřnohou) chůzí, malou velikostí lebky v poměru k tělu a často velmi dlouhým ocasem. Někteří sauropodi představují největší suchozemské živočichy všech dob. Vyskytují se od konce triasu (asi před 210 miliony let) do úplného konce druhohor (před 66 miliony let) téměř po celém druhohorním světě.

Sauropoda ( or ), or the sauropods (; "sauro-" + "-pod", "lizard-footed"), are a clade of saurischian ("lizard-hipped") dinosaurs. They had very long necks, long tails, small heads (relative to the rest of their body), and four thick, pillar-like legs. They are notable for the enormous sizes attained by some species, and the group includes the largest animals to have ever lived on land. Well-known genera include "Brachiosaurus", "Diplodocus", "Apatosaurus", "Brontosaurus", and "Mamenchisaurus".


Obratle lidského těla.

Stavba obratle.

Typický obratel můžeme anatomicky i funkčně rozdělit na tři části:

Tělo obratle.

Tělo obratle je uložené vpředu (ventrálně) a je největší a hlavní nosnou částí páteře. Směrem nahoru (kraniálně) a dolů (kaudálně) končí rovnou plochou (lat. "facies intervertebralis"), na kterou se připojuje pružící meziobratlová ploténka (lat. "discus intervertebralis"). Tělo obratle (corpus) je vyplněno spongiózou a červenou kostní dření.

Oblouk obratle - arcus vertebrae.

Jeho hlavní funkcí je ochrana míchy.  Spojením těla s obloukem je vytvořen otvor (lat. "foramen vertebrale"). Otvory všech obratlů pod sebou, spolu se zadními plochami meziobratlových plotének a s vazy vytvářejí páteřní kanál (lat. "canalis vertebralis").

Výběžky obratle.

Výběžky vystupují z oblouku obratle a slouží ke spojení obratlů.

Osifikace obratlů.

Osifikace obratlů začíná od 3. měsíce nitroděložního vývoje v dolních hrudních obratlech a postupně se přidávají další obratle směrem nahoru i dolů. Osifikace obratle začíná ve dvou osifikačných místech oblouku a v jednom místě obratlového těla. Z jader oblouku osifikují i výběžky, výjimkou jsou ty, které jsou původem rudimentární žebra. Chrupavky mezi jádry tvoří růstové zóny obratle. Páteř novorozence je rovná, bez dvojesovitého prohnutí. V prvních měsících po narození a posazení se dítěte, vzniká první obloukovité prohnutí páteře. Dvojesovité prohnutí se vytváří, když dítě začíná chodit. Oblouk obratle se spojuje osifikačně v oblasti processus spinosus v 1. roce života. Oblouk se spojí s tělem obratle mezi 3. - 8. rokem.

Rozdíly v obratlech.

Každá část páteře má specifický tvar obratlů. U člověka rozeznávame:

Krční obratle – vertebrae cervicales (C - C).

Krční obratle jsou označované zkratkou C - C. První dva krční obratle (C a C) umožňují pohyb hlavy ve větších rozsazích než ostatní krční obratle, proto se od ostatních odlišují. Atlas (C, lat. "atlas") umožňuje kývavé pohyby hlavy. Nemá tělo, má prstencový tvar a dvě kloubní plošky, které slouží ke spojení s lebkou. Čepovec (C, lat. "axis") je přizpůsobený k otáčení hlavy podél svislé osy. Ve své přední části má zub ("dens axis"), kolem kterého se otáčí horní atlas. Trnové výběžky atlasu a axisu jsou vidličnatě větveny.

Hrudní obratle – vertebrae thoracicae (Th - Th).

Ke každému z nich je připojen jeden pár žeber. Trnové výběžky jdou šikmo dolů.

Bederní obratle – vertebrae lumbales (L - L).

Jsou největší a nejtěžší. Mají hlavně nosnou funkci. Dále mezi obratli L až L končí mícha. Mezi obratli L a L se provádí lumbální punkce (odběr mozkomíšního moku).

Křížové obratle – vertebrae sacrales (S - S).

Mají kloubní plochy pro spojení s kyčelní kostí ("os ilium"). Srůstají do kosti křížové ("os sacrum").

Kostrční obratle – vertebrae coccygeae (Co - Co).

V lidském těle se udává 3 až 5 obratlů kostrčních. Tyto obratle srůstají v kostrč ("os coccygis") na níž se upínají svaly tzv. pánevního dna (někt. 'dolní bránice'), které mají roli svěračů. Pružení kostrčních obratlů je nutné pro hladké dosedání člověka, hybnost bederní páteře, trávení, vyměšování a pružení obsahu abdomenu a dolní pánve při chůzi. Pružnost pánevního dna má vliv i na sexuální funkci.

Obratel (lat. "vertebra, -ae", řec. "spondylos") je kost, u některých obratlovců zůstává ve formě chrupavky. Tvoří základní stavební a funkční jednotku páteře (lat. "columna vertebralis"). Obratle jsou společným znakem obratlovců. Během ontogeneze se zakládají jako chrupavka, u většiny kostnatých ryb a čtyřnožců později osifikují v kost.

In the vertebrate spinal column, each vertebra is an irregular bone with a complex structure composed of bone and some hyaline cartilage, the proportions of which vary according to the segment of the backbone and the species of vertebrate.


Vertex shader.

Program, který se provede na každém vrcholu (vertexu) vstupní geometrie scény. Mezi nejčastější operace patří transformace vrcholu (násobení pohledovou a "world" maticí). Pomocí transformací lze však dosáhnout i různých grafických efektů — např. simulace pohybu vodní hladiny. Vždy do programu vstoupí jeden vrchol, je upraven a zase vystoupí, nelze tedy vrcholy přidávat či odebírat.

Geometry shader.

Geometry shader na rozdíl od vertex shaderu umožňuje přidávat nebo odebírat vrcholy a tím ovlivňovat výslednou geometrii. Geometry shader lze využít například pro generování jednoduché vegetace (trávy) na povrchu nějakého objektu či k doplnění detailů existujícího modelu (např. vytvoření ostnů na modelu dinosaura) v reálném čase.

Pixel (fragment) shader.

Pixel shader je prováděn na každém pixelu rasterizované scény — pracuje tedy s jejím 2D obrazem. Mezi nejčastější operace patří aplikace textur případně další modifikace barvy pixelu.

Shadery pro teselaci.

S příchodem Direct3D 11 a OpenGL 3.2 byl vykreslovací řetězec rozšířen o nové stupně realizující teselaci. Dva z těchto celkem tří stupňů jsou programovatelné. Názvy příslušných shaderů se u jednotlivých rozhraní liší. Pro Direct3D jsou to Hull-shader a Domain-shader, pro OpenGL potom Tessellation control shader (TC) a Tessellation evaluation shader (TE). Tyto shadery umožňují měnit geometrii objektů (podobně jako geometry shader). Díky podpoře teselace zakotvené přímo v hardware (GPU) je možné do scény přidat velmi velké množství detailů (a to tam kde jsou potřeba např. dle vzdálenosti od kamery).

Compute shader.

Compute shader slouží k realizaci a možnému urychlení obecných algoritmů na grafickém procesoru. Ve specifikaci OpenGL se poprvé objevil ve verzi 4.3 a Direct3D přidalo jeho podporu ve verzi 11. Compute shader se také používá k technice zvané GPGPU.

Shader je počítačový program sloužící k řízení jednotlivých částí programovatelného grafického řetězce grafické karty (přesněji GPU). K tvorbě takových programů slouží specializované programovací jazyky tzv. shader jazyky (například jazyk GLSL pro OpenGL, Cg od společnosti NVIDIA nebo HLSL od společnosti Microsoft určený pro API DirectX, Xbox a Xbox 360). Shadery se rozdělují na několik základních typů podle toho, pro kterou jednotku grafického řetězce jsou určeny. V současnosti patří mezi nejdůležitější vertex, pixel a geometry shader. S příchodem posledních generací grafických karet a nových verzí grafických rozhraní (DirectX a OpenGL) se rovněž začínají rychle prosazovat shadery pro realizaci teselace.

In computer graphics, a shader is a type of computer program originally used for shading in 3D scenes (the production of appropriate levels of light, darkness, and color in a rendered image). They now perform a variety of specialized functions in various fields within the category of computer graphics special effects, or else do video post-processing unrelated to shading, or even perform functions unrelated to graphics at all.


Způsoby PoE.

Pro PoE se využívá v zásadě dvou možných řešení: Na vysvětlení lze dodat, že osm vodičů v kabelu je rozděleno do 4 párů, které jsou samostatně krouceny. Vodičům jsou dle normy přiřazena čísla 1 až 8 a do párů jsou rozděleny takto: Čísla současně udávají pořadí kontaktů na konektoru RJ-45.

Napájení po nevyužitých párech.

V mnoha případech se z celého osmižilového kabelu používají jen první dva páry (oranžový a zelený) a to pro digitální datové přenosy (čtení, zápis), přitom druhé dva páry vodičů zůstávají často nevyužité. Původní záměr přitom byl, a to aby se využívaly i tyto, pro telefon: modrý pár pro analogové telefonní signály, hnědý pro napájení telefonu. Jde tedy o klasické telefonní vedení, tzv. telefonní pevnou linku. V rozvodném uzlu budovy/patra pak jsou digitální datové a analogové telefonní signály zpracovávány dvěma samostatnými ústřednami: Jeden Ethernetový kabel, kroucená dvojlinka, je tedy využívána pro dva různé účely, každý navíc na realizován úplně jiném principu.  Hnědý pár vede napájení: jedním vodičem páru + pól, druhým vodičem se obvod uzavírá zpátky (mínus, zem). Modrý pár slouží pro oboustrannou komunikaci: jak pro poslech, tak zároveň pro vysílání vlastního hlasu, z mikrofonu. Aby signály nekolidovaly, přenášené po jediném páru vodičů, jsou namodulované na vyšší frekvence, nosné vlny: oba signály jsou přenášeny po jiných frekvenčních pásmech nosných vln.  Pro účely PoE, pro napájení čehokoli, lze snadno využít již přítomného napájecího napětí, nebo si ho do kabelu lze úmyslně nainjektovat, v rozvodně, a to i bez telefonního signálu pro hlasy.

Napájení fantómovým napětím.

Na principu dvou párů fungují například kancelářské telefony Avaya: Na zaměstnancův stůl je přiveden Ethernetový kabel, s připojením na internet a k telefonu zároveň. Tento kabel se nejdříve připojí do vstupní zdířky telefonu, ten se rovnou rozsvítí a bootuje. Pak se patch kabelem propojí výstupní zdířka telefonu se vstupem síťové karty PC: Do toho už telefonní signál nepokračuje, ani PoE-B, protože ty už používá telefon a dále ven je nepouští. Telefon je tedy připojen přes dva kroucené páry: na mikrofon a sluchátko. A tyto páry navíc používá jako napájecí: oba vodiče jednoho páru jako plus, oba druhého jako mínus pól. Signály za telefonem už zbývají jen ve dvou kroucených párech: v těch, které telefon nepoužívá.  Tímto způsobem tedy na jednom kabelu pracují dvě zařízení: Buď telefon dvěma párům (jím nevyužívaným) umožňuje průchod, nebo dvojitě použitý kabel lze nejdříve "rozbočit", propojkou galvanicky sestavenou ze tří zdířek (splitter), a obě zařízení připojit samostatně, každé vlastním patch kabelem. Aby takovéto rozdvojení bylo smysluplné, musí samozřejmě v ústředně budovy, na druhém konci kabelu v zásuvce, být napojen odpovídající informační zdroj: Pro PC napojení na přepínač (switch) LAN, pro druhý pár párů napojení k telefonní ústředně (pro zmíněný telefon), případně k jinému zdroji (nejspíše zas do stejného switche, pro zaměstnancův notebook). A právě v ústředně budovy je vyřešeno i napájení, vtlačované do kabelů, do zásuvek pro stolní telefony zaměstnanců: Buď jejich napájení umí už sama telefonní ústředna, uvnitř sebe, nebo kabely ještě procházejí přes injektory PoE.

Nutnost čtyř vodičů pro jedno napájení.

Napájení je nutné poskytovat mezipárově, oba dva vodiče páru jako jeden pól napájení, oba dva vodiče druhého páru jako druhý pól napájení: Protože se mění i zátěžový proud k napájenému zařízení, proudové skoky by rušily data. Při pokusu využít jeden vodič jednoho páru pro jeden pól napájení a druhý vodič toho samého páru pro opačný pól by vlastně šlo o pokus používat jeden dvojbran (kroucený pár vodičů, dva jeho konce) pro přenos dvou signálů, dvou napětí: informačního a napájecího. A protože jde o dva proměnné signály ("signál" napájení/odběru není konstantní), nutně by kolidovaly, vzájemně by se rušily.  Naopak datový signál jednoho páru není nijak porušen, pokud po obou vodičích teče stejný proud, napájecí (i proměnlivý), když jde v obou vodičích stejným směrem: Rozdílové napětí signálu zůstává zachováno, nezměněné. Souběhu napájecích pólů na kroucených párech, kterými jsou zároveň přenášena data, se říká "fantom": Tři signály na čtyřech vodičích. Protože pro data jsou typicky využívány první dva páry (pár párů A, vč. kontaktu 1), režim-A a "fantómové PoE" jako pojmy často splývají. Pokud se pro napájení využívá druhého páru párů (B), které pro data bývají často nepoužité, mluví se o režimu B: tzv. "po volných vodičích". Nicméně i v takovém případě jsou póly napájení stále připojeny na celé páry. A když se datový signál třeba najednou objeví i na těchto párech, jde obdobně o "fantómové PoE na B".  Póly napájení se připojují na celé páry kvůli zabránění zarušení dat, kromě toho však také dvojité vodiče napájení pomáhají i se ztrátami na vedení nebo lépe s úbytkem napětí podél délky vodičů: Zdvojením průřezu vodivého materiálu pro napájení se na polovinu snižuje jeho odpor / zdvojnásobuje vodivost, což je při přenosu výkonu podstatné. Naproti tomu informační datové signály generují značně nižší proudové hustoty materiálem vodiče.

Dvojí PoE najednou.

Co naopak využít lze, je kombinace obou PoE současně, napájení v "režimech" A i B zároveň: Takové kombinace však musí být podporovány jak na straně rozvodného uzlu (injektáže), tak i na straně spotřebičů. V běžných řešeních se o PoE mluví jako o přítomnosti "vůbec nějakého napájení", které dnes už bývá řešeno samotným rozbočovačem (endspan, ve switchi), stále však lze přidat i druhé PoE, to už přídavnou injektáží (midspan, dodatečným zařízením). Kombinované PoE tedy není standardizované a jde o proprietární řešení: Jak si ho kdo udělá.  Protože TP (twisted pairs) kabel má celkem 8 vodičů ve čtyřech párech, kde dva se (vždy) využívají pro data (dva signály, vysílání a příjem) a další dva páry jsou buď vůbec nevyužité nebo přenášejí druhá data (opět Tx+Rx), může přes TP kabel procházet až 6 (hlavně digitálních) signálů: dva páry pro data1 (Tx1+Rx1), po nich ještě napájení PoE-A, pak obdobně i zbývající dva páry data2 (používají-li se) a na nich druhé napájení PoE-B (dva vodiče na +, čtvrtý pár pro -). Z tohoto pohledu jsou si oba páry párů (A a B) rovnocenné: Oba umožňují nést až dva informační signály a jedno PoE napájení, a to sice identickým způsobem, ale dokonce o různých napětích a příkonech (samostatné napájecí obvody).

Napájení do páru čtveřic.

Při zobecnění principu fantómového signálu/napájení lze po čtyřech párech vodičů teoreticky přenášet až 7 digitálních (stejnosměrných) signálů: Prakticky se dnes sice páry párů používají pro PoE, protože však jde o dva páry (sudý počet párů), mohly by být místo toho využity pro přenos třetího datového toku, obousměrného: vysílání i příjmu, to by ale muselo i periferní zařízení umět vysílat fantómově. Naproti tomu výkon napájení jde jen jedním směrem, stačí pro něj jediný "pár" vodičů: 4 vodiče (páry A) jako + pól, další 4 vodiče jako – pól (páry B). Taková konstrukce je však čistě teoretická: Třetí datový signál by fantómově musel injektovat už rozbočovač (switch), napájení do čtveřic (druhý fantóm nad prvními dvěma) by už vůbec muselo být provedeno dodatečnou injektáží. Než toto složitě konstruovat, je mnohem levnější souběžně položit druhý ethernetový kabel, přes něj přenášet data-3 a i PoE, jednoduchým telefonním způsobem, nefantómově: Každý vodič s jediným prostým účelem.

Vlastnosti metod, praktické řešení.

Jelikož u dosud hojně používanějších standardů ethernetu 10Base-T a 100Base-TX jsou využívány jen 4 vodiče z celkových osmi, zbývající čtyři vodiče se dají použít pro napájení. Tento způsob je použitelný jak u aktivních prvků (síťové přepínače), tak u pasivních injektorů a napájecích panelů v rozvaděčích.  Druhý způsob vyžaduje složitější uspořádání na straně zdroje a je častější v přepínačích. Příkon každého napájeného zařízení může být až 15,4 W, resp 25 W. To vyžaduje náležitě dimenzovaný zdroj přepínače a tedy i jeho vyšší cenu.  Protože současná perspektivní rychlost ethernetu odpovídající definici 1000Base-T již využívá všech čtyř párů v datovém kabelu strukturované kabeláže, pozbývá zvolna první způsob s volnými páry na významu. Nicméně je možné po těchto vodičích napájení vést i nadále pasivně pomocí fantomového zapojení, kdy se oddělí napájecí DC složka od datové AC složky. K tomu se používají ethernetová linková trafa s napájecí odbočkou uprostřed, nebo kondenzátory (blokují DC) a tlumivky (blokují AC). Takové zapojení je kompatibilní jak s pasivním 100BaseTX Ethernetem, tak s i 1000Base-T Ethernetem.

Normy pro PoE.

Pasivní PoE (tj. nekompatibilní s normou "IEEE 802.3af") čistě dodává napájení po nevyužitých kabelech: vodiče 4 a 5 (modrý pár) vedou kladný pól a vodiče 7 a 8 (hnědý pár) vedou záporný pól napájení. Takový způsob využívá například MikroTik RouterBOARD.  Mezinárodní standard "IEEE 802.3af" definuje aktivní PoE, které zahrnuje vyjednávání o napájení. V detailech (polarita) se liší od návrhu firmy Cisco. Řada současných přístrojů dovoluje napájení podle obou standardů, 802.3af i firemního Cisco. Druhý z uvedených je však podporován jen z důvodů zpětné slučitelnosti a v současnosti je zastaralý, protože 802.3af ho plně nahrazuje. Standard kombinuje obě popsané metody (volné páry nebo datové páry). Používá se napětí 48 V a max. proudový odběr jednoho přístroje je 400 mA. Norma dělí spotřebiče napájené přes ethernet do tříd 1 až 4 podle požadovaného příkonu.  Třídu lze na zdroji (např. přepínači) nastavit ručně nebo si ji napájený přístroj sám dynamicky dohodne s napájecím zařízením. Existuje již návrh standardu "IEEE 802.3at".

Motivace a historie.

Napájení po Ethernetu se začalo výrazně prosazovat s nástupem internetové telefonie – VoIP. Dosavadní analogové nebo digitální (ISDN) telefony jsou co do napájení velmi nenáročné a vystačí obvykle s jedním párem vodičů zajišťujících jak komunikaci tak i napájení.  VoIP má své nesporné výhody, ale napájení přístrojů — IP telefonů zvláštním kabelem bylo jednou ze zřejmých a závažných nevýhod. Běžné síťové přepínače neposkytovaly na svých rozhraních napájení pro připojené přístroje (PC, tiskárny, servery, datové terminály), předpokládal se vždy samostatný zdroj.  Nástup VoIP na přelomu tisíciletí vyvolal tlak na řešení této otázky. Proto se kromě injektorů a pasivních napájecích panelů objevily i přepínače s napájecími porty. Jejich vyšší cena je vyrovnána zjednodušeným zapojením, možností centrální správy nyní nově i včetně napájení, úsporou kabelů atd. jak bylo uvedeno výše.

Typické vlastnosti a použití.

Napáječe.

Napájecí zdroje pro PoE, zařízení, která do kabelu injektují (vstřikují) napájecí napětí, aby ho pak mohla použít periferní zařízení, jsou dvojího druhu:  Vyráběné síťové přepínače se schopností PoE napájení periférií vždy poskytují jen omezený celkový výkon: Je to dáno výkonností jejich vestavěného zdroje, jediného.

Spotřebiče.

Příklady přístrojů využívajících napájení přes ethernet:

PoE (Power over Ethernet) je napájení po datovém síťovém kabelu, bez nutnosti přivést napájecí napětí k přístroji dalším samostatným kabelem.

Power over Ethernet, or PoE, describes any of several standard or ad hoc systems that pass electric power along with data on twisted pair Ethernet cabling. This allows a single cable to provide both data connection and electric power to devices such as wireless access points, IP cameras, and VoIP phones.


Předmluva.

Sám Hidejoši se přitom jen velmi málo zmiňuje o věcech ze své minulosti. Podle tradice se narodil ve vesnici Nakamura v provincii Owari, jako syn pěšáka, rolníka a chudého samuraje Jaemona Kinošity. Hidejošiho dětské jméno bylo podle záznamů Hijošimaru. Známý je obraz Hidejošiho jako chlapce, který se nechal vyhodit z chrámu jen proto, aby se mohl vrhnout vstříc dobrodružstvím. Cestoval do zemí pod správou Jošimota Imagawy, aby zde nějaký čas sloužil a vydělal si trochu peněz. Hijoši, po obřadu dospělosti známý nyní jako Tokičiró se okolo roku 1557 vrátil do Owari a nechal se zaměstnat ve službách mladého Nobunagy Ody. Zúčastnil se přestavby hradu Kijosu, nad kterou se mu podařilo převzít velení a v neuvěřitelně krátké době stavbu dokončil. To samozřejmě vyvolalo nevoli a nenávist mezi staršími vazaly Odů, kteří v něm viděli kariéristu, navíc nízkého původu. Tokičiro poté přijal pozici

Hidejoši Hašiba.

Hidejoši velel vojskům v bitvě o Anegawu, v roce 1570, a byl také velice činorodý během Nobunagova tažení proti klanům Asai a Asakura. Významně se zapsal do historie roku 1573. Toho roku Nobunaga definitivně zničil klan Asai v provincii Ómi a věnoval Hidejošimu tři okresy v severní části této provincie. Ze svého původního hlavního stanu v Odani, což bylo bývalé ústředí Asaiů, se Hidejoši přemístil do Imahamy, přístavu na břehu jezera Biwa. Zde se věnoval domácím záležitostem, postaral se o rozšíření výroby v manufaktuře na střelné zbraně, kterou založili pár let nazpět ještě Asakurové s Asaii. Spolu s Nobunagou pokračoval v nekonečné vojenské mašinerii, a získával početné zkušenosti po dalších několik let. Jeho praporce se zlatou tykví plápolaly nad Nagašimou (1573–1574), Nagašinem (1575) a Tedorigawou (1577).

Západní tažení.

Hidejošiho stanoviště v Ómi bylo relativně přechodné. V roce 1576 deklaroval klan Oda válku s klanem Móri. Nobunaga nařídil Hidejošimu vytáhnout proti západním provinciím, aby společně s Micuhidem Akečim velel obrovské armádě. Ten byl odpovědný za podrobení okruhu Sanin, zatímco Hidejoši postupoval do okruhu Sanjó. Ve skutečnosti oba muži získali za své úsilí nezávislost v rozhodování, udělenou Nobunagou. Výjimkou byl Kacuie Šibata, zapletený v podrobování provincií Ečizen a Kaga. Hidejošiho první zisk představovaly hrad Himedži, hrad Kózuki a hrad Sajó. Himedži bylo získáno mírovou cestou za vydatné pomoci Kanbeie (Jošitaky) Kurody, se kterým se Hidejoši brzy spřátelil, když Kanbei dokázal přesvědčit svého otce, aby se vzdal strategicky významného hradu. Kózuki a Sajó, které patřily Kacuhisovi Amako, byly dobyty silou. Odpor proti Hidejošiho výpravě brzy se brzy stal tuhým. Nagaharu Beššó (Bečušó), který se vzepřel Hidejošimu se uzavřel na hradě Miki.

Anabáze Takamacu.

V dubnu roku 1582 vstoupil Hidejoši do provincie Biččú a oblehl hrad Takamacu. Takamacu byla klíčová pevnost, a proto Móriové dbali o to, aby hrad nepadl. Pokud by se nepodařilo hrad udržet, provincie Biččú by byla ztracena a mezi provincií Aki, odvěkým domovem Móriů a Ody by stála pouze chabá překážka v podobě provincie Bingo. Terumoto Móri byl opatrným velitelem a nepodnikal nijaké agresivní tahy proti Hidejošiho postupu. Ve skutečnosti se Hidejoši těžce přepočítal, když věřil, že vítězství bude snadné. Během několika neúspěšných pokusů o dobytí padlo přes 15 tisíc mužů na obou stranách a situace se vůbec nepohnula. Takamacu

Jamazaki.

20. června 1582 byl Nobunaga zabit Akečiho jednotkami v chrámu Honnó v Kjótu. Osud Hidejošiho armády a budoucnosti celé země záležel na tom, kdo z obou znepřátelených stran, armáda Odů nebo Móriů, se o incidentu dozví první. Samozřejmě se Akeči snažil dostat zprávu o Nobunagově smrti k Móriům, aby rozdrtili jejich společného nepřítele – Hidejošiho. Posel, který byl s touto správou vyslán však za necelých 48 hodin padl do Hidejošiho rukou. Mezitím se o incidentu dozvěděl Kacuie Šibata. Byl však natolik zaměstnán klanem Uesugi v provincii Eččú, že bylo nesmírně časově náročné vyvléct se z konfliktu a napadnout Micuhideho. Hidejoši měl daleko lepší možnost dostat se rychle do Kjóta. Problém však představovali Móriové. Věděl, že Takamacu balancuje na hranici porážky, avšak dokud nepadne, není naděje, že by bylo možno se s Mórii na čemkoliv dohodnout. Podařilo se mu přesvědčit, s ohledem na vleklé obléhání a zbídačelý stav osádky hradu, Muneharua, že pokud spáchá seppuku, nechá zbytek osazenstva hradu na pokoji. Při pohledu na své nemocné a vyhladovělé druhy Muneharu Šimizu souhlasil a před zraky obou armád si na loďce, která plula po zatopené planině, otevřel

Šizugatake.

Hidejošiho znamenitá odpověď na vraždu v chrámu Honnó mu zajistila postavení hlavní důležitosti na několik následujících měsíců. Ke škodě Kacuie Šibaty nyní zaujímal stejně vysoký post, jako Nobunagovi starší vazalové. Ve skutečnosti byl Hidejoši od počátku vnímán jako kariérista a i nyní je těžké vysvětlit jeho rychlý postup v hierarchii Odů. Je jasné, že Hidejošimu dopomohl jeho talent a schopnosti. Nicméně nepochybně největší podíl na jeho vzestupu měla Nobunagova povaha. Zdá se, že Nobunaga občas pochyboval o svých starších vazalech již od neklidných časů, které vládly v provincii Owari před rokem 1560. Také Micuhide Akeči byl považován za kariéristu, původem z pochybné rodiny v provincii Mino, který se připojil k Odům někdy po roce 1565. Stejně jako Hidejoši i on velice strmě vystoupal na vysoký post. Zároveň se šuškalo, že se Nobunaga chystá postupně se zbavit všech svých starých vazalů, k čemuž vyloženě přispěl i pád Nobumóriho Sakumy, jednoho z nejstarších vazalů Odů, v roce 1580. Nikdo nevěděl nic jistě a po Nobunagově smrti se začaly vytvářet dva tábory. Jeden podporoval Hidejošiho, druhý Kacuie Šibatu. Rozdělenost vyšla najevo během debat o Nobunagovu nástupci. Hidejoši upřednostňoval Nobunagova vnuka Sambóšiho (později znám jako Hidenobu Oda a žil v letech 1582–1602), syna nejstaršího Nobunagova syna a právoplatného dědice Nobutady, který byl zabit v Kjótu během incidentu v chrámu Honnó. Naproti tomu Kacuie podporoval Nobutaku Odu, třetího syna a účastníka bitvy u Jamazaki. Nagahide Niwa a Nobuteru Ikeda, kteří se stali spoluguvernéry (bugjó) v Kjótu spolu s Kacuiem a Hidejošim. Na konferenci v Kijosu, kde bylo téma nástupce horečně diskutováno, bylo panství Odů rozděleno mezi hlavní vazaly. Hidejoši obdržel provincie Jamaširo, Tanba a Kawači, zatímco Šibata získal provincii Ečizen a severní okresy provincie Ómi. Kazumasu Takigawa, Hidejošiho oponent v Kijosu, se stal pánem v provincii Ise, kde se opevnil v očekávání války o nástupnictví. Konference nepřinesla žádné definitivní řešení a ke zděšení Nobutaky Ody ani žádné výsledky pro něj. Pro Hidejošiho byla celá záležitost pouze formalitou, jelikož se považoval za správce majetku Odů s právem postavit se každému, kdo by mu chtěl překážet. Tato okolnost tvořila podstatnou část dopisu, který byl poslán během tohoto období jedné z jeho mladých manželek.

Obléhání Gifu.

Kacuie Šibata se mezitím vrátil do provincie Ečizen, kde se jal plánovat strategii proti Hidejošimu. Zabezpečil si slibem pomoc od Nobutaky Ody, který pobýval v Gifu v provincii Mino a Kazumasy Takigawy v provincii Ise. Nedostal však příslib pomoci od důležitého spojence z provincie Mikawa, Iejasua Tokugawy. Navíc se ukázalo, že Tošiie Maeda a Nagačika Kanamóri, o kterých Kacuie předpokládal, že se k němu přidají, se uchýlili k Hidejošimu, jakmile se ukázalo, že je krize nevyhnutelná. Sousední klan Uesugi zůstával stále silný, jako když v jeho čele stál Kenšin, a

Komaki.

Hidejošiho vítězství nad Šibatou znamenalo jeho skutečné nástupnictví po Nobunagovi. Sambóšiho nároky jako dědičného vládce byly rychle zapomenuty a byl „uklizen“ do Gifu, které zůstalo po Nobutakově sebevraždě prázdné. Hidejošiho postup coby neoficiálního vládce Japonska ale brzdil ještě jeden element. Nároky na nástupnictví si totiž činil také Nobuo Oda, druhý Nobunagův syn, který byl nyní v přátelském poměru s Iejasuem Tokugawou. Dlužno říci, že to bylo přátelství vypočítavé. Nobuo totiž pro Iejasua představoval klíč k moci. Nobuo si ovšem Iejasuovo chování vykládal jako úctu ke klanu Oda a netěšil se díky své hlouposti příliš velké vážnosti. Nobuo se během bitvy mezi Hidejošim a Kacuiem nemohl účastnit jakékoliv akce, protože byl vázán na Iejasua a ten byl přísně neutrální. Nyní však viděl možnost, jak se dostat k moci. Na jaře roku 1584 se Nobuo a Iejasu oficiálně spojily v alianci a zahájily plány na pošpinění Hidejošiho pověsti, přičemž pořádaly mnohá jednání s ostatními klany. Vojenskou pomoc přislíbili např. Motočika Čosokabe, vládce ostrova Šikoku, dále Narimasa Sasa z provincie Eččú a také bojovní mniši z provincie Kii, ale to v nastalé situaci neznamenalo mnoho. Klíčová postava, Nobuteru Ikeda z provincie Mino, totiž přešel k Hidejošimu. Tokugawa převzal iniciativu a vpochodoval do provincie Owari, aby si zde na hoře

Štědrý ministr.

Po neúspěchu předešlých klání se Hidejoši rozhodl podrýt moc Nobua, který byl z oněch dvou (Tokugawy) slabší. Jeho oddíly byly daleko zranitelnější a tak bylo mnoho jeho opevnění dobyto. Velikou zásluhu na tom měli Udžisató Gamó a Džunkei Cucui. Následkem těchto ztrát se Nobuo v prosinci snažil tuto krizi diplomaticky vyřešit, dokud mu zbývaly ještě nějaké provincie. Hidejoši a Nobuo tedy uzavřeli separátní mír. To se samozřejmě stalo předmětem rozepře mezi Nobuem a Iejasuem, která vyvrcholila již v lednu následujícího roku. Hidejoši odjel do Kjóta, aby zde převzal titul gondainagon, vlastně první ze série vyznamenání, která Hidejoši získal na své cestě k njevyšším postům japonské hierarchie.  Po uzavření příměří s Tokugawou se Hidejoši vrhl do konsolidace jádra panství Odů. Do osobního vlastnictví přejal tzv. „domovské provincie“, mezi které patřily Jamaširo, Kawači, Jamato a další a zbytek území rozdělil mezi staré vazaly Odů (Niwa, Kana, Móri, Ikeda, Maeda) a jejich osobní následovníky (Išida Micunari, Kanbei Kuroda, Hidemasa Hóri a další). Hidejoši uplatňoval účinné metody během získávání dalších provincií na svou stranu. Příkladem efektivity budiž fakt, že dokud Hidejoši žil, jeho panství nezaznamenalo žádné známky bouří. Byli posíleny vztahy s Mórii a Uesugii, kteří se postupně stali jeho spojenci a poté i vazaly.  Císařský dvůr uznal jeho nadvládu nad Japonskem a obdařil ho titulem naidaidžin. Stalo se tak v dubnu, kdy zaútočil na Ikkó-Ikki v Saize a na bojovné mnichy (sóhei) v Negorodži a zajistil jejich poslušnost. Negorodži bylo zničeno, ale Saiga byla ušetřena a její mniši odzbrojeni. Co se týče náboženských záležitostí, aby Hidejoši ukázal svou podporu buddhismu, vydal povolení sektě Tendai obnovit chrám Enrjakudži na hoře Hiei, a zároveň povolil sektě Džódo Šinšú začít s pracemi na novém chrámu Hongandži, který byl rovněž násilně podroben Nobunagově autoritě.

Expanze na Šikoku.

V příštích měsících se Hidejoši vydal dobýt Šikoku, jehož nejmocnějším pánem byl Motočika Čósokabe. Ten se kdysi proti Hidejošimu spolčil během kampaně u Komaki a jeho současným cílem bylo zničit Hidejošiho spojence, válečníka Hidehisu Sengoku. Hidejoši to použil jako záminku a požadoval na Čósokabem, aby se vzdal provincií Ijo a Awa. Motočika však po dlouhých vyjednáváních souhlasil pouze s postoupením provincie Awa. Nato Hidejoši zareagoval nastartováním největší operace éry Sengoku, kdy přesunul na Šikoku na devadesát tisíc vojáků. 60 tisíc mužů pod vedením Hidenagy Hašiby (Hidejošiho synovec) se vylodilo v Awě, zatímco 30 tisíc vojáků klanu Móri, pod vedením

Kampaku.

Stejně jako Nobunaga před ním, ani Hidejoši nikdy nezískal titul šógun. Místo toho přiměl Konoe Sakihisu, jednoho z nejvznešenějších mužů patřícího ke klanu Fudžiwara, aby ho adoptoval. Tím si zajistil řadu vysokých dvorských titulů, včetně prestižního úřadu říšského regenta (kampaku) v roce 1585. V roce 1586 Hidejoši oficiálně obdržel od císařského dvora nové klanové jméno Tojotomi (místo adoptivního jména Fudžiwara). V roce 1587 postavil přepychový palác Džurakudai a následujícího roku hostil vládnoucího císaře Go-Józeiho.  Řešil domácí otázky se stejnou

Kjúšú a vypuzení křesťanů.

Hidejoši na Kjúšú strávil nějaký čas, aby rozdělil dobyté území mezi své věrné generály. Největší podíl si rozdělili Jukinaga Koniši (Higo), Kijomasa Kató (Higo), Kanbei Kuroda (Bingo) a Takakage Kobajakawa (Čikuzen). Tito muži spolu s rodilými válečníky z Kjúšú pak tvořili předvoj Hidejošiho největší operace – invaze do Koreje v devadesátých letech 16. století. Při svém pobytu na Kjúšú se Hidejoši setkal s velmi silným vlivem křesťanství, katolicizmu, které sem přivlekli Španělé a Portugalci, resp. jezuité a františkáni. Zhrozil se, když zjistil, jak destabilizující je toto nové náboženství pro japonskou společnost. Proto vydal 24. července edikt o vypuzení křesťanství, podle kterého museli všichni křesťanští misionáři do 20 dnů opustit Japonsko. V té době ale platil zároveň jiný edikt, který pouze křesťanství omezoval. Vznikla tak dvojznačná situace. Omezovací edikt totiž dovoloval daimjóům stát se křesťany, ale podle nového bylo toto jednání nezákonné. Tohoto zmatku využívali někteří misionáři. Hidejoši navíc nebyl úplně připraven se touto otázkou plně zabývat anebo prostě neměl zájem tlačit věci dál dopředu.  Hidejoši nyní ovládal území od zálivu Kagošima v provincii Sacuma, po pohoří Hakone u východních hranic provincie Ečigo. Pod

Hon na meče.

V tom samém roce (1585) ještě Hidejoši stihl vykonat snad nejkontroverznější akt své kariéry, co se domácích záležitostí týče. V srpnu vydal rozkaz k něčemu, co bylo známo jako velký hon na meče. Hidejoši slíbil, že nashromážděné zbraně budou použity při stavbě sochy velkého Buddhy. Tento všejaponský příkaz byl vydán z obav před sílícím vlivem sekty Ikki a týkal se všech pánů provincií.  Roku 1591 následoval

Nepoddajný sever.

V roce 1590 se Hidejoši vydal získat poslední japonskou provincie pod svoji nadvládu. Udžimasa Hódžó a jeho syn Udžinao vytrvale odmítaly jakékoliv jeho nabídky. Chtěli si ponechat vládu nad krajem Kantó. Jejich sebevědomí zřejmě pramenilo z předpokladu dobrých vztahů, které měli se svým sousedem Iejasuem Tokugawou. Ten však s centrem Hódžóů, Odawarou, zpřetrhal veškeré vazby a místo pomoci začal formovat v květnu tohoto roku vojenský předvoj, který se chystal operovat právě v Kantó. Zanedlouho napadla Hódžóy Tojotomiho vojska, a to hned ze tří stran. Tokugawa pochodoval po pobřeží po cestě Tókaidó, Sanada a Uesugi postupovali do Kózuke a Čósokabe s dalšími přistáli v Izu. Hódžóové počítali s tím, že použijí strategii, která se osvědčila i proti minulým nájezdům – stáhnou se do Odawary a naplánují rozsáhlou obranu. Byli také přesvědčeni, že Hidejošiho invazní vojska budou potřebovat značnou logistickou podporu, a právě tady hodlali nalézt slabé místo a osudově poškodit logistické jednotky. Naneštěstí pro Udžimasu Hidejoši najal v otázce zabezpečení armády nejlepší experty a bitva o Odawaru se vyvinula v téměř slavnostní počin Tojotomiho jednotek. Aby Hidejoši udržel vysokou morálku během obléhání pevnosti, zařídil pro své muže rozptýlení v podobě hereckých vystoupení a dokonce povolil, aby bylo posláno pro

Soumrak.

Hidejošiho naděje stabilního prostředí po jeho smrti se rozplynuly, když v září 1591 zemřel jeho syn Curumacu. Tříletý syn byl jeho jediné dítě. Nyní se o nástupnictví muselo rozhodnout mezi jeho nevlastním synem Higenagou a synovcem Hidecuguem. Hidenaga zemřel krátce po Curumacuovi, a tak Hidejošimu nezbývalo, než se spolehnout na Hidecugua, kterého Hidejoši adoptoval v lednu roku 1592. 11. února Hidejoši odešel jako kampaku do ústraní a přenechal svoji pozici právě Hidecuguovi, přičemž automaticky získal titul Taikó.  Po tomto pochmurném období nejistého nástupnictví se Hidejoši poohlížel po možnosti dobýt Čínu. O těchto svých plánech uvažoval již dlouho, naposledy se takto vyjádřil roku 1586 při rozhovoru s Terumotem Mórim. V roce 1587 zahájil rozhovory s Korejci, aby umožnili hladký průchod jeho vojsk do Číny. Korejci však na jeho výzvy nijak nereagovali a tak se roku 1591 rozhodl vylodit se v Koreji a vyřešit věci silou.

První korejská invaze.

13. dubna 1592 přistály první japonské jednotky u korejských břehů a začala tak otevřená kampaň dobývání Asie. Hidejoši měl podporu významných rodin, klanů Móri, Čosokabe, Šimazu, Nabešima, Kató a Koniši. Více než 200 tisíc mužů se rozdělilo do dvou útočných armád, jednu vedl Jukinaga Koniši, druhou Kijomasa Kató a vydalo se z ostrova Kjúšú ke korejskému poloostrovu. Sám Hidejoši se výpravy neúčastnil, zůstal v přístavu Nagoja (dnešní Karacu), na Kjúšú.  Diskutovalo se o skutečných důvodech invaze do Koreje. Jedna teorie hovořila o prohnané snaze vyždímat možnosti daimjóů, aby Hidejoši zabezpečil svoje postavení, ale vzala za své poté, co se ukázalo, že Kató, Móri, Koniši i Čosokabe jsou Hidejošiho oddanými spojenci. Jiná teorie zase tvrdí, že se Hidejoši vydal dobývat nová území pro své daimjóy, aby neměli čas proti němu pletichařit. Nejlepším vysvětlením Hidejošiho tažení do Koreje budiž jeho vnitřní síla, která hnala jeho ctižádost vpřed. Díky ní se stal kampaku a dokázal svým entuziazmem nakazit i ostatní.  Ke vší smůle ale Hidejošiho sny zhatil neúspěch celé mise, která se zpočátku vyvíjela tak slibně. V květnu okupovala jeho vojska Soul a 16. června Jukinaga Koniši vpochodoval do Pchjongjangu. Mezitím Kijomasa Kató bojoval na východní polovině korejského poloostrova a několikrát se mu podařilo dostat se až na území Mandžuska. Během čtyř měsíců byla cesta do Číny volná. Vyskytly se však tři faktory, které nedovolily Japoncům se do Číny dostat.

Druhá korejská invaze.

Druhá korejská invaze byla téměř předurčená k neúspěchu. Japonci nezaznamenali kromě dobytí Namwonu, v srpnu roku 1597, žádný znatelný úspěch. Mezitím se Hidejoši s Hidejorim kochali představením, které uspořádali Španělé snad aby vylepšili vzájemné vztahy s

Hidejošiho konec.

V létě roku 1598 Hidejoši vážně onemocněl a nechal kolem sebe shromáždit své nejvěrnější vazaly. Během srpna ustavil koncil regentů, který tvořili Iejasu Tokugawa, Tošiie Maeda, Terumoto Móri, Hideie Ukita a Kagekacu Uesugi. Ti se měli postarat o vládu nad zemí do doby, než Hidejori vyroste a bude schopen převzít moc. V tom jim mělo pomáhat ještě 5 správců, bugjóů, kterými byli ustaveni Micunari Išida, Masaie Nacuka, Gen-I Maeda, Nagamóri Mašita a Nagamasa Asano. Každý z mužů musel složit pětiletému Hidejorimu slib věrnosti. Hidejoši se v

Hidejoši Tojotomi (šindžitai: 豊臣秀吉, kjúdžitai: 豐臣秀吉; 1536 – 18. září 1598), známý také pod jmény Hijoši-maru (日吉丸), Tókičiró Kinošita (木下藤吉郎) (někdy se uvádí také Tókačiró) a Hidejoši Hašiba, celým vznešeným jménem Hašiba Čikuzen no Kami Hidejoši (羽柴筑前守秀吉) (1573–1597), byl významný japonský státník. Narodil se jako poddaný a na sklonku éry Sengoku se vyšvihl až na nejmocnějšího muže Japonska. Ve skutečnosti je jen málo známo o jeho životě a kariéře před rokem 1570. Tento rok datuje nejstarší dochované dokumenty a dopisy, které sepsal. Autobiografie, kterou vydal, začíná až rokem 1577, tedy v době jeho autonomního vedení armády proti klanu Móri.

Hideyoshi rose from a peasant background as a retainer of the prominent lord Oda Nobunaga to become one of the most powerful men in Japan. Hideyoshi succeeded Nobunaga after the Honnō-ji Incident in 1582 and continued Nobunaga's campaign to unite Japan that led to the closing of the Sengoku period. Hideyoshi became the "de facto" leader of Japan and acquired the prestigious positions of Chancellor of the Realm and Imperial Regent by the mid-1580s. Hideyoshi launched the Japanese invasions of Korea in 1592 to initial success, but eventual military stalemate damaged his prestige before his death in 1598. Hideyoshi's young son and successor Toyotomi Hideyori was displaced by Tokugawa Ieyasu at the Battle of Sekigahara in 1600 which would lead to the founding of the Tokugawa Shogunate.


Správní členění.

Území se skládá z pěti distriktů, z nichž čtyři jsou tvořeny skupinami ostrovů Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy, Kerguelenovy ostrovy a Roztroušené ostrovy a jedním zaledněným územím v Antarktidě Adélinou zemí. Zámořské teritorium vzniklo 6. dubna 1955, Roztroušené ostrovy byly do něho zařazeny až v únoru 2007. Francouzská jižní a antarktická území spravuje prefekt, sídlící v Saint-Pierre na ostrově Réunion, který podléhá francouzskému Ministru pro zámoří (fr. Le Ministre de l’Outre-Mer). Protože území není trvale obydleno, není zde volená samospráva.  V roce 1961 vstoupila v platnost tzv. washingtonská Smlouva o Antarktidě (v ČR zákon č. 276/2003 Sb. o Antarktidě...), ve které se mj. zúčastněné země zavázaly po dobu platností smlouvy zakonzervovat rozdělení Antarktidy mezi jednotlivé země podle stavu z roku 1959, ale zároveň tato vlastnická práva neuplatňovat. Francie, signatář smlouvy, shodně s ostatními zeměmi na svých pozastavených právech trvá, ale v duchu přijaté smlouvy v praxi je neuplatňuje. Adélina země je proto součásti TAAF ryze formálně.

Geografie.

Francouzská jižní a antarktická území se rozkládají na poměrně rozsáhlém území, severněji položené ostrovy jsou v pásmu subtropickém, jižní v subantarktickém a nejjižnější Adélina země přímo v antarktickém. Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy a Kerguelenovy ostrovy se nacházejí v nejopuštěnější jižní části Indického oceánu, mimo oblasti pravidelných lodních cest a daleko od pevniny, některé mají nejblíže do Antarktidy, jiné do Austrálie. Právě pro svoji odlehlost a zachovalou biodiverzitu okolních moří byly tyto tři skupiny ostrovů zapsány v roce 2019 mezi světové přírodní dědictví UNESCO. Roztroušené ostrovy leží v Mosambickém průlivu poblíž ostrovů Madagaskar a Réunion, z nich je nejblíže do Afriky. Většinou to jsou všechno ostrovy dávno objevené a pak na mnoho let lidmi zapomenuty, navštěvovány byly jen lovci tuleňů a velryb.  Nejvýchodnějším ostrovem je Amsterdam z Ostrovů Svatý Pavel a Amsterdam na 77° 30' východní zeměpisné délky a nejzápadnějším je drobný ostrůvek Île Bassas-da-India z Roztroušených ostrovů na 39° 41′ východní zeměpisné délky. Nejjižnějším místem je skupinka skalnatých ostrůvků Îles de Boynes z Kerguelenových ostrovů ležící na 50° 01' jižní zeměpisné šířky a nejsevernějším ostrůvek Glorieuses opět z Roztroušených ostrovů na 11° 33' jižní zeměpisné šířky. Adélina země se rozkládá v Antarktidě zhruba od mořského pobřeží k jižnímu pólu mezi 136. a 142. poledníkem, je od mateřské Francie nejvzdálenější, je z ní nejblíže na Tasmánii v Austrálii.  Jedná se o ostrovy převážně vulkanického původu, jejichž největším bohatstvím je příroda. Protože na ostrovech před příchodem lidí nežili suchozemští savci, byly po mnohá staletí rozlehlými hnízdišti pro mořské ptáky např. albatrosy, kormorány, buřňáky i nelétavé tučňáky a místy kde vyváděli svá mláďata ploutvonožci tuleni a lachtani. Jedná se o zvířata vzácná, která se nyní již neloví. S příchodem lidí se mnohdy ráz původní krajiny narušil, byli dovezeni nepůvodní savci a rostliny, ale část ostrovů je vyhlášena za přírodní rezervaci se zákazem vstupu. Dělá se náprava k odstranění křivdy na přírodě, správa ostrovů se snaží o obnovení biologické rovnováhy.

Přírodní světové dědictví UNESCO.

V červenci 2019 byla mezi památky světového přírodního dědictví UNESCO zařazena plocha 6 729 km2 mořské hladiny a pevniny ostrovů Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy, Kerguelenovy ostrovy. Tyto oázy v jižní části Indického oceánu jsou domovem mnoha mořských ptáků a savců. Žije zde největší populace tučňáka patagonského a albatrose Carterova. Odlehlost těchto ostrovů od center lidské činnosti z nich činí velmi dobře zachované vitríny biologické evoluce a jedinečné lokality pro vědecký výzkum.

Ekonomika.

Vlastní ostrovy žádnými přírodními ekonomickými zdroji neoplývají, zato oceánské vody u některých ostrovů oplývají rybami a korýši, které jsou jediným finančním zdrojem zdejších území. Francouzské námořnictvo proto hlídkuje v teritoriálních vodách, které jsou mnohdy až 200 mílové, před pytlačícími loděmi. Z obav před vydrancováním lovných pásem se licence k lovu cizozemským společnostem nedávají.  Na některých ostrovech, včetně Adéliny země, jsou od padesátých let minulého století budovány původně jen meteorologické stanice, které se rozrostly v nákladné základny se všestranným zaměřením na studium ovzduší, oceánografii, seismologie, ionosféry, globálních změn klimatu a výzkum suchozemské i mořské flory a fauny. Na základnách pobývá 25 až 120 odborníků, nejsou na nich letiště a jediné fyzické spojení se světem zajišťují speciální lodě Marion Dufresne 2 a ledoborec L'Astrolabe přivážející několikrát ročně vše potřebné, od potravin přes techniku i naftu a také nové posádky dobrovolníků. Unikátní loď, nákladní, vědecká, tanker a zároveň i osobní, Marion Dufresne, při svých zásobovacích cestách také vozí okolo 20 platících turistů, kteří mohou z lodě pozorovat vzácnou zvířenu ostrovů.

Francouzská jižní a antarktická území (fr. "Terres australes et antarctiques françaises", zkratka "TAAF") je úřední název pro francouzské zámořské teritorium, které je přidruženým územím Evropské unie.

The French Southern and Antarctic Lands (, TAAF) is an Overseas Territory ( or ) of France. It consists of:


Děj.

Na jaře roku 1944 v Anglii vrcholí přípravy na Den D - plán spojenecké invaze na Německem kontrolovaný evropský kontinent. Svérázný major John Reisman, kterému je nadřízenými vytýkána nedisciplinovanost, dostane neobvyklý úkol. Generál Sam Worden mu předestře plán: s malou skupinou vojáků obviněných z těžkých zločinů podnikne diverzní akci, útok na zámek poblíž Rennes na Bretaňském poloostrově ve Francii. Na zámku se schází celá plejáda vysokých německých důstojníků a jejich eliminace může narušit systém německého velení a pomoci plánu invaze. Major Reisman se zasadí o to, aby vojákům, kteří misi přežijí byl prominut zbytek trestu. Je zřejmé, že velitelský štáb považuje misi za téměř sebevražednou a očekává návrat pouze několika mužů, ne-li žádného. Reisman se nemá v oblibě zejména se svým přímým nadřízeným plukovníkem Everettem D. Breedem, jenž několikrát zpochybnil majorovu poslušnost. Že je Reisman tvrdohlavý, o tom se přesvědčí i samotný generál Worden. Je však nucen uznat, že v některých věcech má major pravdu.  Reisman začne s 6-měsíčním výcvikem dvanácti vězněných vojáků. Někteří mají dlouholeté tresty odnětí svobody, jiní dokonce trest smrti. Jsou to tito muži: Skupina si pod dohledem majora Reismana a seržanta vojenské policie Bowrena začne budovat na vyhrazené louce obydlí. Reisman všem důrazně vysvětlí, že celá operace je přísně tajná a oni se přihlásili dobrovolně. Pokud se někdo pokusí utéci nebo prozradí plány, podtrhne tím i ostatní a všichni se vrací do vězení a jejich tresty budou obnoveny. Utéci se pokusí Franco, ale Wladislaw s Jeffersonem si povšimnou jeho úmyslů a útěk mu překazí. Když se Franco pokouší přestříhat kleštěmi plot, s pomocí násilí mu v tom zabrání. Skupina mužů se začne postupně sbližovat a táhnout za jeden provaz. Prvním jejich společným stanoviskem je stížnost na studenou vodu. Vojáci se dožadují teplé vody, ale Reisman jim zatrhne i studenou a oni se tak nemohou holit (odtud přezdívka „tucet špinavců“). Pro parašutistický výcvik je skupina odeslána na základnu plukovníka Breeda. Dojde k nedorozumění a Breed očekává návštěvu generála. Major Reisman vybere Pinkleyho, aby sehrál roli generála a provede s ním společně inspekci Breedových mužů. Tohle divadlo se Breedovi nelíbí a pokouší se zjistit, o jaký tajný projekt jde. Má pocit, že si Reisman uzurpuje některé pravomoci a snaží se mu to znepříjemnit. Jeho dva vojáci napadnou na toaletě Wladislawa, ale ten nic neprozradí. Reismanovi vojáci si nejprve myslí, že je na něj poslal jejich velitel, aby si ověřil jejich loajalitu. Teprve později zjistí, že šlo o Breedovi muže. Poznají je tehdy, když plukovník Breed se svými vojáky přepadne tábor, aby ze „špinavců“ vypáčil cíle akce. To se nestane, neboť major Reisner rázně zasáhne, neváhá pro výstrahu vystřelit Breedovi pod nohy. Breed si stěžuje u generála Wordena. Je navrženo vyzkoušet majorovy muže v cvičení proti Breedovým jednotkám. Jejich úkolem je přepadení Breedova velitelství. Během manévrů používají Reismanovi muži některé neortodoxní praktiky (porušování pravidel, krádež sanitního vozu, simulování zranění atd.) a podaří se jim velitelství dobýt. To je jasný důkaz, že jsou plně připraveni pro svou hlavní misi.  Reismanova jednotka je letecky přepravena do Francie, kde seskočí padákem. V letadle si ještě opakuje naučené rýmy - plán útoku.  Při seskoku se zabije jeden z mužů, Jimenez. Ostatní pokračují podle plánu. Major s Wladislawem proniknou v německé uniformě do zámku, zatímco Jefferson a Maggott vyšplhají po laně do horního patra budovy. Ostatní zaujmou pozice vně zámku. Plán je narušen v okamžiku, kdy se Maggott neovládne a přepadne jednu z žen. Přiloží jí nůž ke krku a nařídí jí, aby křičela. Osazenstvo zámku si z toho nic nedělá, domnívá se, že si někdo nahoře jen užívá. Maggott ženu probodne a začne střílet, což Němce zmobilizuje. Jefferson jej pak zastřelí, protože přestal plnit plán a jeho chování se stalo nepředvídatelné. Němečtí důstojníci se s dámským doprovodem ukryjí v podzemním krytu, zatímco vojáci se pustí do boje s neúplným „tuctem špinavců“. Reisman s Wladislawem zamknou důstojnictvo v krytu, ostatní pak nahážou dolů neodjištěné granáty a nalijí benzín. Jefferson poté vhodí do ventilačních rour odjištěné granáty a utíká k vozidlu. Nedostane se k němu, je zastřelen. Reisman, Bowren, Wladislaw a Franko, poslední přeživší z celého přepadového týmu opouští zámek v německém polopásovém vozidle. Franko je zastřelen zezadu právě v momentě, kdy oslavuje přežití mise. Zpět do Anglie se tak vrátí pouze major Reisman, seržant Bowren a Joseph T. Wladislaw. Mise byla splněna.

Nominace na ceny.

Film byl nominován na 4 Oscary, přičemž zvítězil pouze v kategorii „nejlepší zvukové efekty“ (Best Sound Effects).

Tucet špinavců (anglicky "The Dirty Dozen") je americký válečný film z roku 1967 režiséra Roberta Aldriche. Byl nominován na čtyři Oscary, přičemž obdržel jediného Oscara za zvukové efekty.

The Dirty Dozen is a 1967 war film starring Lee Marvin and featuring an ensemble supporting cast including Ernest Borgnine, Charles Bronson, Jim Brown, John Cassavetes, Robert Ryan, Telly Savalas, Robert Webber and Donald Sutherland. The film, which was directed by Robert Aldrich, was filmed in the UK at MGM-British Studios and released by MGM. It was a box office success and won the Academy Award for Best Sound Editing at the 40th Academy Awards in 1968. In 2001, the American Film Institute placed the film at number 65 on their 100 Years... 100 Thrills list.


Historické okolnosti vzestupu klanu Hódžó.

Roku 1490 Masamoto Ašikaga, pán sousední provincie Izu, vydědil svého nejstaršího syna Čačamarua, načež se on okamžitě vzbouřil. Krvelačný mladík nato zabil otce, matku i mladšího bratra. Tento čin se stal zcela neomluvitelným a zcela nepochopitelným i pro otrlého samuraje, jakým Ise byl. Bez ohledu na Imagawu okamžitě vyrazil do Izu, polapil Čačamarua na hradě Horigoe a okamžitě mu nařídil spáchat seppuku. Poté se k Nagaudžimu přidali bývalí Ašikagovi vazalové a posílili tak jeho pozici.  Sóun byl vychováván mnichy z chrámu Daitókudži a během války Ónin (1467–1477) opustil Kjóto a odcestoval do Surugy se šesti následovníky. Zde se stal vazalem svého švagra, Jošitady Imagawy. V roce 1476 byl Jošitada zabit během bitvy. Novým pánem se stal Iseho synovec Udžičika. Jako svůj vděk za pomoc při upevnění svého postavení věnoval svému strýci Isemu hrad Kakaudži a povolil mu rozšířit svoje služebnictvo. Navíc směl od nynějška používat ve svém jméně znak Udži. Proto později změnil jméno z Šinkuró na Nagaudži.

Z údržbáře šlechticem.

Tak se stal z hradního údržbáře pán provincie a neměl tedy důvod se vracet zpět do Surugy. Snad ze snahy vyzískat prestiž spojenou s velkým jménem nebo jen kvůli jeho zvuku, přejmenoval Ise svou rodinu na Hódžó. Samozřejmě Šinkuró mohl mít tenoučké vazby na již delší dobu nefungující regenty z klanu Hódžó, což však je vzhledem k tehdejšímu politickému klimatu velice sporné.  Hódžó se zanedlouho vrátil do Sagami a vyhlédl si místo pro hrad Odawara. Spřátelil se s mladým pánem odawarského paláce, Fudžijorim Ómorim a roku 1495 ho pozval na lov. Dny ubíhaly a po Ómoriho smrti měl Sóun lepší možnost získat palác pro sebe. Palác byl rekonstruován na hrad, který se v následujících desetiletích zvětšoval, až se stal jednou z nejimpozantnějších pevností v Japonsku.  V roce 1512 napadl Hódžó sousední klan Miura a v červnu roku 1516 pokořil sídelní hrad Arai, kde donutil Jošimotu Miuru spáchat seppuku. Nagaudži pak oficiálně odstupuje z popředí ve prospěch svého syna Udžicuny a roku 1519 umírá. Na jeho památku Udžicuna postavil v provincii Sagami buddhistický chrám (Sóundži) a tento akt velice zapůsobil na vazaly klanu Hódžó.  S ohledem na svoje politické a vojenské schopnosti byl Sóun Hódžó vnímán jako dobrý správce, byl populární mezi rolníky své země díky snížení daní ze 70 na 40 procent. Snad nejznámějším počinem je jeho Sóundži Dono Nidžúikkadžó - „21 článků pana Sóuna“, což je sbírka toho, co se smí a nesmí, věnovaná budoucím vazalům Hódžóova domu. Podle některých kronikářů je rok 1491 - dobytí Izu Sóunem - otevřením éry Sengoku, protože relativně neznámý Sóun sám o sobě získal provincii, a to bez císařského dekretu nebo povolení šóguna.

Rodilý Kjóťan Sóun Hódžó (北条 早雲; 1432 – 8. září 1519), již méně známý pod jménem Šinkuró Ise byl schopný vojevůdce a obratný politik, který byl oblíben jak mezi šlechtou, tak mezi prostým lidem. Dobytí provincie Izu, kterým rozšířil svoje panství, je uváděno jako jeden z možných počátků období Sengoku.

Traditionally Soun held a reputation of a "rōnin" who rose to power almost overnight in Kantō; however, he belonged to a prestigious family in the direct employment of the Ashikaga shōgun, and enjoyed important family connections. His sister was married to Imagawa Yoshitada, a major daimyō from a prestigious cadet branch of the Ashikaga family. Shinkuro became a retainer in the Imagawa clan, and when Yoshitada died in battle in 1476, Shinkurō mediated the succession dispute between supporters of Yoshitada's son Imagawa Ujichika and Yoshitada's cousin, Oshika Norimitsu. This proved a temporary peace. When Norimitsu again attempted to gain control of the Imagawa clan, Sōun came to Ujichika's defense, killing Norimitsu. Sōun was rewarded by Ujichika with Kokukuji castle. He gained control of Izu Province in 1493, avenging a wrong committed by a member of the Ashikaga family which held the shogunate. With Sōun's successful invasion in Izu province, he is credited by most historians as being the first "Sengoku "daimyō"".


Historie.

Metr.

Metrická soustava vznikla v roce 1790, kdy francouzské Ústavodárné shromáždění pověřilo vědeckou komisi ve složení Borda, Condorcet, Lagrange, Laplace a Monge stanovením soustavy jednotek. Tato komise navrhla stanovit jako základ jednotek délky jednu desetimilióntinu zemského kvadrantu. Návrh byl schválen zákonem 26. března 1791. Měření probíhalo v letech 1792-1799, kdy zeměměřiči Délambre a Méchain měřili délku poledníku mezi Dunkerque a Barcelonou. Později bylo měření prodlouženo až na ostrov Formentera. Vlastní měření úseku dlouhého 1300 km probíhalo v tehdy ve Francii platných peruánských sázích. Dekret ze dne 10. prosince 1799 pak na základě měření a předpokladu o zploštění zemského elipsoidu 1:334 stanovil následující údaj:  Na základě těchto měření byl nejprve zhotoven mosazný etalon metru a poté etalon platinový, který byl nazván archivní metr. Jeho délka byla platná při teplotě 0 °C.  Povinné užívání bylo zavedeno zákonem ze dne 18. germinalu r. III (7. dubna 1795) od 2. listopadu 1801. Napoleon Bonaparte svým dekretem 12. února 1812 znovu povolil staré jednotky. Zákon ze dne 4. července 1837 povinnost používat metrickou soustavu opět zavedl od 1. ledna 1840 a od té doby se ve Francii používá dodnes.  Francouzská vláda se snažila metrickou soustavu propagovat na výstavách a konferencích a její popularita zvolna stoupala. 8. srpna 1870 byla do Paříže svolána Mezinárodní metrová komise, která se sešla ještě v letech 1872 a 1875.  25. května 1875 podepsali zástupci 18 zemí tzv. "Metrovou konvenci". Ta stanovila založení mezinárodního úřadu měr a vah, spravovaného mezinárodním výborem. Podle původního archivního metru byl vyroben mezinárodní etalon metru (užívaný dodnes) a jeho kopie, které byly vydány do členských států konvence. Etalony metru byly zhotoveny ze slitiny platiny a iridia, mají délku 1020 mm a průřez ve tvaru písmene X. Rakousko obdrželo kopie č. 15 a 19, Uhersko č. 14 tohoto etalonu.  V Rakousko-Uhersku byla metrická soustava zavedena zákonem ze dne 23. července 1871 s platností od 1. ledna 1876. Zákonem ze dne 12. ledna byla jako etalon schválena kopie č. 15, s tím, že je o 0,0000009 m delší, než metr v Sèvres.  Všechny etalony byly znovu schváleny 2. dubna 1899 francouzským zákonem.

Síla.

Důležitý vývoj v rámci metrické soustavy prodělal pojem síly. Původně byl kilogram jednotkou síly. Přesněji řečeno, kilogram představoval tíhu závaží o hmotnosti jednoho kilogramu. Gauss ale při svých pokusech ve druhé polovině 19. století použil gram a kilogram jako jednotku hmotnosti a toto chápání během konce 19. století převážilo. Nějakou dobu se užívaly jednotky kilogram hmotnosti a kilogram síly, který byl později přejmenován na jednotku kilopond. V současnosti je jednotkou síly newton.

Metrické soustavy.

Na základě definice metru bylo v historii stanoveno několik soustav jednotek, lišících se tím, které další jednotky byly vzaty za základní, jak byly definovány a jak byly definovány odvozené jednotky (různé číselné faktory ve veličinových vztazích, různé rozměrové vztahy; ne všechny soustavy byly koherentní). Mezinárodního uznání se (aspoň na čas) dostalo soustavám:

Státy, které nepoužívají metrický systém.

Jen 3 státy oficiálně nepoužívají metrický systém USA, Libérie a Myanmar. Angloamerická měrná soustava je užívána v USA. Libérii pomohla založit Americká kolonizační společnost. Myanmar je bývala britská kolonie, která si již začala osvojovat metrický systém.

Metrická soustava je soustava základních fyzikálních veličin, založená na jednotce 1 metr nebo jejích násobcích. Byla navržena v roce 1790 ve Francii. Postupně bylo v historii používáno několik mírně odlišných metrických soustav, v současnosti je mezinárodně používána soustava SI.

A metric system is a system of measurement that succeeded the decimalised system based on the metre introduced in France in the 1790s. The historical development of these systems culminated in the definition of the International System of Units (SI), under the oversight of an international standards body.


Dějiny.

Saint Pierre a Miquelon byl pod francouzskou kontrolou od roku 1763. Některé vykopávky ovšem dokládají osídlení ostrovů už kolem roku 3000 př. n. l.  Portugalský mořeplavec João Álvares Fagundes v roce 1521 pojmenoval tyto ostrovy "Onze Mil Virgens (Jedenáct tisíc panen)". Francouzi jim říkali "Îles de Saint-Pierre", tedy doslova "Ostrovy Svatého Petra". Během 16. století byly ostrovy využívány francouzskými rybáři jako základna pro sezónní lov tresek. Francouzský mořeplavec Jacques Cartier byl na Saint Pierre v roce 1536 a potkal zde francouzské a bretonské rybáře. Jméno "Miquelon" je baskického původu, protože tento ostrov byl využíván rybáři z Saint-Jean de Luz. Francouzi založili osadu na Saint Pierre počátkem 17. století, opustili ho na základě Utrechtské smlouvy, ale zpět do jejich rukou se dostal v roce 1763 na konci sedmileté války.  Mezi lety 1763 a 1778 se ostrovy staly útočištěm pro akadijské vyhnance z Nového Skotska. V roce 1778 na ostrovy zaútočili Britové jako odplatu za francouzskou podporu americké nezávislosti. Obyvatelstvo ostrovů bylo deportováno. I když Francie znovu získala ostrovy v roce 1783, britský odpor k Francouzské revoluci a francouzské vyhlášení války Spojenému království vedly k dalšímu britskému útoku a deportaci obyvatelstva v roce 1793. Ostrovy byly definitivně vráceny Francii po druhé abdikaci Napoleona v roce 1816. Představují poslední zbývající pozůstatek kdysi rozsáhlé francouzské kolonizace Severní Ameriky. Během americké prohibice ostrovy sloužily jako základna pro pašování alkoholu do Spojených států mnoha gangstery včetně Al Caponeho a Billa McCoye.  Když nacistické Německo obsadilo během druhé světové války většinu Evropy, ostrovy byly pod kontrolou Vichistické Francie. Svobodné francouzské jednotky vedené kontradmirálem Émilem Muselierem obsadily ostrovy na Štědrý den 1941 jménem Charlese de Gaulla. Saint Pierre a Miquelon se tak postaral o vážnou roztržku mezi Svobodnými francouzskými jednotkami a Ministerstvem zahraničí Spojených států, které chtělo udržovat dobré vztahy s vichistickou Francií a hrozilo vysláním lodí, které dobudou ostrovy zpátky. V roce 1976 se ostrovy staly zámořským departementem Francie. Tento status byl v roce 1985 upraven a ostrovy se staly územím se zvláštním statusem "collectivité territoriale à statut particulier". Po reformě ústavy v roce 2003 se staly "collectivité d'outre-mer", i když si uchovaly svůj úřední název "collectivité territoriale de Saint-Pierre-et-Miquelon".

Geografie.

Ostrov Saint Pierre je obklopen menšími ostrovy, mezi nimi Grand Colombier, Petit Colombier a Île aux Marins (Île aux Chiens). Celková plocha ostrovů je 242 km2, celková délka pobřeží je 120 km.  Ostrov Miquelon vznikl spojením tří ostrovů písečnými dunami. Tyto ostrovy se jmenují Le Cap, Miquelon (Grande Miquelon) a Langlade (Petite Miquelon).  Podnebí je velmi vlhké a větrné, zimy jsou drsné a dlouhé. Jaro a počátek léta jsou chladné a mlžné. Pozdní léto a začátek podzimu jsou slunečné.

Saint Pierre a Miquelon (francouzsky "Saint-Pierre-et-Miquelon") je francouzské zámořské společenství sestávající z několika malých ostrovů u východního pobřeží Kanady nedaleko Newfoundlandu. Je to poslední zbytek bývalé kolonie Nová Francie.

Saint Pierre and Miquelon, officially the Overseas Collectivity of Saint Pierre and Miquelon (, ), is a self-governing territorial overseas collectivity of France, situated in the northwestern Atlantic Ocean near the Canadian province of Newfoundland and Labrador. It is the only part of New France that remains under French control, with an area of and a population of 6,008 at the March 2016 census.


Historie.

Poté, co byla v roce 1879 barokní jezdecká socha sv. Václava přenesena na Vyšehrad, vznikla potřeba vytvořit novou a moderněji pojatou sochu tohoto významného světce. Soutěž na vytvoření nové jezdecké sochy svatého Václava byla vypsána v lednu 1894 a zúčastnilo se jí osm sochařů. Výběrové řízení bylo přístupné jen umělcům, kteří se v Čechách narodili nebo zde žili. První cena nakonec nebyla v soutěži vůbec udělena a druhou cenu si rozdělil Josef Václav Myslbek a Bohuslav Schnirch. Oba však byli vyzváni k tomu, aby svá díla ještě vylepšili a upravili. Bohuslav Schnirch pojal jezdeckou sochu svatého Václava jako sochu světce, jedoucího na koni a žehnajícího davům, s výrazným praporcem s Mariánským obrazem (Paladiem země České).  Myslbek naopak zvolil netradiční podobu svatého Václava jako bojovníka. Po vzrušených diskusích v kruzích odborné i laické veřejnosti, a také v kruzích politických, byla nakonec zakázka zadána Myslbekovi. Původní model byl následně mnohokrát změněn a časem byla jezdecká socha svatého Václava na modelu doplněna ještě čtyřmi sochami stojících světců. Původně se mělo jednat o sv. Ludmilu, sv. Prokopa, sv. Vojtěcha a sv. Ivana. Socha sv. Ivana byla nakonec nahrazena sochou sv. Anežky. Socha sv. Vojtěcha měla v prvních plánech stát na čelní straně podstavce, ale jelikož není dokonale provedena (při bližším pohledu soše jakoby chybí jedna noha) byla umístěna dozadu a v popředí se ocitla socha sv. Prokopa. Při tvorbě hlavní části pomníku se Myslbek inspiroval svatováclavským pokladem – přilbicí, mečem a drátěnou košilí. Velkou pozornost věnoval také podobám tváří všech světců, např. sv. Vojtěch má tvář arcibiskupa Františka Schönborna a sv. Prokop zase tvář samotného J. V. Myslbeka. Modelem pro sochu koně se stal sedmiletý hřebec Ardo III – Východofríský teplokrevník, patřící armádě. Kromě architekta Aloise Dryáka se na konečné podobě pomníku podílel ještě Celda Klouček (architektonický dekor na soklu). Do bronzu pomník odlila firma Bendelmayer.

Časový postup instalace pomníku.

Ještě v roce 1908 tisk konstatoval, že pomník je sice hotov, ale o jeho umístění se stále diskutuje. Podstavec pomníku byl dokončen v roce 1911, k odstraňování lešení okolo nově instalovaného pomníku došlo v roce 1912. Poslední socha sousoší - socha sv. Vojtěcha - byla na své místo vztyčena až v květnu 1925.  Roku 1919 byl před pomníkem instalován pomník padlým ve válce.  Letopočet 28. 10. 1918, zasazený do dlažby před pomníkem, byl odhalen 27. října 1935. Ozdobný bronzový řetěz kolem pomníku byl instalován v roce 1979 a vyhotovil ho akademický sochař Zdeněk Kolářský.  K 28. říjnu 2005 bylo dokončeno dvouleté restaurování pomníku, prováděné akademickým sochařem Andrejem Šumberou a René Šefrem ve spolupráci s odbornými pracovišti památkové péče a s firmou Olympus (kamerové sondy uvnitř sochy).

Popis.

Celý monument tvoří sousoší patronů české země, jemuž vévodí nejvýznamnější z nich, svatý Václav. Skládá se z mohutného kvádrového podstavce, na němž je umístěna vlastní jezdecká socha a z postav sv. Prokopa, sv. Anežky České, sv. Ludmily a sv. Vojtěcha, stojících úhlopříčně ke všem rohům kvádru na samostatných pilířích, vycházejícím ze spodního, společného základního soklu. První tři z nich byly osazeny v roce 1912, socha sv. Vojtěcha byla doplněna v roce 1925. Pomník byl oficiálně odhalen v roce 1913, i když ještě nebyla dokončena právě socha sv. Vojtěcha. Celé sousoší měří na výšku i s Václavovým kopím 7,2 metru. Vlastní socha sv. Václava váží něco kolem 5,5 tuny. Sousoší je zhotoveno z bronzu. Na pomníku se nachází nápis: SVATÝ VÁCLAVE VÉVODO ČESKÉ ZEMĚ KNÍŽE NÁŠ NEDEJ ZAHYNOUTI NÁM I BUDOUCÍM. Na chodníku před pomníkem se nalézá datum: 28. X. 1918.  Pomník svatého Václava je kulturní památka České republiky evidovaná v Ústředním seznamu kulturních památek pod rejstříkovým číslem 39814/1-1042 a od roku 1995 též národní kulturní památka pod rejstříkovým číslem 176.

Umístění.

Původně měla být socha umístěna na rampě Národního muzea, proti čemuž J. V. Myslbek protestoval a odborná veřejnost mu nakonec dala za pravdu. Dílo je tak umístěno na vrcholu otevřeného prostoru protáhlého obdélníku náměstí, jehož horní stranu tvoří impozantní budova Národní muzea. Tím bylo docíleno velmi působivé kombinace, která vyvolává jak pocit přirozené sounáležitosti obou jeho hlavních prvků, tak vizuální potenciaci dojmu ve smyslu jejich dominantního postavení ve struktuře k nim postupně se zvedajícího prostoru náměstí.

Společenský a historický význam.

Socha sv. Václava je nejen urbanisticky významnou dominantou města – je také jeho přirozeným středem, který je oblíben nejen jeho obyvateli jako nejčastější místo setkání lidí, a to jak ryze soukromým (neformálně si dávají sraz pod ocasem, pod koněm), tak těm, která jsou určena k hromadným manifestacím nejrůznějšího druhu. U paty pomníku jsou (28. září). V prostoru před sousoším probíhají často veřejné demonstrace nejrůznějších společenských a politických hnutí či aktivit. 28. října 1918 byla u pomníku v 11. hod. dopoledne vyhlášena První Československá republika.  16. ledna 1969 se poblíž pomníku na protest proti sovětské okupaci upálil Jan Palach. Sochař David Černý vytvořil parodickou parafrázi sochy, která visí v pasáži paláce Lucerna.

Pomník svatého Václava na Václavském náměstí v Praze patří mezi nejznámější sochařská díla v Česku. Jeho autorem je nejvýznamnější český sochař přelomu 19. a 20.století, představitel monumentálního realismu a zakladatel novodobého českého sochařství Josef Václav Myslbek, který na něm pracoval více než třicet let. Spoluautory sousoší byli architekt Alois Dryák (architektonická úprava) a sochař Celda Klouček (ornamentální výzdoba).

The statue of Saint Wenceslas in Prague, Czech Republic depicts Wenceslaus I, Duke of Bohemia. It is installed at Wenceslas Square.