Život.

Boleslav se narodil 21. června 1226 jako syn Leška Bílého Jméno dostal po svém předku Boleslavu Křivoústém.  Již 24. listopadu 1227 byl Lešek I. zavražděn na sjezdu piastovských knížat, zřejmě na rozkaz vévody Svatopluka II. Pomořského, jehož se snažil Lešek dostat pod svůj vliv. Do Malopolska se vrátil Vladislav III. Tenkonohý, který prosazoval svůj nárok na trůn v Krakově na základě dohod o vzájemném následnictví, které s Leškem Bílým podepsali v roce 1217. Lešek sice zanechal syna, ale tomu v té době byl zhruba jeden rok, takže vládu musel převzít někdo jiný. V této době se v Malopolsku objevil i Leškův mladší bratr Konrád I. Mazovský, který také vznesl své nároky na krakovský trůn.  Formální volba nového knížete-seniora proběhla 5. května 1228. Kandidatura Konráda Mazovského byla zamítnuta ve prospěch Vladislava III. V roce 1229 ale přece jen titul knížete-seniora získal Konrád. V roce 1232 se stal poručníkem krakovského knížete Boleslava V. Stydlivého a tím i polským seniorem Jindřich I. Bradatý. Teprve po smrti jeho nástupce Jindřicha II. v roce 1241 se v Krakově znovu dostal k moci Konrád Mazovský. O dva roky později se ovšem musel podvolit nárokům na krakovský trůn Boleslava V.  V roce 1253 se jako spojenec uherského krále Bély IV. v jeho boji proti českému králi Přemyslovi Otakaru II. zúčastnil spolu s opolským knížetem Vladislavem I., haličským knížetem Danielem a jeho synem Lvem vpádu na Opavsko.  Města Opava a Hlubčice však odolala nepřátelskému obléhání, a tak se rusko-polská vojska spokojila s popleněním kraje a odtáhla s nepořízenou.  Během Boleslavovy vlády bylo obnoveno město Krakov, zničené v roce 1241 během mongolské invaze do Polska. Usídlili se zde v rámci "Ostsiedlung" především němečtí imigranti. V roce 1259 proběhl druhý tatarský vpád do Polska a Sandoměř, Krakov a další města byla plundrována. Boleslav se navíc musel vypořádat s nároky svého příbuzného Vladislava Opolského, což v roce 1273 vyústilo v ozbrojený konflikt. Vladislav byl poražen, ale prestiž titulu knížete-seniora silně utrpěla.  Boleslav neměl vlastní potomky, a tak si za nástupce zvolil Leška Černého, syna svého bratrance Kazimíra I. Kujavského.

Boleslav V. Stydlivý (polsky "Bolesław V Wstydliwy"; 21. června 1226, Stary Korczyn – 7. prosince 1279, Krakov) byl kníže krakovský (od 1243) a sandoměřský (od 1232), poslední představitel malopolské linie Piastovců.

Bolesław V the Chaste (; 21 June 1226 – 7 December 1279) was Duke of Sandomierz in Lesser Poland from 1232 and High Duke of Poland from 1243 until his death, as the last male representative of the Lesser Polish branch of Piasts.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 179 metrů v údolí řeky Jordán v Horní Galileji. Je situována na svazích cca 3 kilometry severně od břehů Galilejského jezera.  Vesnice se nachází cca 13 kilometrů severně od města Tiberias, cca 118 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 53 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Korazim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Výjimkou je město Tuba-Zangarija cca 7 kilometrů severovýchodním směrem, které obývají izraelští Arabové, respektive Beduíni.  Korazim je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90. Z ní nedaleko odtud odbočuje dálnice číslo 85 ve směru Akko. Spojení s dalšími vesnice při severním břehu jezera zajišťuje lokální silnice číslo 8277.

Dějiny.

Korazim byl založen v roce 1983. Podle jiného pramene ale vesnice vznikla už roku 1979 jako soukromá iniciativa skupiny farmářů. Roku 1991 se obec sloučila se sousední obcí Ma'of (מעוף). Původně šlo o kolektivní vesnici typu mošav, ale po fúzi s vesnicí Ma'of se změnila na individuální společnou osadu.  Ekonomika obce je založena na turistickém ruchu (ubytování pro turisty). Velká část obyvatel dojíždí za prací mimo obec. Nedaleko od vesnice se nachází lokalita Chorazin zmiňovaná v Novém zákoně, kde byly objeveny pozůstatky synagogy z počátku letopočtu a další artefakty. Místo navštívil během své návštěvy Izraele na přelomu 20. a 21. století papež Jan Pavel II.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v komplexu Ramat Korazim poblíž vesnice Elifelet, střední školy v jiných obcí v tomto regionu. V obci je k dispozici zdravotní ordinace a sportovní areály.

Demografie.

Obyvatelstvo Korazim je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Korazim Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 371 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,5 %.

Korazim ( כּוֹרָזִים, Korazim) je vesnice typu společná osada (tedy bez kolektivního hospodaření) v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mevo'ot ha-Chermon.

Korazim () is a community settlement in northern Israel. Located on the Korazim plateau to the north of the Sea of Galilee, it falls under the jurisdiction of Mevo'ot HaHermon Regional Council. In it had a population of.


Osobní život.

Narodila se v Mississaugue kanadskému otci a britské matce. Kromě mladší sestry Nicole, která taktéž patřila do skupiny All Saints, má Natalie ještě dvě starší sestry Lori a Lee. Během dětství žila v Torontu, New Yorku a Londýně.  V roce 1990 se seznámila se svým budoucím manželem, striptérem Carlem Robinsonem. Roku 1992 mu porodila dceru Rachel a rok později se za něj v New Yorku provdala. Manželství však skončilo roku 1995 rozvodem. V roce 2002 se ve Francii provdala za Liama Howletta, člena The Prodigy a o dva roky později se jim narodil syn Ace Billy.

Kariéra.

Proslavila se jako členka skupiny All Saints, jedné z nejúspěšnějších britských popových skupin 90. let. Kromě Natalie ve skupině působila její sestra Nicole Appleton, dále Melanie Blatt a Shazney Lewis. Skupina vznikla roku 1996 a vydala dvě úspěšné desky All Saints a Saints a Sinners, než se v roce 2001 rozpadla kvůli sporům mezi Natalií a Shazney.  V roce 2002 vytvořily Natalie a Nicole duo Appleton a vydaly svůj první singl Fantasy. Deska s názvem Everything ́s Eventual následovala o rok později. K propagaci desky natočily dokument "Appleton on Appleton", který ukazoval soukromý život sester.  Roku 2006 skupina All Saints ohlásila comeback, vydala desku "Studio 1", ale o rok později se opět rozpadla.  V roce 2000 se Natalie, Nicole a Melanie objevily v krimi komedii "Honest", která však divácky propadla a roku 2004 účinkovala v britské verzi reality show "I'm a Celebrity... Get Me Out of Here!".

Natalie Jane Appleton (* 14. května 1973 Mississauga, Ontario, Kanada) je kanadská zpěvačka, která se proslavila účinkováním v britské skupině All Saints.

Natalie Jane Appleton Howlett (born 14 May 1973 in Mississauga, Ontario) is an English-Canadian singer, songwriter and actress, who is a member of the group All Saints.


Životopis.

Dean se narodil v části Bronxu v New Yorku. Produkci začal dělat ve svých 16 letech. Ve 20 letech prodal beat rapperovi DMXovi, z kterého vznikl track „Ruff Ryders Anthem“, jenž se stal okamžitě hitem. Začal spolupracovat s labely Ruff Ryders, Roc-A-Fella Records, Elektra Records, Epic Records, Def Jam Recordings a Bad Boy Entertainment.  V roce 2002 vydal Swizz své debutové album nazvané "Presents G.H.E.T.T.O. Stories", z kterého vyšly 2 singly „Guilty“ a „Bigger Business“.  Swizz Beatz má hudební vydavatelství Full Surface Records, s jeho vznikem mu pomáhal rapper Cassidy.  V současné době pracuje Swizz Beatz na albech interpretů: Cassidy, Jay-Z, 2 Much, 50 Cent, Drag-On, Papoose, Busta Rhymes, Ruff Ryders, Whitney Houston, Eve, T.I., Lil Wayne, Bow Wow, Bone Thugs-n-Harmony, Lil Jon a Ludacris. Dále pomáhá svému blízkému příteli DMXovi s jeho dvěma alby "Walk with Me" a "You'll Fly with Me Later". Bylo také potvrzeno, že bude pracovat s Jennifer Lopez.  21. srpna 2007 vydal Swizz album s názvem "One Man Band Man", kterého se v prvním týdnu prodalo 45 000 kusů. Z alba vyšly 2 singly „It's Me Bitches“ a „Money in the Bank“.  V roce 2009 produkoval Swizz Beatz mnoho populárních singlů např. „Nasty Girl“ od Ludacris feat. Plies, „Who's Real“ od Jadakiss feat. OJ da Juiceman, „Million Bucks“ od Maino, „Million Dollar Bill“ od Whitney Houston, „I Can Transform Ya“ od Chris Brown feat. Lil Wayne a „On to the Next One“ od Jay-Z.

Osobní život.

Dean byl ženatý s R&B zpěvačkou Mashondou, se kterou se rozvedl v roce 2009. V tomtéž roce oznámil, že se zasnoubili s Aliciou Keys.

Ocenění.

Urban Music Awards

Kasseem Dean (* 3. srpna 1978), známější pod svým uměleckým jménem Swizz Beatz, je americký hudební producent, DJ a rapper.

Kasseem Dean (born September 13, 1978), known professionally as Swizz Beatz, is an American hip hop recording artist, DJ, record producer, art collector, and entrepreneur from New York City. Born and raised in The Bronx, Dean began his musical career as a disc jockey (DJ). At the age of 18, he gained recognition in the hip hop industry through his friendship and work with East Coast rapper DMX and his family's Ruff Ryders Entertainment record label. Dean later found a protégé in Philadelphia-based rapper Cassidy, whose success helped the launch of his own label imprint, Full Surface Records in 1999. He went on to sign multiple artists to the label, including Eve, Mashonda, and Bone Thugs-n-Harmony. Dean also released two albums under the label; the first was a compilation, titled "Swizz Beatz Presents G.H.E.T.T.O. Stories", released in 2002, and later his debut studio album, "One Man Band Man" in 2007. In November 2018, Dean released his second studio album, "Poison", featuring collaborations with multiple hip hop artists.


Život.

Raná léta.

Ludvík se narodil ve francouzské obci Montfort-sur-Meu. Pocházel z početné rodiny a byl nejstarším dítětem, které se dožilo dospělosti. Jak jeho otec Jean-Baptiste Grignion, který byl notářem, tak jeho matka Jeanne Robert byli známí svou hlubokou katolickou vírou. Většinu svého dětství strávil Ludvik v Iffedicu několik kilometrů od Montfortu, kde jeho otec koupil statek. Ve 12 letech vstoupil na jezuitskou kolej svatého Tomáše Becketa v Rennes.  Ještě během těchto studií pocítil Ludvík povolání ke kněžství. Po zakončení řádného studia tak začal navíc studovat i filosfii a teologii – stále u sv. Tomáše v Rennes. Ovlivněn vyprávěními místního kněze Juliena Belliera o jeho potulném misionářském životě, zatoužil Ludvík podobně kázat mezi chudými. Na radu některých dalších kněží pak začal rozvíjet svou velikou úctu k Panně Marii.  Těsně před koncem roku 1693 se mu díky jednomu mecenáši naskytla příležitost jít studovat do Paříže do nově obnoveného semináře u Saint-Sulpice. Když však přijel, zjistilo se, že jeho mecenáš pro něj nezajistil dostatek peněz, a Ludvík tak byl nucen bydlet v různých ubytovnách ve velmi chudém prostředí, do semináře se dostal až o dva roky později. Mezitím navštěvoval na Sorbonně hodiny teologie. Po méně než dvou letech v tomto prostředí však vážně onemocněl a byl hospitalizován. Jak hospitalizaci samotnou, tak i pouštění žilou, které bylo součástí tehdejší léčby, však přežil.  Po propuštění z nemocnice ke svému překvapení našel rezervované místo v Saint-Sulpice, kam v červenci 1695 nastoupil. Byla mu přidělena práce knihovníka, a tak měl Ludvík vynikající příležitost prostudovat nejvýznamnější díla o spiritualitě, zejména pak té mariánské a její úloze v životě křesťana.

Kněz a kazatel.

Po vysvěcení na kněze v červnu 1700 byl poslán do Nantes. Jeho dopisy z této doby ukazují, že byl nešťastný z nedostatku příležitosti kázat tak, jak se k tomu cítil být povolán. Zkoušel všechno možné, dokonce se stát poustevníkem, nicméně jeho přesvědčení že byl povolán k misiím mezi chudými vzrůstalo.

Misionář chudých.

Zpočátku Ludvík chodil s různými misijními skupinkami a vykonával službu v chudobinci v Poitiers i v pařížském Generálním špitále. Uvažoval však o tom, zda jeho poslání nespočívá v něčem větším. Znepokojen místními biskupy, vykonal Ludvík pouť do Říma za papežem Klementem XI., aby se dotázal přímo jeho. Ten okamžitě rozpoznal jeho nadání, zamítl jeho nabídku týkající se vzdálených misií, jmenoval jej apoštolským misionářem a poslal zpět do Francie obnovit tamější církev, v které byl ve všech vrstvách hojně rozšířen jansenismus.  Ludvík se vrátil pěšky do Poitiers a započal svoji činnost. Vstoupil do třetího řádu svatého Dominika a kromě šíření modlitby růžence žádal také o svolení zakládat růžencová bratrstva. V Poitiers se také poprvé setkal s blahoslavenou Marií Louisou Trichet, což byl začátek její 34leté služby chudým. Společně taktéž založili kongregaci Dcer Moudrosti.  Ludvík vykonal v západní Francii na 200 misií a exercicií a jeho reputace jako velkého misionáře rostla. Mluvilo se o něm jako o „dobrém otci z Montfortu“. Nicméně Ludvík měl i mnoho nepřátel, a to i mezi klérem, často zastávajícím jansenistické myšlenky. V některých oblastech mu tak jeho činnost byla znemožňována, zavírali před ním dveře kostelů a far, někteří biskupové mu ve svých diecézích dokonce zakázali kázat. Některé pohoršovalo i jeho ztotožnění se s chudými a péče o ně. Ludvík nosil pouze v tašce přes rameno bibli a poznámkový blok. Když někdy na ulici našel špinavého a nemocného žebráka, vzal ho do nejbližšího řeholního domu s voláním „otevřete Ježíši Kristu“.  Ludvíkovi úspěchy se staly trnem v oku duchovenstvu prosáklému jansenismem. To mu pak kladlo v jeho činnosti všelijaké překážky. Jednou Ludvík při misii v Pontchateau spolu s tisíci lidmi postavil Kalvárii a zbývalo ji už jen nechat posvětit biskupem, aby se stala poutním místem. V den, kdy k posvěcení mělo dojít, však biskup pod vlivem jansenistů nařídil kalvárii zrušit. Tisícům lidí očekávajících posvěcení pak Ludvík řekl: „Doufali jsme, že zde budeme mít Kalvárii, vybudujme ji však ve svých srdcích! Tam bude Kristův kříž stát lépe než na kterémkoli jiném místě.“

Zakládání společenství.

Kromě "Dcer Moudrosti" založil Ludvík ještě další společenství. V roce 1713 kongregaci Misionářů Tovaryšstva Mariina, kněžskou společnost známou jako Montfortovi misionáři, z které se po Ludvíkově smrti stala Montfortská Mariina společnost (SMM). Roku 1715 pak Učitelský řád Bratří sv. Gabriela, který měl sloužit k výuce katechismu mezi chudými.

Závěr života.

Ludvík byl neustále zaměstnán kázáním a pěším obcházením misií. To se neblaze projevilo na jeho zdravotním stavu a následkem vyčerpání ve svých 43 letech vážně onemocněl. V dubnu 1716 přišel na svou poslední misii do Saint-Laurent-sur-Sèvre, kde 28. téhož měsíce zemřel.  Na jeho pohřeb se dostavilo tisíce lidí a velmi brzy se začaly šířit zprávy o zázracích dějících se u jeho hrobu. Přesně o 43 let později – 28. dubna 1759 taktéž v Saint-Laurent-sur-Sèvre zemřela i blahoslavená Marie Louise Trichet a byla pohřbena vedle Ludvíka. Za ctihodného jej roku 1838 prohlásil papež Řehoř XVI.

Učení.

Učení Ludvíka z Montfortu se nachází v jeho spisech, které psal během své misionářské činnosti. Jedná se zejména o díla O pravé mariánské úctě, Tajemství Marie, Tajemství růžence a stanovy společenství, která zakládal. Později se začaly vydávat i některé jeho sebrané spisy. Tak vzniklo dílo Bůh sám, což bylo zároveň Ludvíkovo heslo.  Učil o cestě "skrze Marii k Ježíši". Čím je duše více odevzdána Marii, tím více se taktéž odevzdává Ježíšovi. Velmi hájil mariánské pobožnosti a vyvracel protestantské námitky proti mariánské úctě.  Kromě naučných spisů skládal Ludvík ještě různé hymny, dohromady činících asi 20 000 veršů. Většina z nich byla zaměřena na jejich zpívání ve vesnických kostelech a v domovech chudých. Byly tedy zaměřeny na lid a jejich motiv byl především misionářský.

Papežové ovlivněni učením Ludvíka z Montfortu.

Lev XIII..

Papež Lev XIII. (1878–1903) ve své době čelil sekulárním pokusům o dechristianizaci společnosti. Destrukce etického řádu dle jeho názoru vedla lidstvo vstříc katastrofě a válce. Jakoukoliv rechristianizaci, která by však opomíjela Pannu Marii, viděl jako nemožnou. Sám vydal 12 encyklik o růženci a získal přízvisko "růžencový papež". V duchu Ludvíka z Montfortu a v návaznosti na Tomáše Akvinského také vyzdvihoval Mariinu úlohu při spáse lidstva a označoval ji tituly Prostřednice a Spoluvykupitelka.  Lev XIII. pak Ludvíku projevil zvlášť osobní úctu, neboť jej v roce 1888 beatifikoval přesně v den 50. výročí svého kněžského svěcení.

Pius X..

Klíčová mariánská encyklika Pia X. "Ad diem illum", v které dal zřetelně najevo svoji mariánskou úctu, velmi čerpá z učení Ludvíka z Montfortu, zejména z jeho díla "O pravé mariánské úctě". O encyklice se říká, že nebyla jen inspirována, nýbrž doslova proniknuta Ludvíkovou mariologií.  Pius X. si spisu "O pravé mariánské úctě" zvlášť cenil a dokonce udělil apoštolské požehnání každému, kdo ho bude číst.

Pius XII..

Papež Pius XII. byl ohromen knihou "Bůh sám" a 27. června 1947 Ludvíka prohlásil za svatého. Při té příležitosti vyzval věřící slovy: „Zůstaňte věrní vzácnému dědictví, které vám tento veliký světec zanechal.“

Jan Pavel II..

Papež Jan Pavel II. vzpomínal, jak jako mladý seminarista „četl stále znova a znova s velkým duchovních propěchem“ díla Ludvíka a že poté „pochopil, že nemůže vyřadit Matku Páně ze svého života bez toho, aniž by odporoval vůli Nejsvětější trojice“.  Ve svém apoštolském listě Rosarium Virginis Mariae se zmínil, že heslo svého pontifikátu "Totus Tuus" (tzn. Celý Tvůj) bylo inspirováno učením Ludvíka o výjimečnosti úcty k Panně Marii a úplného odevzdání se jí. Jedna z modliteb Ludvíka zni: „Jsem celý Tvůj a všechno, co mám, je Tvé, můj milý Ježíši, skrze Marii, Tvou svatou Matku.“ Papež pak cituje přímo Ludvíka: „Celá naše dokonalost spočívá v přizpůsobení, sjednocení a zasvěcení Ježíši Kristu. Z toho důvodu nejlepším druhem zbožnosti je nepochybně ten, který nás nejdokonaleji přizpůsobuje, sjednocuje a zasvěcuje Kristu. A nyní jestliže právě Maria je to stvoření, které je nejvíce oddáno Ježíši Kristu, vyplývá z toho, že mezi všemi druhy zbožnosti ta, která nejvíce přizpůsobuje a zasvěcuje duši Pánu, je zbožnost k Marii, jeho svaté Matce. A čím více je duše zasvěcená jí, tím více bude zasvěcená i Ježíši Kristu.“  Myšlenky, spisy a příklad sv. Ludvíka z Montfortu, jako součást francouzské duchovní školy, zmínil Jan Pavel II. také v encyklice "Redemptoris Mater", kde je označil za význačné svědectví mariánské spirituality v katolické tradici. Čtení díla "O pravé mariánské úctě" označil Jan Pavel II. taktéž za jeden z rozhodujících okamžiků svého života.

Odkazy.

Literatura.

Česky vyšlo:

Svatý Ludvík z Montfortu, celým jménem Ludvík Maria Grignion de Montfort (31. ledna 1673–28. dubna 1716) byl francouzský katolický kněz a známý kazatel. Proslavil se taktéž svoji horlivou mariánskou úctou a svými spisy významně přispěl k rozvoji katolické mariologie. V této oblasti na něj odkazovalo mnoho papežů posledních 150 let – např. Lev XIII., svatý Pius X., Pius XII. či Jan Pavel II. Je také kandidátem na získání titulu učitel církve.

Louis-Marie Grignion de Montfort (31 January 1673 – 28 April 1716) was a French Roman Catholic priest and Confessor. He was known in his time as a preacher and was made a missionary apostolic by Pope Clement XI.


Děj.

Princ Václav je vnuk Sněhurky, který jede na pravidelnou návštěvu věznice. Mezitím se do věznice dostane pomocí uspávacího prášku král trolů, aby osvobodil své tři děti. Ve stejném vězení si odpykává trest zlá královna za vraždu otce prince Václava, krále čtvrtého království, a jeho první ženy. Zlá královna poprosí krále trolů, aby ji také osvobodil, a za odměnu mu slíbí polovinu čtvrtého království. Když princ Václav dorazí do věznice, potká se tam se svojí macechou a jejím psem. Sotva se pes dotkne prince, princ se změní v psa a pes v prince.  Princ ve své psí podobě před královnou uteče. Královna se domluví s králem trolů, který za ním pošle své tři děti. Královna pro jistotu za princem pošle ještě dalšího vězně, Vlka, který slíbí, že jí bude věrně sloužit. Princ běží do sklepa, kam za ním běží i synové krále trolů a Vlk. Když už princ nemá kam utéct, všimne si zrcadla, ve kterém se nic nezrcadlí, ale jsou v něm vidět vysoké domy. Princ tedy vběhne do zrcadla a ocitne se v New Yorku, přímo pod kolem mladé servírky Veroniky. Ta se ho ujme a vezme ho s sebou do práce, kde ho zamkne v komoře. Vzápětí se v New Yorku objeví i děti krále trolů, které ho pojmenují Desáté království, a Vlk. Princ vycítí Vlka, v komoře rozsype pytlík mouky a do něj napíše slovo Nebezpečí. Když to uvidí Veronika, i s princem uteče.  Trolové hledají Veroniku u ní doma, ale Veronice se podaří je zavřít ve výtahu. Takže se rozhodne jít raději k babičce. Když k Veronice domů dorazí i Vlk, najde tam jen jejího tatínka Tondu. Z něj vymámí adresu jeho tchyně a Veroničiny babičky za kouzelný bob dračího lejna, po jehož snězení se mu splní tři přání. Vlk jde za babičkou a podaří se mu ji přesvědčit, aby ho pustila dovnitř. Když je vevnitř, babičku sváže, ale nemůže se rozhodnout, jestli ji sní nebo pustí. Dělá u toho rámus, který vzbudí Veroniku a ta volá na babičku. Vlk se schová do babiččiny postele a babiččiným hlasem volá na Veroniku, aby přišla za ní. Když Veronika přijde do babiččiného pokoje, Vlk se na ni vrhne. Jakmile se jí ale podívá do obličeje, okamžitě se do ní zamiluje. Veronika ho ale vyhodí oknem, kde ho najde mladá psycholožka.  Vlk se psycholožce svěřuje, že neví, jestli má Veroniku sníst, protože se do ní zamiloval, a snaží se zjistit, jak to zařídit, aby se do něj Veronika také zamilovala. Dostane nějakou literaturu a psycholožka je ráda, že se ho zbavila.  Veronika mezitím utíká do parku, kde se objeví i její táta, který mezitím vyplácal pět přání, a hledá psa (prince). Protože pes vypadá, jako by chtěl něco říct, je Tondovým šestým přáním, aby mu rozuměl. Pes jim pak poví, že je princ a že ho pronásledují trolové a Vlk, a společně před nimi utečou kouzelným zrcadlem zpět do čtvrtého království, kam se za nimi vrací trolové i Vlk.  Trolové unesou Veroniku a Tonda je zavřený ve vězení s trpaslíkem Žaludem a skřetem. Správce věznice se rozhodne uklidit sklep a vězni musí vynášet věci ze sklepa a házet je do lodi. Když vynášejí zrcadlo, Tonda váhá ho do lodi hodit, aby ho nerozbil, ale nakonec je k tomu přinucen. Oddechne si, když se zrcadlo nerozbije.  V té době se zlá královna vrací na svůj hrad, nechá kopat ve sklepení, aby objevila kouzelná zrcadla.  Mezitím se Vlk snaží zachránit Veroniku z trolího zámku. Ta si všimne, že král trolů může být neviditelný díky botám. Když ji Vlk vysvobodí, vezme králi trolů jeho boty. Společně jdou do vězení zachránit jejího otce. Cestou narazí na prince a vezmou ho s sebou. Tonda s trpaslíkem a skřetem v době, kdy měli volno, zatím kopali tunel, aby se mohli dostat ven. Veronika si před vstupem do vězení nasadí boty neviditelnosti, Vlk se jí chytí a Veronika za obojek vezme prince, takže jsou neviditelní všichni tři. Tím se ale síla bot rychleji vyčerpá, takže jsou za chvíli opět viditelní, naštěstí ale najdou tunel, který vykopali Tonda, trpaslík Žalud a skřet. Trpaslík se skřetem utečou, ale Tonda se v tunelu zasekne, takže mu musí pomoci Veronika s Vlkem, kteří je mezitím doženou. Když se dostanou ven, zjistí, že trpaslík odjel na lodi, na které je naloženo kouzelné zrcadlo, bez kterého se nemohou vrátit domů. Proto se za ním vydají na druhé lodi. Na další lodi je pronásledují děti krále trolů. Vlk hodí boty neviditelnosti do vody s tím, že na nich Veronika začala být závislá.  Čtvrté království napadl král trolů, který nechce čekat, až mu zlá královna dá slíbenou polovinu. Zlá královna za Veronikou vysílá dalšího pronásledovatele, nelítostného lovce, jehož střely se zastaví, až když trefí srdce živé bytosti.  Na lodi Tonda objeví zlatou rybku, po jejímž kousnutí mu nateče prst, ale získá tím moc, že když se dotkne čehokoliv, promění se to ve zlato.  Když Veronika, Tonda, Vlk a princ vystoupí z lodi, napadnou je trolové. Tonda se jich dotkne a oni se promění ve zlaté sochy. Bohužel v okamžiku, kdy se jich dotýkal i princ, takže i z něj je část zlatého sousoší. Tonda s Vlkem prince odsekají a společně s Veronikou sledují trpaslíka do začarovaného lesa. V lese narazí na skupinu cikánů, kteří je pohostí. Cikánka Veronice a Vlkovi předpoví budoucnost. Vlkovi předpoví pasačku ovcí a hranici. Cikáni mají klece plné kouzelných ptáků, které Veronika pustí. Cikáni ji za to proklejí, takže Veronice začnou rychle růst vlasy. Na cikány narazí lovec a zastřelí je svými šípy. Veronika, Tonda, Vlk a princ už mezitím utekli. V lese pak narazí na opuštěnou chaloupku sedmi trpaslíků, kde přečkají noc. Ráno zjistí, že kvůli Veroničiným vlasům nemohou jít dál. Její dlouhé vlasy totiž nejdou ani uříznout, ani ostříhat. Jeden ze zachráněných ptáčků jim prozradí, že jediný, kdo jim může pomoct, je muž s magickou sekerou, za kterým se tedy vydají. Protože je pronásleduje lovec, Vlk schová Veroniku, Tondu a prince a sám chce lovce svést na špatnou stopu, ale Veronika v nevhodnou chvíli kýchne a protože vlasy jí brání pořádně utíkat, lovec ji chytí. Tonda ale uteče a najde Vlka. Tonda s Vlkem náhodou narazí na muže s magickou sekerou, ten jim ale sekeru nechce půjčit, dokud neuhodnou jeho jméno. Muž navíc požaduje, aby Vlk položil hlavu na špalek a pokud Tonda neuhodne jeho jméno dřív, než muž rozštípe hromadu dřeva, bude Vlk o hlavu kratší. Jak se hromada dřeva postupně zmenšuje, Vlk je víc a víc nervózní. V poslední chvíli přiletí jeden ze zachráněných kouzelných ptáčků a přečte z klobouku muže, že se jmenuje Julinka a řekne to Tondovi.  Další ptáček dovede Vlka s Tondou za Veronikou do skrýše lovce, který mezitím na příkaz zlé královny odešel zabít jednoho z princových rádců, který se vydal prince hledat. Tonda ani Vlk nemohou najít vchod do skrýše, tak poprosí Veroniku, aby stejně jako v pohádce o Rapunzel vypustila svoje vlasy, po kterých za ní mohou vyšplhat. Když utíkají, zrovna se vrací lovec. Povede se jim ho přeprat, ale Veronika zabrání Vlkovi, aby lovce zabil. Pak vyzvednou prince ze skrýše a zbaví Veroniku jejích vlasů.  Po chvíli konečně doženou Žaluda, ale zjistí, že zrcadlo už nemá – vyměnil ho v blízké vesnici za ovci. Veronika, Tonda, Vlk a princ proměněný ve zlatou sochu tedy pokračují do Beranova. Jelikož se blíží úplněk, Vlk cítí, že přichází doba, kdy za sebe neručí. Cestou do Beranova potkají skupinku pasaček ovcí, z nichž jedna se jim představí jako Soňa Pípová a flirtuje s Vlkem. Veronika ho od ní odtáhne. Když jsou ve městě, zjistí, že kouzelné cestovní zrcadlo se stalo hlavní cenou v místní soutěži. Od místního žebráka se dozvědí, že studna uprostřed náměstí je kouzelná a splní přání, když se do ní hodí mince. Tonda do ní tedy hodí minci, ale ozve se jenom zvuk, jako když mince spadne na zem. Studna je totiž vyschlá. Ubytují se tedy ve stodole jedné farmářky, protože všechny ostatní pokoje jsou obsazené. Veronika s Tondou jdou do Bé baru, kde se také přihlásí do soutěže. Veronika se vrací za Vlkem, zatímco Tonda popíjí v hospodě. Když se Tonda vrací z hospody do stodoly, uvidí rodinu Pípovu, jak zasvěcují Soňu Pípovou do jejich tajemství. Vít Pípa totiž kdysi odvedl kouzelnou vodu ze studny na náměstí do studny na svém pozemku. Tonda se vrátí za Veronikou a vezme jednu ne moc hezkou ovci s tím, že s ní bude Veronika zítra soutěžit. Propašuje se ke studni na Pípově pozemku a hodí ovci do studny, když ji vytáhne, ovce je krásně růžová.  První kolo soutěže je zazpívat písničku o ovcích. Veronika si musí nějakou rychle vymyslet, a tak začne zpívat písničku na motivy písně We will rock you. Písnička se porotě líbí, takže soudce rozhodne, že Soňa i Veronika dostávají plný počet bodů. Rozhodnout má soutěž v zahnání ovce do ohrady, jenže Veronika nemá ovčáckého psa. Tondu napadne myšlenka, že by mohlo pomoci hodit do kouzelné studny prince (psa). To se podaří a princ obživne. Soně Pípové se podaří zahnat ovci do ohrady rychle. Veronice se ze začátku moc nedaří, ale za chvíli se objeví princ, kterému se podaří zahnat ovci do zahrady ještě rychleji než Soně Pípové. Vyhrávají tak hlavní cenu, kterou je zrcadlo.  Druhý den je Soňa Pípová nalezena mrtvá a z její smrti je obviněn Vlk. Tonda, když už mají zrcadlo, se chce vrátit do New Yorku, ale Veronika chce hájit Vlka. Zrcadlo tedy schovají do vozu se slámou. Sotva Veronika vejde do soudní síně, zjistí že její snaha bude nejspíše marná, protože porotci jsou ovce, před kterými jsou dva nápisy: "vinen" a "nevinen". Před nápisem "nevinen" je hromada jídla, takže Vlk je uznám vinným a je odsouzen k upálení na hranici. Tonda mezitím s pomocí prince najde zkrvavenou košili Víta Pípy, takže vyjde najevo, že Soňu Pípovou zabil její vlastní dědeček poté, co zaházela kouzelnou studnu hlínou. Vlk je tím zachráněn, ale Tonda a Veronika zjistí, že zrcadlo už ve stodole není a že bylo s vozem odvezeno do Hubičkova. Tondovi, Veronice, Vlkovi a princovi nezbývá než se vydat do Hubičkova také.  V Hubičkově Tonda s princem zjistí, že zrcadlo je v dražbě a že vyvolávací cena je 10 zlaťáků. Vydají se tedy za Vlkem a Veronikou, kteří mezitím jeli na kopec se Sněhurčinou skleněnou rakví, kde na ně začne působit kouzlo Hubičkova a málem se políbí. Vyruší je ale Tonda. Když se vrátí na dražbu s Vlkem a Veronikou, zjistí, že cena zrcadla se zvýšila na 5000 zlaťáků, protože bylo odhaleno, že je kouzelné. Musí tedy nějak získat peníze. Veronika, Vlk a Tonda se vydají do kasína, protože nemají jinou možnost. Princovi na krk dají cedulku: Pes pro štěstí, když se podělíte o výhru 50:50. Veronika ve hře štěstí nemá. Vlk, protože si uvědomuje, že by Veroniku ztratil, kdyby se jí podařilo získat kouzelné zrcadlo, se snaží vše prohrát, nakonec ale vyhraje 10 000 zlaťáků, což se před Veronikou snaží utajit. Tondovi se daří. Když už mají dostatek peněz, Tonda ještě jednou vsadí, ale peníze prohraje. Výhru 10 000 zlaťáků získává jedna starší paní. Ta se o peníze rozdělí s princem, kterého měla pro štěstí, takže se podařilo získat 5 000 zlaťáků. Elf, který vyhrál v kasínu také 10 000 zlaťáků, na cestě z Hubičkova potká lovce, který ho zabije kvůli penězům.  Ten den se zlá královna schází s králem trolů v jablečném sadě. Krále trolů a jeho sluhy zabije, díky tomu, že v sadě byla dřív a otrávila všechna jablka, která v sadě byla.  Druhý den se Tonda snaží vydražit zrcadlo. Když už se zdá, že ho získali, lovec nabídne sumu 10 000 zlaťáků. Tím ho získává. Vlk, v touze získat Veroniku, celou svoji výhru utratí za kočár s hudbou, restauraci a kouzelný mluvící prsten. Když se Veronika dozví, jakou částku vyhrál a že ji celou utratil, rozzlobí se na něj a uteče. Vlk v zoufalství hodí prsten do vody, kde ho spolkne ryba. Voda zároveň slouží jako zrcadlo, které použije zlá královna, a protože je Vlk nešťastný, souhlasí, že se k ní vrátí a bude jí sloužit. Princ se mezitím Tondovi svěřuje, že ztrácí paměť a stává se čím dál víc psem. Tondovi pak přichází zpráva, že pokud chce získat zrcadlo, musí psa přivázat ke sloupu na náměstí, jinak že lovec zrcadlo rozbije. Tonda prince přiváže ke sloupu volně, aby mohl utéct a začne přemýšlet, kde by mohlo být zrcadlo ukryto. Napadne ho, že by mohlo být ukryto ve věži, kde ho skutečně najde. Když si lovec jde pro prince, ten před ním uteče. Tonda ve věži zrcadlo skutečně najde, ale jakmile se zrcadla dotkne, zjistí, že je to past a že nemůže ven. Vyleze tedy oknem a chodí po střechách, až najde jednu dostatečně nízkou, aby z ní mohl seskočit. Jenomže upadne a zrcadlo mu spadne na zem a rozbije se. Když spadne, dopadne před Veroniku. Lidé z Hubičkova Tondu, Veroniku a prince vyženou, protože Tonda má kvůli rozbitému zrcadlu sedm let smůly. Mezitím Hubičkovem projíždí zlá královna s falešným princem, který lidem ukazuje hlavu trolího krále jako důkaz, že nad ním zvítězil. Ke zlatníkovi v Hubičkově se dostane zlaté sousoší dětí trolího krále. Ten se snaží zlato roztavit, čímž pukne zlatá skořápka a děti krále trolů jsou volné. Zlá královna jim řekne, že jejich otec je mrtvý, ale namluví jim, že ho zabila Veronika, aby ji pronásledovali.  Veronika s Tondou zjistí, že zrcadlo vyrobili trpaslíci, proto se vydají do jejich skal. Do trpasličích dolů je vstup zakázán, takže trpaslíci chtějí Tondu, Veroniku a prince zabít. Princ ale objeví zrcadlo pravdy, kde se ukáže, že princ je zakletý do psa a trpaslíci mu chtějí pomoct. Dozvídají se, že existovala tři cestovní zrcadla, jedno je na dně moře, jedno Tonda rozbil a třetí má zlá královna. Kvůli smůle Tonda omylem rozbije všechna zrcadla, takže musí utéct. Tonda ale upadne tak nešťastně, že si zlomí páteř. Veronika tedy musí najít pomoc. Veronika se dostane až k místu, kde je pochována královna Sněhurka. Protože Sněhurka byla moc hodná, smí se občas objevovat jako víla. Sněhurka jí vypráví, kdo je a co se stalo, říká jí, že je po celou dobu chránila, aby je zlá královna neviděla v kouzelných zrcadlech, a nabídne jí, že jí splní jedno přání. Veronika má přání dvě, aby se Tonda uzdravil a aby přestal mít smůlu. Sněhurka jí splní obě přání a ještě dá Veronice kouzelné zrcátko. Také jí řekne, že musí najít otrávený hřeben, protože zlou královnu lze porazit jen jedem, a poradí jí, jak se dostat ze skal ven.  Veronika se vrátí za Tondou, a v poslední chvíli zabrání lovci, který je mezitím dohnal, aby mu ublížil. Najdou podle Sněhurčiny rady cestu ven. Cestou se Veronika zrcátka zeptá, kdo je v zemi nejkrásnější. Zrcátko jí ukáže zlou královnu, ve které Veronika s Tondou poznávají Veroničinu matku. Tonda zrcátko zahazuje. Zlá královna má tušení, že ji někdo sleduje. Tonda vypráví Veronice, že předtím, než jeho žena zmizela, se snažila Veroniku utopit.  Po cestě je chytí trolové, kteří se spolčili s lovcem a vezou je na hrad zlé královně. Tondovi a Veronice se podaří z vozu uprchnout, ale prince se jim nepodaří zachránit. Jdou tedy na hrad stále spoutáni pouty a pěšky, protože se blíží korunovace. Dojdou až na rozcestí, kde je rozcestník udávající dvě cesty do královského hradu, jedna je dlouhá 19 mil, druhá je dlouhá 39 mil. Rozhodnou se pro kratší cestu, která vede přes bažiny. Cestou potkají elfky, které jim radí, že chtějí-li bažinu úspěšně přejít, nesmí jíst houby, nesmí pít vodu z bažiny a nesmí v lese usnout. Také se jich ptají, jestli chtějí rozdělit. Když odpoví, že ano, elfky nejenom, že je zbaví pout, ale Tonda a Veronika se ocitají každý na jiném místě bažiny. Tonda narazí na houby, které ho přesvědčují, aby je ochutnal, zatímco on si smaží vajíčka. Pak se objeví Veronika a za chvíli si společně pochutnávají na houbách, pijí vodu z bažiny a za chvíli usnou. Během spánku se jim zdají divoké sny a ze země vyrůstají rostliny, které je postupně omotávají. V poslední chvíli se objeví Vlk, který oba zachrání. Veronika se konečně přizná, že se do Vlka zamilovala.  Veronika, Vlk a Tonda jdou na hrad lesem. Rozhodnou se, že si rozdělají oheň, a Veronika a Vlk se dohodnou, že půjdou na dříví. Vlk Veronice prozradí, že by rád, aby spolu něco provedli. Veronika očekává sex, ale Vlk si chce hrát na schovávanou. Veronika ne moc nadšeně na hru kývne. Nejprve to vypadá, že se Veronice daří úspěšně se před Vlkem schovat, ale Vlk ji nakonec najde díky svému čichu a dojde mezi nimi i k sexu. Když se vrací, Tonda se diví, že ani jeden z nich nenese dříví a všimne si, že Vlkovi kouká ocas, jako kdyby se musel rychle obléknout.  Do hradu se Veronika s Tondou a Vlkem dostávají tajnou skulinou. Dostanou se až do místa, kde nevědí jak dál. V místnosti je jenom německý nápis. Také si všimnou vyškrábaného jména Wilhelm Grimm. Malá myška jim vypráví, že Wilhelm Grimm v kouzelné zemi opravdu byl a Veronice s Tondou dochází, že pohádky bratří Grimmů jsou historií této kouzelné země. Myška jim také přečte nápis, který vykousala na přání Wilhelma Grimma: "Kdo se chce odsud dostat, ať otočí pákou." Veronika s Tondou zkoušejí všechny páky, až se jim otevřou tajné dveře do hradní místnosti. V místnosti si prohlížejí kouzelná zrcadla, když se za nimi objeví zlá královna, která nechce věřit tomu, že Veronika je její dcera. Vlk se lísá do přízně zlé královny, že je konečně přivedl, za což ho zlá královna povýší. Veronice zlá královna vezme otrávenou jehlici a strčí si ji do vlasů.  Vlk dostane úkol uvařit jed. Když jde zlá královna zkontrolovat, jestli jsou s jedem hotoví, přinutí kuchaře, aby se napil. Ten se napije a za chvíli se svalí k zemi. Zlá královna jde sledovat korunovaci.  V hlavním sále královny zkouší falešného prince ze třech zkoušek, jestli je hoden stát se králem. Mezitím Vlk roznáší otrávený nápoj a dává ho každému, jenom na něj nezbude. Díky náhodě falešný princ všechny tři zkoušky zvládne a korunovace může začít. Před korunovací se všichni napijí a za chvíli padají k zemi. Lovec drží Veroniku, aby tomu nemohla zabránit. Vlk se jí snaží pomoct a pere s lovcem. Lovec vystřelí svůj šíp, který ale nakonec zasáhne jeho samotného. Zlá královna se snaží uškrtit Veroniku. Ta v poslední chvíli vytáhne otrávenou jehlici a škrábne zlou královnu po tváři. Královna za chvíli umírá a Veronice je to líto, protože to byla její matka. Za chvíli všichni hosté vstávají ze země, ukazuje se, že nápoj nebyl otrávený, že v něm byl jenom trolí uspávací prášek. Vlk přivádí prince (stále ještě v psí podobě), ten se rozběhne za falešným princem, a když se opět dotknou, opět si vymění podoby.  Princ pak udílí řády. Udělí řád Tondovi a psovi. Veronice dá poupě a Vlkovi glejt, že Vlci jsou rovnoprávní občané čtvrtého království. Na oslavě Vlk žádá o ruku Veroniky, zatímco Tonda ji nutí do jídla. Veronika si uřízne kousek ryby a objeví v něm kouzelný mluvicí prsten. Vlk Veroniku přesvědčuje, aby si ho vzala, protože jejich společné dítě bude potřebovat otce, to samé jí říká i kouzelný mluvicí prsten.  Tonda se nakonec rozhodne v kouzelné zemi ještě nějaký čas zůstat, zatímco Veronika s Vlkem se vrací do New Yorku.

Pokračování příběhu.

Autor scénáře Simon Moore, stejně jako někteří diváci, by chtěli, aby bylo natočeno pokračování příběhu. Jeden z možných námětů je, že se Veronice v New Yorku narodí opravdové vlče, a zatímco Vlk bude celý rozradostněn, ona bude chtít, aby získalo lidskou podobu.

Desáté království (v anglickém originále The 10th Kingdom) je pětidílná americká pohádková televizní minisérie z roku 2000 režírovaná Herbertem Wisem a Davidem Carsonem.

The 10th Kingdom is an American fairytale fantasy miniseries written by Simon Moore and produced by Britain's Carnival Films, Germany's Babelsberg Film und Fernsehen, and the US's Hallmark Entertainment. It depicts the adventures of a young woman and her father after they are transported from New York City, through a magical mirror, into a parallel world of fairy tales.


Dějiny.

Mensurální notace ("mensura" = míra, měření) vznikla zdokonalením starší metody chorální rytmické notace ("nota quadrata") v rámci opakujících se neměnných vzorců, tzv. rytmických modů, které vznikly ve Francii kolem roku 1200. Pravidla způsobu notace umožňujícího rytmický zápis hudby formuloval kolem roku 1280 ve svém traktátu "Ars cantus mensurabilis" Franko Kolínský. Po něm je pojmenována první charakteristika černé mensurální notace jako "frankonská notace".  Značně zdokonalený systém umožňující větší rozsah záznamu rytmických hodnot vznikl ve Francii v době rozvoje nového proudu Ars nova ve 14. století, zatímco italská hudba 14. století se vyvíjela vlastní, poněkud odlišnou cestou. Kolem roku 1400 se francouzský systém ujal ve zbytku Evropy a postupně se stal standardním způsobem notace renesanční hudby 15. a 16. století. Po roce 1600 se mensurální notace postupně vyvinula do moderní (taktované) notace.

Černá mensurální notace (asi 1230–1430).

Kolem roku 1280 Franko Kolínský formuloval pravidla tohoto notačního způsobu ve svém traktátu "Ars cantus mensurabilis". Po něm je pojmenována první podoba černé mensurální notace "frankonská" notace. S pomocí frankonské notace bylo poprvé možné poprvé jednoznačně zapsat délkové hodnoty (trvání) v hudbě. Nejdůležitějšími notovými znaménky byly "brevis" a "longa". V tehdejší době byl základní rytmus třídobý, proto má longa trvání tří breves (jedná se o tzv. "perfektní" longa / longa perfecta). V rámci určitého seskupování not může mít také hodnotu dvou breves (tedy "imperfektní" / longa imperfekta), tak např. ve sledu longa – brevis – longa – brevis..., v němž (vždy nedokonalá) longa (2 doby) a brevis (1 doba) dohromady tvoří třídobou jednotku. Rovněž tak mohou jiné notové hodnoty být dvakrát nebo třikrát tak dlouhé, než nejbližší menší notová hodnota. Následující vyobrazení představuje všechny notové hodnoty frankonské notace, počínaje největšími.

Notové hodnoty.

<br> Maxima čili longa duplex — longa — brevis — semibrevis Systém notových typů používaných v mensurální notaci úzce souvisí s moderním systémem. Mensurální nota "brevis" je předchůdcem moderní dvojcelé noty (brevis). Podobně "semibrevis" odpovídá celé notě (semibrevis), "minima" notě půlové (minima), "semiminima" notě čtvrťové a "fusa" notě osminové. Velmi zřídka používala mensurální notace menších hodnot, jako jsou "semifusa" (odpovídající šestnáctinové notě). Naopak zde byly dvě noty s větší hodnotou - "longa" (čtyřnásobek celé noty) a "maxima" (nebo též "duplex longa"), které se dnes již nepoužívají.  Přes tyto nominální shody, však měly mensurální noty podstatně kratší hodnotu trvání, než v moderní notaci. V době od 14. do 16. století autoři skladeb zaváděli nové tvary not pro stále menší rytmické hodnoty a starší noty s dlouhou hodnotou se odpovídajícím způsobem zpomalovaly. Základní metrický vztah long to a short beat shifted z longa–brevis ve 13. století, k brevis–semibrevis ve 14., a semibrevis–minima na konci 15. století a konečně ke vzorci minima–semiminima (tj., půlových a čtvrťových not, neboli minima a crotchet) v moderní notaci. Tím pádem se "semibrevis", původně nejkratší ze všech užívaných notových hodnot, se nyní stala celou notou, běžně užívanou nejdelší hodnotou moderního zápisu.  Původně byly všechny noty psány plné, tzn. se zcela vyplněnými hlavičkami ("černá notace"). V polovině 15. století začali písaři používat prázdné hlavičky not ("bílá notace"), přičemž černé hlavičky not se zachovaly pouze pro vyjádření nejmenších hodnot. Tato změna byla způsobena pravděpodobně přechodem z velmi drahého pergamenového podkladu na papírový, který byl jemnější, a nebyl tudíž tolik vhodný pro vyplňování větších ploch inkoustem.

Ligatury.

Ligatury jsou skupinky not graficky svázaných ("ligare" = svázat, spojit), čímž je obvykle naznačen melismatický zpěv na téže slabice na několika tónech/notách. Ligaturové tvary existují pouze pro noty s hodnotou od "semibrevis" výše. Jejich použití v mensurální je přesah ze staršího modálního rytmického systému, z něhož převzaly některé rytmické vlastnosti.  Rytmické hodnoty ligatur v modální notaci byly založené na metrickém základu ligaturních neum, které se dříve používaly pro záznam gregoriánského chorálu. V modální notaci ligatury představovaly pravidelné rytmické sekvence krátkých a dlouhých not, které obvykle zahrnovaly skupinky jedné či více počátečních krátkých not (tj., "breves") a jednu dlouhou notu finální (tj., "longu"). V mensurální notaci toto pravidlo zevšeobecnělo, přičemž všechny ostatní rytmické kombinace byly chápány jako odklon od tohoto základního vzorce. Ve středověké terminologii byla ligatura chápána jako "perfectio" ("perfekce"), jestliže finální nota byla longa (L), ligatura pak měla "proprietas" ("cum proprietate" - tzn. "svou [normální] vlastnost"), jestliže její první nota byla brevis (B).  Stejně tak dvojice not B–L "(cum proprietate et cum perfectione)" mohla být zapsána nejzákladnějším ligaturním tvarem, přejatým z cantu planu, totiž klesající "clivis" () a stoupající "podatus" (). Podobně skupinky tří not B–B–L mohly být zapsány některou z přejatých "ternarií" (neumou o třech notách), např. "porrectus" (, směr dolů-nahoru), "torculus" (, směr vzhůru a dolů), nebo "scandicus" (, směr vzhůru-vzhůru).  Pokud měla být výjimečně první nota "longa", naznačovalo se to obrácením její vizuální "vlastnosti", zejména užití počáteční nožičky: u kleasjící "clivis" se nožička směrem dolů odebrala (), přičmž se naopak jiná přidala ke stoupajícímu "podatu" ( nebo ).

Proporce a kolorace.

Jednotlivé skladby nebyly omezeny na jeden druh "temp" a "prolatií". Metra mohla být prodlužována i v průběhu skladby, buď vložením nového mensuračního znaménka, nebo užitím číselné proporce. "3" značí, že všechny noty se zkracují na 1/3 původní hodnoty, "2" znamená dvojité tempo. Zlomek "" značí tři ve dvou dobách atd. Proporcí 2 se obvykle rozumí stejný efekt, jako použití dělícího znaménka se svislou nožičkou ( = ).  Užití číselné proporce může být spojeno s užitím jiných základních mensur v poměrně obsáhlý systém. To vedlo k mnoha pochybnostem a kontroverzí ohledně správné interpretace těchto notačních systémů, a to jak v soudobé teorii, tak v moderní muzikologii.  Dalším způsobem změny metrické hodnoty not je "kolorace". Tato metoda spočívala skutečně v barevném označení rytmicky odlišných not. V raném období, kdy běžné noty byly černé, se odlišné noty zapisovaly červeně, nebo (později) s prázdnou hlavičkou. V pozdějším období, tomu bylo přesně naopak. Obyčejné noty byly prázdné, a zvláštní noty byly plné (černé). V obou případech byly "kolorované" noty chápány jako původní hodnoty a jsou vždy imperfektní vzhledem k jejich dalšímu menšímu dělení.  Kolorace použitá ve skupince breves (př. [a]) se nazývá "color temporis", ve skupince semibreves (př. [b–c]) je "color prolationis". Výsledný rytmický efekt, vyjádřený v moderní notaci, se poněkud liší podle toho, zda dotyčné noty byly původně perfektní nebo imperfektní vzhledem k základní mensuraci skladby. Použitá u perfektních not (př. [a–b]), vytvoří kolorace efekt hemioly: tři binární rytmické skupinky namísto obvyklých dvou "ternarií", avšak s nejbližšími menšími časovými jednotkami (semibreves in [a], minims in [b]) zůstaly konstantní. Při použití u not, které vzhledem ke své původní hodnotě již byly imperfektní (př. [c]), bude kolorace znít jako skupinka triol, se všemi rytmickými jednotkami zmenšenými o 2/3 hodnoty. Jiný zvláštní případ kolorace byla aplikace na skupinku jedné "semibrevis" následované "minimami", zvanými "color minor" (př. [d]). Ačkoli bychom logicky očekávali triolové skupinky (), naproti tomu se konvenčně ustálily jako tečkovaná skupinka shodná s tečkovanými minimami a semiminimami (všimněte si, že v kontextu bílé notace, vypadaly kolorované – tj. začerněné – verze "minimy" ve skupince "color minor" jako normální "semiminima", ale nominálně se jednalo o jiný typ noty.)  Kolorované noty (tehdy psané červeně) poprvé použil Philippe de Vitry, a ty se rozvinuly v tzv. ars subtilior na koci 14. století.  Příklad nahoře, šanson "Belle, bonne, sage" od Baude Cordiera, napsaný jako rukopis ve tvaru srdíčka, je rytmicky jednotná ukázka "artis subtilior". Využívá různé druhy notačních technik kvůli změnám rytmů:

Mensurální notace ("mensura" = "míra", tj. "měřitelná notace", někdy též "frankonská notace" podle jejího zakladatele Franka Kolínského) je systém hudebního zápisu (hudební notace), v praxi používaný v evropské vokální polyfonní hudbě od druhé poloviny 13. století do do doby kolem roku 1600.

Mensural notation is the musical notation system used for European vocal polyphonic music from the later part of the 13th century until about 1600. The term "mensural" refers to the ability of this system to describe precisely measured rhythmic durations in terms of numerical proportions between note values. Its modern name is inspired by the terminology of medieval theorists, who used terms like "musica mensurata" ("measured music") or "cantus mensurabilis" ("measurable song") to refer to the rhythmically defined polyphonic music of their age, as opposed to "musica plana" or "musica choralis", i.e., Gregorian plainchant. Mensural notation was employed principally for compositions in the tradition of vocal polyphony, whereas plainchant retained its own, older system of neume notation throughout the period. Besides these, some purely instrumental music could be written in various forms of instrument-specific tablature notation.


Výrobce.

Zakázku realizovala společnost Northrop Grumman Ship Systems v loděnicích Avondale Shipyard. Při stavbě lodi bylo použito 7,5 tun oceli z trosek TWC "(Světové obchodní centrum zničené teroristickým útokem 11. 9. 2001)".

Služba.

Loď byla spuštěna na vodu 19. prosince 2007 a 1. března 2008 pokřtěna v New Yorku, patronem lodi se stala Dotty Englandová "(manželka Gordonuo R. Englanda)", 21. srpna 2008 byla následně předána do služby americkému námořnictvu US Navy. Do plné služby byla nasazena koncem roku 2009. Domovským přístavem je Naval Station Norfolk.  Loď dostala do vínku motto Never forget, tj. "Nikdy nezapomeneme". Dalšími podobnými loděmi by měly být USS "Somerset" (věnovaná na památku obětem letu 89) a USS "Arlington" (věnované obětem útoku na Pentagon).

Určení a výzbroj.

Plavidlo je určeno pro rychlé výsadkové operace jako podpůrné plavidlo, čemuž odpovídá i výzbroj.  Základní výzbroj tvoří dva 30mm kanóny na přední a zadní palubě, dva raketomety RIM-116 s velkou účinností na krátkou vzdálenost. Řízené střely země-vzduch z těchto raketometů mají infračervené navádění a jsou určeny proti vzdušným cílům. Každý raketomet (hmotnost pouhých 5770 kg) je schopen vypálit během několika sekund 21 střel do vzdálenosti 7,5 km.  Ve výzbroji jsou dále 2 letouny Boeing V-22 Osprey s kolmým startem a 2 helikoptéry Sikorsky CH-53E Super Stallion nebo čtyři helikoptéry CH-46 Sea Knight, čtyři helikoptéry Bell AH-1 Cobra nebo čtyři helikoptéry Bell UH-1 Iroquois.  Detekci lodi ztěžuje použití pasivních i aktivních prvků technologie stealth. O dalším technickém vybavení lodě nejsou dostupné relevantní informace, lze však předpokládat, že loď je vybavena celou řadou špičkových technologií v oblasti konstrukce, materiálu i elektroniky.

Technická data.

Válečná loď USS New York, třídy San Antonio je dlouhá 208 m, posádku tvoří 361 námořníků, výtlak plavidla je 24 900 tun, nejvyšší rychlost 22 uzlů (41 km/h).  Loď je poháněna čtyřmi turbokompresorovými naftovými motory Kolt Pielstick.

USS New York (LPD-21) je válečná loď amerického námořnictva třídy "San Antonio" řazená do kategorie amphibious transport dock. Loď na své palubě nese 700 vojáků americké námořní pěchoty, které může dopravit na břeh a podporovat pomocí tří základních systémů používaných americkou námořní pěchotou – výsadkovými vznášedly Landing Craft Air Cushion, vozidly Expeditionary Fighting Vehicle a letouny V-22 Osprey.

USS "New York" (LPD-21) is a and the fifth ship of the United States Navy to be named after the state of New York.


Mládí a kariéra.

Mark Farner se narodil jako druhý ze čtyř sourozenců v rodině Betty a Deltona Farnerových. Svou kariéru začal ve skupině Terry Knight and The Pack (1965-1966), The Bossmen (1966), The Pack (The Fabulous Pack) (1967-1968), od roku 1969 hrál ve skupině Grand Funk Railroad (později zvané Grand Funk) kde s ním hráli Don Brewer (bicí) a Mel Schacher (baskytara). Craig Frost (klávesy) se ke skupině připojil v roce 1973.

Grand Funk.

Farner byl kytaristou a vedoucím zpěvákem v Grand Funk Railroad a také autorem většiny jejich skladeb. Jejich nejznámější skladbou je "I'm Your Captain (Closer to Home)" z roku 1970.  Skladba Grand Funk "We're An American Band" dosáhla #1 v žebříčku Hot 100 v den Markových 25. narozenin.

Po Grand Funk.

Poté co se Grand Funk v roce 1976 rozpadli, Farner vydal v roce 1977 své první sólové album, v roce 1978 pak druhé, "No Frills" (obě u Atlantic Records). V roce 1981 Farner a Don Brewer představili novou sestavu Grand Funk a nahráli dvě alba "Grand Funk Lives" a "What's Funk?". Farner pak odešel znovu na sólovou dráhu v roce 1988 a nahrál "Just Another Injustice" u Frontline Records. Dalším jeho počinem u Frontline bylo v roce 1991 album "Some Kind of Wonderful", které představilo klasický hit Grand Funk stejného jména. Farner získal úspěch se skladbou Johna Belanda "Isn't it Amazing", která mu přinesla nominaci na cenu Dove Award a získal pozici #2 v žebříku Christian Contemporary charts.  V 90. letech Farner spolu s bývalým editorem "Freedom Reader" Steve Lisukem založil společnost Lismark Communications. Brzy poté Farner vydal své sólové album na své vlastní znače LisMark Records.  Farner cestoval od roku 1994 do 1995 s Ringo Starr's Allstars, kde též působili Randy Bachman, John Entwistle, Felix Cavaliere, Billy Preston a Ringův syn Zak Starkey.  Koncem 90. let se Farner znovu spojil s Grand Funk, ale po třech letech odešel aby se věnoval sólové kariéře. V současnosti vystupuje se svou vlastní skupinou N'rG, která hraje směs repertoáru Grand Funk a Farnerových vlastních věcí.

Mark Fredrick Farner (29. září 1948, Flint, Michigan) je americký zpěvák, kytarista a skladatel, známý jako sólový zpěvák a kytarista skupiny Grand Funk Railroad, který se později věnoval soudobé křesťanské hudbě.

Mark Fredrick Farner (born September 29, 1948) is an American singer, guitarist and songwriter, best known as the lead singer and lead guitarist for Grand Funk Railroad, and later as a contemporary Christian musician.


Sportovní kariéra.

Stala se první Američankou, která vyhrála olympijské hry ve sjezdu a také první, která zvítězila v celkové klasifikaci Světového poháru, a to v letech 2008, 2009, 2010 a 2012. Se čtyřmi velkými křišťálovými glóby je historicky na druhém místě za šesti trofejemi Annemarie Moserové-Pröllové. Dále také vyhrála dílčí části Světového poháru ve sjezdu, Super G a kombinaci a získala tak již patnáct malých křišťálových glóbů. Na Světovém šampionátu 2009 se stala dvojnásobnou mistryní světa ve sjezdu a Super-G.

Světový pohár: Rekordmanka v počtu vyhraných závodů.

Do sezóny 2018/2019 ve Světovém poháru vyhrála 82 závodů. Dne 23. ledna 2016 překonala rekordní zápis Moserové-Pröllové v počtu vítězných sjezdů, když Američanka ovládla třicátý osmý z nich.  Poté, co zvítězila v úvodním závodu sezóny 2011/2012 – obřím slalomu, stala se pátou lyžařkou historie, které se podařilo vyhrát všech pět disciplín Světového poháru – sjezd, Super G, obří slalom, slalom a superkombinaci.  V sezóně 2011 obhájila tři malé křišťálové glóby. Celkové vítězství ji však uniklo o tři body, když do posledního obřího slalomu v Lenzerheide, který byl ovšem zrušen pro teplotní podmínky, nasbírala 1 725 bodů a vítězná Maria Rieschová pak 1 728 bodů.  V podzimní části sezóny 2013 vynechala několik závodů kvůli problémům se zažíváním. Na mistrovství světa ve Schladmingu si 5. února 2013 po krkolomném pádu způsobila vážné zranění pravého kolena při úvodním závodu šampionátu Super-G, když se jí po skoku v polovině trati podlomilo koleno. Následkem pádu došlo k přetržení křížového i postranního vazu a zlomení hlavice holenní kosti. Sezóna tak pro ni předčasně skončila. Přesto v ní získala malý glóbus pro celkovou vítězku sjezdu, když byl 13. března 2013 zrušen poslední sjezd v Lenzerheide, čímž udržela náskok jediného bodu před Slovinkou Mazeovou.  Po sedmi měsíční pauze strávené rehabilitací se rozhodla vrátit do závodního procesu. Měla jediný cíl stihnout OH v Soči. Při závodech ve francouzském Val d'isere se jí při nájezdu na kompresi podlomilo koleno, obnovila si zranění a její comeback tak skončil. Musela podstoupit druhou operaci téhož kolene a rozloučit se z účastí na OH.  K závodění se vrátila 5. prosince 2014 sjezdem v kanadském Lake Louise. V prvním závodě dojela na 8. místě. Následující den v dalším sjezdovém závodě vyhrála. Poté dojela druhá v Super G. Držitelkou rekordu v počtu vítězství ve Světovém poháru byla s 62 vítězstvími Annemarie Moserová-Pröllová. Vonnové scházely k vyrovnání rekordního počtu pouze dvě prvenství.  První z nich dosáhla 20. prosince 2014 ve Val d'isere. V italské Cortině pak 18. ledna 2015 vyrovnala rekord. Následující den vyhrála Super G a překonala Rakušanku Moserovou-Pröllovou, držící rekord od 70. let 20. století. Stala se nejúspěšnější ženou v historii Světového poháru. Pouze Ingemar Stenmark dosáhl na vyšší počet 86 výher.

Osobní život.

Narodila se v minnesotském hlavním městě Saint Paul a vyrostla v nedaleké obci Burnsville, která je součástí této aglomerace. Poprvé se na lyže postavila ve dvou letech, poté se stala členkou proslulé školy Ericha Sailera v Buck Hill, ze které vzešla také slalomářka Kristina Koznicková. Její otec Alan Kildow byl juniorským mistrem Spojených států v alpském lyžování.  V deseti letech se potkala s olympijskou vítězkou v lyžování Picabo Streetovou, jež byla jejím vzorem. Setkání učinilo dojem i na Streetovou, která se později stala její lyžařskou poradkyní. Předtím než se na konci 90. let přestěhovala s rodinou do coloradského střediska Vail, dojížděla tam trénovat po řadu let.  Navštěvovala Missourskou univerzitu. Jejími přezdívkami jsou „Kildon”, „Don Don” a „The Don.“  Dne 29. září 2007 se provdala v Silver Lake Lodge v Deer Valley za bývalého amerického lyžaře a olympionika ze ZOH 2002 v Salt Lake City Thomase Vonna. Po čtyřech letech došlo k odloučení manželů a na počátku roku 2013 bylo dokončeno rozvodové řízení.  Během evropské části Světového poháru byl do roku 2009 americký tým ubytován v tyrolském Kirchbergu, následně měla také sídlo v Kaprunu.. Nejkurióznější trofejí se stala kráva Olympe z Kirchbergu, jíž získala vítězstvím ve Val D’Isère 2005. Krávu zvolila namísto peněžního šeku..  Často pobývala v domově blízké kamarádky a soupeřky Marie Rieschové v Garmisch-Partenkirchenu. K ochlazení vztahů došlo po konci sezóny 2011, kterou Němka těsně vyhrála a Američanka ji nepopřála. Vonnová pak nebyla přítomna na její svatbě v dubnu 2011. Přátelské vztahy do konce téhož roku obě znovu navázaly.  V roce 2010 nafotila sérii snímků tematicky inspirovaných rolí Sharon Stoneové ve filmu "Základní instinkt", na nichž pózovala ve spodním prádle. Téhož roku se také představila ve "Sports Illustrated Swimsuit Issue", s olympioničami z Vancouveru 2010. Podruhé se pak v plakovém vydání objevila v roce 2016, se snímky malby na tělo – bodypaintingu.  Plynně hovoří německy. Opakovaně byla hostem ve sportovních pořadech rakouské televize ORF.  V březnu 2013 zveřejnila na facebookovém profilu informaci, že udržuje partnerský vztah s golfistou Tigrem Woodsem. V květnu 2015 oznámili oba sportovci na sociálních sítích rozchod. Po vztahu s trenérem NFL Kenanem Smithem se jejím partnerem v červnu 2018 stal hokejový obránce NHL a držitel Norrisovy trofeje P.K. Subban.

Vítězství ve Světovém poháru.

Sezonní vítězství – křišťálové glóby.

20 křišťálových glóbů (4 celkově, 8 sjezd, 5 super-G, 3 kombinace)

Lindsey Caroline Vonnová, rodným jménem Lindsey Kildow, (* 18. října 1984 Saint Paul, Minnesota) je bývalá americká reprezentantka v alpském lyžování, specializující se především na sjezd a Super–G, která ve světovém poháru závodila mezi lety 2000–2019.

Lindsey Caroline Vonn ( ; born October 18, 1984) is an American former World Cup alpine ski racer on the US Ski Team. She won four World Cup overall championships—one of only two female skiers to do so, along with Annemarie Moser-Pröll—with three consecutive titles in 2008, 2009, and 2010, plus another in 2012. Vonn won the gold medal in downhill at the 2010 Winter Olympics, the first one for an American woman. She also won a record eight World Cup season titles in the downhill discipline (2008–2013, 2015, 2016), five titles in super-G (2009–2012, 2015), and three consecutive titles in the combined (2010–2012). In 2016, she won her 20th World Cup crystal globe title, the overall record for men or women, surpassing Ingemar Stenmark of Sweden, who won 19 globes from 1975 to 1984. She has the second highest super ranking of all skiers, men or women.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 39 metrů na pomezí intenzivně zemědělsky obdělávaného Charodského údolí a náhorní planiny Ramot Isachar, respektive vrchu Giv'at Kumi coby jejího předpolí. Dál k severu stojí vrch Micpe Zikaron, podél něhož stéká do údolí vádí Nachal Šejzafim. Jižně od obce začíná zcela rovinaté Charodské údolí.  Vesnice je situováa 23 kilometrů jihozápadně od Galilejského jezera, 16 kilometrů západně od řeky Jordán, cca 10 kilometrů severozápadně od města Bejt Še'an, cca 80 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 47 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Ejn Charod Ichud obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Výjimkou jsou vesnice Na'ura, Tamra a Tajbe, které obývají izraelští Arabové, ležící cca 6 kilometrů severním směrem. Společně se sousedními kibucy Ejn Charod Me'uchad a Tel Josef vytváří Ejn Charod Ichud souvislou aglomeraci s cca 1700 obyvateli.  Kibuc leží 5 kilometrů severně od Zelené linie, která odděluje Izrael od okupovaného Západního břehu Jordánu.  Ejn Charod Ichud je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 71. Jižně od ní leží, naproti kibucu, komplex úřadů Oblastní rady Gilboa. Odbočuje tu z ní k severu lokální silnice číslo 716.

Dějiny.

Ejn Charod byl založen v roce 1921 K založení došlo 22. září 1921. Vznik kibucu iniciovali osadníci napojení na pracovní oddíly Gdud ha-Avoda, kteří se přistěhovali do tehdejší mandátní Palestiny v rámci třetí aliji. Usadili se poblíž sladkovodního pramene Ma'ajan Charod. Zpočátku žili ve stanech. Okolí kibucu Ejn Charod bylo tehdy bažinatou krajinou, ve které se kromě nepočetných arabských zemědělců rozkládaly jen močály a kterou obývala stáda vodních bůvolů. Původně se nacházela vesnice o něco jižněji, cca 3 kilometry jihozápadním směrem, na úpatí masivu Gilboa přímo u zmíněného pramene. Teprve v roce 1930 se kibuc přesunul definitivně do nynější lokality.  Ejn Charod byl historicky prvním kibucem. Za první kibuc sice bývá považována Deganija založená roku 1909, ale ta byla stejně jako další nejstarší kolektivní osady jen velmi malou komunitou nazývanou oficiálně kvuca. Když počátkem 20. let 20. století do tehdejší Palestiny začali proudit početní přistěhovalci v rámci třetí alije, navrhl Šlomo Lavi - jeden ze sionistických předáků, aby byly zakládány větší kolektivní vesnice, které se měly opírat o zemědělství i průmysl, a pro ně byl použit poprvé výraz kibuc. Prvním takovým skutečným kibucem byl Ejn Charod. Zakladatelé Ejn Charod se hned zpočátku ocitli ve sporu s odborovou centrálou Histadrut. Ta chtěla v tomto regionu založit další židovské vesnice podle svých představ. Proto ji předešli a zbudovali nedaleko odtud Tel Josef jako satelitní kibuc. Kromě těchto dvou tehdy během 100 dnů vznikly v Jizre'elském údolí ještě další dvě židovské vesnice, a to nynější Kfar Jechezkel a Nahalal. V červenci 1923 došlo mezi obyvateli Ejn Charod k rozkolu. Stoupenci Gdud ha-Avoda se pak přestěhovali do nedalekého Tel Josef, zatímco zbylí obyvatelé Ejn Charod přešli pod vliv Histadrutu. Ejn Charod si během 20. a 30. let 20. století udržel významný vliv na politické směřování kibuců. V květnu 1924 se zde konala konference Achdut ha-Avoda, na které se odhlasovala strategie dalšího zakládání velkých kibuců. V srpnu 1927 pak zde byla založena nová střechová organizace části kibuců (ha-Kibuc ha-Me'uchad). Roku 1934 zde začalo pořádání zemědělských kurzů pro nové židovské přistěhovalce, kteří pak byli směřováni k zakládání vlastních osad. Před vznikem státu Izrael zde byla silná místní organizace vojenských jednotek Palmach. V srpnu 1941 Britové provedli v Ejn Charod razii, při které pátrali po zbraních. V dubnu 1927 byl Ejn Charod jednou ze zastávek československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka na jeho cestě po Palestině. Šlo o první návštěvu hlavy státu v Palestině po první světové válce.  Roku 1949 měla vesnice 1120 obyvatel a rozlohu katastrálního území 14 078 dunamů (14,078 kilometrů čtverečních).  V roce 1951 došlo k ideologickému rozkolu v organizaci izraelských kibuců, který se přenesl i mezi místní obyvatele. Spor pak vedl k rozdělení kibucu Ejn Charod na dvě samostatné obce: Ejn Charod Ichud (severní polovina) a Ejn Charod Me'uchad (jižní polovina). Obě vesnice i nadále sdílely některé veřejné služby a školské instituce. Ejn Charod Ichud měl blíže k středolevicové politické straně Mapaj a byl začleněn do organizace Ichud ha-Kvucot ve-ha-Kibucim, zatímco Ejn Charod Me'uchad tíhnul k levicové straně Mapam. Ještě v lednu 1953 tu došlo mezi stoupenci Mapaj a Mapam ke dvěma násilným střetům. K administrativnímu oddělení obou části kibucu došlo roku 1952. Podle některých pramenů až roku 1955. Později se ale ideologické rozpory způsobené rozkolem v 50. letech 20. století vytrácely a dnes patří obě vesnice do stejné organizace Kibucové hnutí (ha-Tnu'a ha-Kibucit), byť administrativně si obě uchovávají samostatnost.  Ekonomika kibucu Ejn Charod Ichud je založena na zemědělství a průmyslu. V obci funguje zdravotní středisko, plavecký bazén, sportovní areály a předškolní péče o děti.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Ejn Charod Ichud je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ejn Charod Ichud Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 543 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 1,6 %. "* údaj za rok 1949 zahrnuje obyvatelstvo tehdy ještě jednotného kibucu Ejn Charod, tedy obou nynějších samostatných obcí Ejn Charod Ichud a Ejn Charod Me'uchad)"

Ejn Charod Ichud ( עֵין חֲרוֹד אִחוּד, Ein Harod Ihud, v oficiálním seznamu sídel En Harod Ihud) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Gilboa.

Ein Harod (Ihud) () is a kibbutz in northern Israel. Located in the Jezreel Valley near Mount Gilboa, it falls under the jurisdiction of Gilboa Regional Council. In it had a population of.


Rodinný původ.

Infant don Pedro se narodil v Lisabonu jako syn krále Jana V. a jeho manželky doni Marie Anny Habsburské (1683-1754). Třebaže byl až třetím synem, byl favorizovaným dítětem svých rodičů. Z otcovy strany byl vnukem krále Petra II. a jeho manželky "Marie Sofie von Pfalz-Neuburg", z matčiny strany byl vnukem římského císaře Leopolda I. a "Eleonory Magdaleny von Pfalz-Neuburg", tzn. jeho babičky byly sestry. Byl bratrem krále Josefa I. Portugalského a švagr španělského krále Ferdinanda VI., manžela jeho sestry Marie Barbary.

Manželství a děti.

Z dynastických důvodů se Petr 6. června 1760 oženil se svou neteří Marií I. Portugalskou. Následníkem jeho otce Jana V. se totiž stal Petrův starší bratr Josef I., který měl čtyři dcery, ale žádného mužského potomka; stál tak před volbou, zda má trůn zdědit jeho nejstarší dcera Marie, nebo jeho mladší bratr Petr. Jejich sňatek, pro který z důvodu blízké příbuznosti bylo nutno získat papežský dispens, vyloučil všechny pochybnosti o následnictví. Z jejich šesti potomků tři zemřeli v dětském věku. První syn Josef František zemřel rok po svatbě bez potomků, druhý záhy po narození a teprve třetí syn Jan se stal nástupcem své matky na portugalském trůně jako Jan VI. Portugalský.

Nástup na trůn a poslední léta.

Petrova manželka Marie nastoupila na trůn v roce 1777 po smrti svého otce Josefa I. Vzápětí se nechal Petr také korunovat králem jako Petr III, třebaže se vládních záležitostí neúčastnil. Za vlády manželské dvojice řada antiklerikálních reforem, které za vlády jejich předchůdce Josefa I. realizoval jeho první ministr Sebastião José de Carvalho e Melo (známější spíše pod jménem "markýz de Pombal"), byla vzata zpět.  Petr III. zemřel v Královském paláci Ajuda v roce 1786, řadu let před napoleonskou invazí do Portugalska a exilem královské rodiny do Brazílie.

Petr III. Portugalský (plným jménem portugalsky "Pedro Clemente Francisco José António de Bragança"), 5. července 1717, Lisabon - 25. května 1786), Sintra, byl portugalský infant a portugalský král v letech 1777 až 1786.

Peter III (Portuguese: "Pedro III") () (5 July 1717 – 25 May 1786), nicknamed the Builder, became King of Portugal "jure uxoris" by the accession of his wife and niece Queen Maria I in 1777, and co-reigned alongside her until his death.


Život.

Narodila se v létě 1156 jako nejstarší dcera anglického krále Jindřicha II. a akvitánské vévodkyně Eleonory. Jméno získala na počest babičky Matyldy, Jindřichovy matky.  15. dubna 1165 při návštěvě kolínského arcibiskupa Rainalda z Dasselu v Rouenu došlo k dohodě o budoucím sňatku s rozvedeným pětatřicetiletým saským a bavorským vévodou Jindřichem Lvem. Na podzim 1167 ji matka vyprovodila i s výbavou do Doveru, odkud Matylda s doprovodem odplula do Německa. Svatba proběhla 1. února 1168 v mindenském dómu a oslavy se konaly na hradě v Brunšviku.  V době sňatku byl Jindřich Lev na výsluní moci, byl blízkým spojencem svého příbuzného císaře Fridricha Barbarossy, který měl také přímý podíl na sjednání jeho sňatku s Matyldou. Roku 1174 Jindřich Lev odmítl Fridricha vojensky podpořit při tažení do Itálie a císař tak prohrál v bitvě u Legnana. O pět let později se Jindřich Lev odmítl dostavit ke smírčímu soudu ve Wormsu a v lednu 1180 nad ním ve Würzburgu byla vynesena říšská klatba a říšské sněmy se usnesly o konfiskaci jeho dvou vévodství. V listopadu 1181 se v Erfurtu Jindřich Lev Fridrichovi podrobil, mohl si pak ponechat Brunšvik a Lüneburg, ale byl odsouzen odejít z říše.  V červenci 1182 se tak Matylda s celou rodinou vrátila k otcovu dvoru v Normandii. Jindřich se na podzim vydal na pouť do Compostely a Matylda pobývala v Argentanu, kde na ni skládal oslavné písně Bertrand z Bornu. Na jaře 1184 se manželé přesunuli do Anglie, kde se narodil nejmladší syn Vilém a díky zprostředkování Jindřicha II. se mohla rodina na jaře 1185 vrátit do Brunšviku. Roku 1188 stále nedůvěřivý Fridrich Barbarossa vytáhl na křížovou výpravu a přiměl Jindřicha Lva, který účast kvůli vysokému věku odmítl, aby opět opustil území říše a odešel do Anglie. Matylda zůstala v Brunšviku a tam také v létě 1189 zemřela. Byla pohřbena v místní katedrále sv. Blažeje, kde se v hlavní lodi dochoval její a Jindřichův vápencový náhrobek.

Matylda Anglická řečená Maud (francouzsky "Mathilde d'Angleterre", německy "Mathilde von England", 1156 – 28. června/13. července 1189, Brunšvik) byla bavorská a saská vévodkyně z dynastie Plantagenetů. Je považována za pramáti všech pozdějších Welfů a múzu trubadúra Bertana z Bornu, jenž jí věnoval dvě písně o lásce a přirovnal ji k Heleně Trojské.

Matilda of England (, also called Maud; 6 January 1156 – 28 June 1189) was the eldest daughter of King Henry II of England and Eleanor of Aquitaine. Through her marriage with the Welf duke Henry the Lion, she was Duchess consort of Saxony and Bavaria from 1168 until her husband's deposition in 1180. She was named after her grandmother Matilda of England.


Charakteristiky inteligentních sítí.

Plná automatizace.

Zahrnuje digitální kontrolní a řídicí systém, integrované senzory monitorující chování sítě a automatické obnovování provozu po poruše. Součástí je dostupnost informací v reálném čase o zatížení sítě, kvalitě dodávky, přerušení apod.

Plná integrace zákazníků.

Její podstatou je vybavení zákazníků digitálními měřidly s obousměrným tokem informací v reálném čase, která umožňuje tvorbu cenových tarifů podle aktuální situace v síti (tzv. „chytré/inteligentní elektroměry“). Umožňuje zákazníkům efektivně řídit spotřebu, např. ohřev vody, praní prádla či dobíjení baterií v době s volnou výrobní kapacitou.

Adaptace na různé způsoby výroby elektřiny.

Rozvoj inteligentních sítí začal především v období, kdy se do rozvodové soustavy začaly zapojovat menší zdroje elektřiny, které jsou těžce predikovatelné. Např. solární elektrárny a větrné elektrárny, plynové mikroturbíny a dalších decentralizované výrobní technologie, což dává příležitost zákazníkům vyrábět elektřinu z vlastních zdrojů a její přebytky prodávat do sítě. Sluneční svit nebo síla větru se dá velice složitě predikovat na všech místech, kde jsou tyto decentralizované zdroje umístěné. Díky tomu, že inteligentní sítě zasílají v pravidelných intervalech informace o spotřebě z jednotlivých odběrných míst, lze regulovat výkon například v uhelných elektrárnách.

Chytré sítě v České republice.

V České republice začíná s rozvojem chytrých sítí energetická společnost ČEZ. V rámci svého programu budoucího rozvoje FutureMotion vyčlenila tzv. „Smart Region“ ve kterém začne s implementací chytrých elektroměrů a postupným zaváděním inteligentních sítí. Za tento region bylo zvoleno Vrchlabí. Ten poslouží k prokázání úspor, které díky rozsáhlému využívání nízkého tarifu k topení a ohřevu v ČR nemusí být průkazné a chytré sítě mohou být naopak velmi nákladné jako v Boulderu (SmatGridCity 2008) v USA.

Inteligentní sítě (anglicky "smart grid") jsou silové elektrické a komunikační sítě, které umožňují regulovat výrobu a spotřebu elektrické energie v reálném čase, jak v místním, tak v globálním měřítku.

A smart grid is an electrical grid which includes a variety of operation and energy measures including smart meters, smart appliances, renewable energy resources, and energy efficient resources. Electronic power conditioning and control of the production and distribution of electricity are important aspects of the smart grid.


Děj.

Hlavním hrdinou je Wong Fei-Hung, který cestuje vlakem zpět domů se svým otcem, mezi lidmi váženým doktorem. Během cesty však narazí na zloděje, který se mu pokusí ukrást kořen ženšenu v domnění, že se jedná o nefritovou pečeť. Zloděj mu uteče a Fei-Hung při příjezdu domů zjišťuje záměnu. Nefritová pečeť, ale patří britskému velvyslanci, který pašuje čínské památky do Anglie. Fei-Hung musí klamat svého otce, požadujícího ženšen, který slíbil svému příteli. Pro své triky k oklamání otce Fei-Hung využívá své matky a nešikovného bratra. Mezitím se na scéně objevují komplicové britského velvyslance, kteří žádají nefritovou pečeť zpět. Fei-Hung je mistr bojového stylu "Opilý bojovník" a tak nemá problémy své protivníky porazit. O pár dnů později se u jeho dveří objevuje zloděj, kterého potkal ve vlaku. Ten mu vrací ženšen a žádá o vrácení pečetě. To už komplicové chystají pomstu a při boji zemře. Fei-Hung spolu se svým přítelem, taktéž mistrem bojových umění, se vydávají do domu velvyslance, aby získali pečeť zpět. Jsou však zajati a velvyslanec žádá výkupné - otcovu školu bojových umění. Otec dohodu přijímá a chlapci jsou propuštěni. Následující den se Fei-Hung a jeho přátelé vydávají zpět, aby se pomstili.

Hudba.

Seznam písniček chronologicky:

Tržby.

Film "Legenda o opilém Mistrovi" byl velmi úspěšný v Hongkongu, kde celkově během promítání vydělal 40 971 484 hongkongských dolarů. Úspěch byl poněkud překvapující, vzhledem ke zprávám o napětí mezi Chanem a Lau Kar Leung, který tvrdil, že v 90. letech již móda kun-fu pominula.  O šest let měl film premiéru v Jižní Americe v celkem 1 345 kinech. Film byl přejmenován na "Legenda o opilém Mistrovi" (původně The Drunken Master II) a během premiérového víkendu vydělal 3 845 278$ (2 865$ za kino) a celkově 11 555 43$.

Legenda o opilém Mistrovi (v originálu Drunken Master II.) je hongkongská akční komedie, kterou režíroval Chia-Liang Liu spolu s představitelem hlavní role Jackiem Chanem. Účinkují v něm Jackie Chan, Ti Lung, Anita Mui, Lau Kar-Leung, Andy Lau a Felix Wong. Film měl premiéru v Hongkongu 3. února 1994, ve Spojených státech proběhla premiéra až 20. října 2000. V Jižní Americe byl film pojmenován jako Legenda o opilém Mistrovi a tento název dostal i v České republice. Film navazuje na předchozí díl "Mistrův syn (orig. Drunken Master)" a dočkal se i pokračování s názvem "Drunken Master III", které ale mělo jiné herecké obsazení a po premiéře se stalo propadákem.

Drunken Master II () is a 1994 Hong Kong action-comedy kung fu film directed by Lau Kar-leung and Jackie Chan, who stars as Chinese martial arts master and folk hero of Cantonese ethnicity, Wong Fei-hung. It was Chan's first traditional style martial arts film since "The Young Master" (1980) and "Dragon Lord" (1982). The film was released in North America as The Legend of Drunken Master in 2000.


Život.

Datum jeho narození nebylo nikdy přesně zjištěno, ale většina pramenů uvádí dobu mezi léty 1887–1891. Vyrůstal jako jedno z dvanácti dětí Billa a Annie Pattonových, kteří měli farmu na jihu státu Mississippi. Jeho otec však na sklonku devatenáctého století získal práci v severní části delty, na farmě Willa Dockeryho. Charlie Patton patří k nejstarším představitelům hudebního stylu jež se nazývá Delta Blues (neboli blues pocházející s regionu mississippské delty). Kdy přesně a za jakých okolností se tento žánr zrodil, dnes už jen těžko zjistíme. Víme ale téměř jistě že místem vzniku této hudby byla právě Dockerryho farma do které se Pattonova rodina přistěhovala. Je třeba zdůraznit že Delta Blues mělo v pozdějších letech rozhodující vliv na Rhythm and blues a Rock, je to tedy lidová nebo pololidová hudba jež posléze ovlivnila celosvětovou populární hudbu. O Pattonových muzikantských začátcích toho víme pramálo. Učil se hrát od kytaristy Henryho Sloana o němž se neví více než to, že patřil ke starší více méně anonymní generaci černošských hudebníků, jejichž jednoduchá hudba nesla již většinu znaků pozdějšího blues. Byla však zřejmě harmonicky a textově jednodušší. Mladý Charlie Patton byl prý Henrymu Sloanovi neustále v patách a naučil se od něj hrát na kytaru. Pattonův otec neschvaloval zájem svého syna o hudbu a jednou prý Charliemu uštědřil výprask. Později se však nechal obměkčit a dokonce synovi pořídil kytaru. U Charlieho se brzy projevil značný hudební talent. Stal se jedním z nejznámějších kytaristů v okolí a byl vítaným hostem na sobotních tancovačkách a hudebních zábavách všeho druhu. Patton byl zřejmě neuvěřitelný bavič, při svých vystoupeních prý vyhazoval kytaru do vzduchu a zase ji chytal, bušil do ní, případně hrál s kytarou za krkem. Jeho široký repertoár obsahoval lidové balady, starší pracovní písně, ragtimy a také blues, to se už stalo jakousi černošskou specialitou. Rozuměli jí pouze černoši a obsahovala spoustu podobenství a narážek, kterým běloši nemohli rozumět. Charlie Patton se sám brzy stal vzorem pro další bluesmany. Byli to například: kytarista Willie Brown, který s Pattonem často hrával na druhou kytaru a účastnil se i jeho nahrávacích frekvencí, Tommy Johnson, který přišel do delty jako dospívající mladík a brzy se naučil hrát blues Pattonovým stylem, Son House mimořádný bluesový kytarista a zpěvák, jenž hrával s Pattonem a Brownem na hudebních zábavách a který se jako jediný nakonec dožil folkového revivalu a v šedesátých letech se vrátil k vystupování a podal řadu svědectví o Pattonově životní pouti. Celý rodokmen pak uzavírá Robert Johnson jenž do sebe vstřebal všechny výše uvedené veličiny a představoval v podstatě prvního moderního bluesmana.

Blues a víra.

Jako většina deltských potulných muzikantů žil dosti divokým životem, k němuž patřilo nadměrné požívaní alkoholu a střídání žen. Cestoval po celé deltě, hrál na mnoha místech a zřejmě žil s mnoha ženami zároveň.S žádnou dlouho nezůstal a všechny postupně opouštěl. Nikde se dlouho nezdržel. Často beze slova sbalil kytaru a prostě odešel. Přesto je zřejmé, že Patton byl silně věřící člověk, že se od mládí věnoval bibli a touží být kazatelem. Opravdu několikrát se v jeho životě stalo, že zavrhl blues, alkohol a ženy a vydal se na cestu víry. Mnohokrát úspěšně kázal slovo boží, ale brzy se zase vracel k divokému bluesovému životu. Zřejmě v něm neustále probíhal vnitřní boj. Věděl že nežije spořádaný život, ale neřesti si odepřít nedokázal a tak dál hrál svoje blues, pil a chodil za holkama. Mimochodem tento vnitřní rozpor byl v té době mezi bluesmany naprosto běžný. Kupříkladu Son House prožíval stejné příklony k víře a návraty do bluesového ovčince a svoje pocity nakonec vyjádřil ve skladbě Preachin' the Blues.

Tvorba.

Jeho tvorbu známe z nahrávek, které pořídil v letech 1929–1934. Není jisté do jaké míry se na nahraných skladbách podílel autorsky. Pravděpodobně se jedná o popěvky,v tehdejších letech rozšířené v mississippské deltě. Přizpůsobil je své interpretaci, rytmickému cítění a do textů začleňoval to, co sám zažil. V jeho písních nacházíme postavy, které Patton osobně znal – Tom Ruchen Blues, události, o kterých se doslechl nebo které se ho přímo týkaly – High Water. Dá se říct, že jeho skladby jsou na půl autorské a na půl lidové. Na živých vystoupeních byl zřejmě schopným improvizátorem. Spojoval písně dohromady, improvizoval texty a vkládal do písní to, co se v daném okamžiku hodilo k pobavení obecenstva. Ve studiu ale dokázal usměrnit a sjednotit svůj repertoár a tak nahrál plno silných textových kompozic, které v sobě nesou klasické znaky bluesových textů – stísňující samota a pocit ztráty, Pea Vine BluesMoon Going Down a blížící se konec Poor MeZa pozornost stojí i jeho vlastní hudební doprovod. Hrál na kytaru v nejrůznějších laděních a používal bottleneck. Jeho kytarové doprovody jsou rytmicky velmi složité a členité. Dnes známe klasickou dvanáctku, tedy dvanáctitaktové blues. Jeho blues většinou mají strukturu třináct a půl taktu. Podle mnoha badatelů to není náhoda ani jeho nedbalost. Podle všeho navazoval na staré rytmické postupy černošského bubnování, jehož tradice sahá až do Afriky. Třináct a půl taktu byla obvyklá struktura písňových slok doprovázená bubnováním. Tato stará hudba se hrála v kraji, ve kterém se on sám narodil a byla zde zaznamenána hudebními vědci ještě v první polovině dvacátého století. Jeho hudba je tedy přímým pojítkem mezi současným blues a starobylým afroamerickým bubnováním. Zvláštní je i jeho zpěv. I ten v sobě nese něco z africké tradice. Zatímco bluesmani s Texasu měli vokální přednes bližší country a swingu, jeho delta blues pracuje s hlasem jako s hudebním nástrojem. Mručí, chraptí, naříká a mění hlas. Často tak vzniká dojem že píseň ve skutečnosti zpívají dva lidé. Jeho desky se na konci dvacátých a ve třicátých letech velice dobře prodávali. Nejúspěšnější byla asi nahrávka "Pony Blues". Bez nadsázky je možno konstatovat, že se stal jednou z prvních hvězd amerického gramofonového průmyslu.

Smrt.

Ke konci života žil se ženou jménem Bertha Lee. I když stále žil přelétavým životem, vydrželi spolu v dobrém i ve zlém(často se stávalo že se poprali a byli zavřeni za výtržnost) až do své smrti. Když v roce 1934 polevila hospodářská krize vzpomněl si W.R.Calaway s American Record Company na jeho někdejší komerční úspěch a přizval ho k nahrávání do New Yorku. Patton byl v té době už těžce nemocen, přesto spolu s Berthou Lee nazpívali působivou kolekci bluesových a náboženských písní. Skladby pro tuto nahrávku vybral zřejmě Charlie Patton sám, protože většina z nich pojednává o blížícím se konci. Ve skladbě "Poor Me" zpívá o tom jak se dívá na svou Berthu Lee z onoho světa, v tradičním spirituálu "Oh Death" opakuje „bože vím že můj čas se krátí“ v 34 Blues prosí „bože nech mě spatřit nový rok...“ Krátce po tomto nahrávání, 28. dubna 1934 zemřel na srdeční chorobu. Zájem o jeho osobu se projevil až v době folkového revivalu, kdy se bluesoví badatelé začali pídit po jeho nahrávkách. Poslech jeho desek může být pro necvičené ucho tvrdým oříškem. Jednak pro často naprosto katastrofální kvalitu zvuku a také díky výše zmíněným výstřednostem interpreta. Jeho vliv a přínos v historii blues by však neměl být opomíjen. Bez něj by dnes blues nebylo tím čím je.

Charlie Patton (1891? – 28. dubna 1934) byl americký bluesový kytarista a zpěvák. Patří k nejstarším představitelům takzvaného delta blues a byl zřejmě i z části jeho tvůrcem. Navazoval na starší černošskou lidovou hudbu a vytvořil vlastní charakteristický styl, který se dá považovat za základní impuls k pozdějšímu vývoji bluesové hudby. Společně s kytaristou a zpěvákem Blind Lemonem Jeffersonem (který je považován za otce tzv. Texas blues) patří k nejstarším bluesovým hudebníkům, kteří zanechali záznam na gramofonových deskách. Ovlivnil také spoustu hudebníků, kteří přišli po něm, včetně takových veličin jako byli Robert Johnson, Howlin' Wolf nebo Muddy Waters.

Charley Patton (died April 28, 1934), also known as Charlie Patton, was an American Delta blues musician. Considered by many to be the "Father of the Delta Blues", he created an enduring body of American music and inspired most Delta blues musicians. The musicologist Robert Palmer considered him one of the most important American musicians of the twentieth century.


Neformální úvod.

Algebra zkoumá "množiny s operacemi". Například grupa je jakákoli množina s binární operací, která splňuje vztahy v definici grupy. Některé grupy jsou množiny čísel, jiné grupy jsou množiny funkcí, jiné grupy jsou množiny množin atd. Pokud však něco dokážeme pro každou grupu, nemusíme to již znovu dokazovat pro jednotlivé množiny, které jsou grupami.

Operace na množině.

Kromě toho, na téže množině je často možné operace definovat několika způsoby a všechny mohou být užitečné. Např. pokud na množině {0,1} uvažujeme sčítání a násobení definované obvyklým způsobem až na to, že 1+1=0, dostaneme tzv. těleso modulo 2, velmi užitečné v teorii šifrování. Pokud uvažujeme 1+1=1, dostaneme Booleovu algebru užitečnou v logice.  Uvedený příklad je nedokonalý, neboť lze argumentovat, že signatura těles či okruhů nemá nic společného se signaturou Booleových algeber (u nichž je navíc běžnější operace značit ∧ a ∨). Ovšem na množině čtvercových matic dané velikosti lze operaci násobení definovat několika způsoby: buď obvyklým maticovým násobením, nebo po prvcích, kdy součin dvou matic "A" a "B" má na pozici "(i,j)" součin prvků "A" a "B".  Není tedy možné se zeptat, zda okruh čtvercových matic má nějakou vlastnost (například je izomorfní s jiným okruhem), pokud neupřesníme, jak jsou na něm definovány operace.  Dalším příkladem struktury s neobvykle definovanými operacemi je svaz vyjadřující dělitelnost. Operace "spojení" (formula_1 ve svazu představuje "nejmenší prvek formula_2 takový, že formula_3 a formula_4". Jelikož však ve svazu dělitelnosti relace formula_5 představuje ""x" je dělitel "y"", je například formula_6, nikoli 30.  Tyto zdánlivě neobvyklé struktury se zkoumají proto, že pomocí nich lze objevit důležité matematické výsledky s mnoha aplikacemi v různých oblastech vědy i v technologické praxi.

Algebraické struktury.

Algebra zkoumá tzv. algebraické struktury, tedy množiny vybavené operacemi, nikoli např. relacemi.  Algebraickou operací arity "n" na množině "A" (jinými slovy: "n"-ární operací) se rozumí zobrazení, které uspořádané n-tici prvků z "A" přiřadí prvek z "A". Například násobení přiřadí dvojici (3,2) číslo 6.  Příklad operací:  Příklady vztahů, které nejsou algebraickými operacemi:  Příkladem struktur, které jsou v matematice často zkoumány, ale nejsou algebraickými strukturami, jsou uspořádané množiny, topologické prostory, normované vektorové prostory, grafy apod. Model predikátové teorie je algebraickou strukturou jen tehdy, pokud tato teorie neobsahuje relační symboly.

Formální definice algebraických struktur.

Intuitivně je algebraická struktura "množina vybavená operacemi". Aby bylo možné s nimi exaktně pracovat, formálně se tyto struktury definují jako uspořádané n-tice, kde "n" je číslo o jedna větší, než počet těchto operací.  Například grupa je množina se třemi operacemi, které lze značit např. formula_9,, "e" (nebudeme se teď držet jiné možné definice, která si vystačí s jednou operací). Grupou je tedy každá uspořádaná čtveřice formula_10 = (formula_11, formula_9,, "e") taková, že  Grupa celých čísel je tedy uspořádaná čtveřice (Z, +, -, 0), kde symbol + značí množinu všech uspořádaných trojic celých čísel formula_18 takových, že formula_19.

Nosná množina.

Množině G v právě uvedené definici se říká "nosná množina". Grupa formula_10 a její nosná množina G jsou dva různé matematické objekty, ale tam, kde nehrozí nedorozumění, se označují stejným písmenem, takže je běžné psát například ačkoli "x" je prvkem formula_11 a nikoli formula_10

Přehled zkoumaných struktur.

Příklady struktur, které algebra zkoumá:

Grupoidy a grupy.

"Příklad: Celá čísla se sčítáním tvoří grupu. Přirozená čísla včetně nuly se sčítáním tvoří monoid, celá kladná čísla pak pologrupu, neboť neutrálním prvkem pro sčítání je 0. Celá čísla s násobením tvoří monoid, jehož neutrální prvek je 1. Racionální čísla tvoří monoid, neboť k nule neexistuje inverzní prvek. A taky tvoří pologrupu a grupoid, protože každý monoid je zároveň pologrupa a grupoid. (Podobně v ostatních příkladech.)"

Tělesa a okruhy.

Příkladem algebraické struktury jsou tělesa a lineární vektorové prostory nad nimi. Typickým příkladem tělesa je množina reálných nebo komplexních čísel, vektorový prostor nad ním je například množina vektorů v třírozměrném prostoru nebo množina všech spojitých funkcí na daném intervalu.  Obecnějším pojmem je okruh a moduly nad okruhem. V definici okruhu vyžadujeme méně podmínek, než u tělesa, takže tuto definici splňuje širší třída matematických objektů. Například množina celých čísel se sčítáním a násobením je okruh, ale nikoli těleso, neboť k většině jejích prvků neexistuje prvek inverzní vzhledem k násobení (například inverzní prvek při sčítání k číslu 2 je -2, ale inverzní prvek při násobení je 1/2 a ten se v množině celých čísel nenachází).

Ostatní.

Dalšími algebraickými strukturami jsou například svazy a Booleovy algebry.

Univerzální algebra.

Mezi disciplínami, které studují jednotlivé struktury (např. teorie grup) zaujímá zvláštní postavení univerzální algebra, jejíž výsledky lze aplikovat na širokou skupinu struktur. Dokážeme-li v ní, že něco platí pro každou varietu, pak to platí pro všechny grupy, všechny svazy, všechny lineární prostory apod. (nikoli však pro tělesa) a není nutné to dokazovat pro každou algebraickou strukturu zvlášť. Příkladem takových matematických výsledků jsou věty o izomorfismu nebo existence volných algeber.  Výsledky univerzální algebry lze zobecnit ještě dále v teorii kategorií, ovšem ta již není odvětvím algebry, neboť zkoumá algebraické i jiné struktury.

Abstraktní algebra je oblast matematiky zkoumající abstraktní algebraické struktury. Termín vznikl počátkem 20. století na odlišení oboru od elementární algebry, jež se zabývá například úpravou algebraických výrazů s reálnými a komplexními čísly. Dnes se již toto rozdělení obvykle nepoužívá.

In algebra, which is a broad division of mathematics, abstract algebra (occasionally called modern algebra) is the study of algebraic structures. Algebraic structures include groups, rings, fields, modules, vector spaces, lattices, and algebras. The term "abstract algebra" was coined in the early 20th century to distinguish this area of study from the other parts of algebra.


Rozšíření.

Žije pouze ve dvou místech vlhkých horských lesů v Tanzanii v nadmořské výšce 1300 až 2450 m ve dvou uzavřených populacích. Jedna, ta větší o počtu asi 1000 ks, na vyhaslém vulkánu Mount Rungwe v pohoří Udzungwa Mountains a druhá o počtu 75 až 200 jedinců v národním parku Udzungwa Mountains National Park; od sebe jsou vzdáleny asi 350 km. Jednotlivé izolované populace nejsou geneticky shodné. Zatímco mitochondriální DNA větší z populací obsahuje fragmenty DNA paviánů rodu "Papio" (např. pavián pláštíkový "P. hamadryas"), u příslušníků druhé (menší) populace se žádné takové známky někdejšího možného „křížení“ s paviány nenašly.

Popis.

Je to necelý metr velká opice s dlouhou světlehnědou srstí, na obličeji má černou masku a konce předních končetin má také černé. Podbřišek má světlý, stejně jako zadní část ocasu. Nad čelem má chocholku dlouhých chlupů. Má poměrně krátký čenich. Vyznačuje se malou pohlavní dvojtvárností. Obývá vrcholky pralesních stromů a na zem sestupuje zcela výjimečně, je zcela vázána na pralesní způsob života. Je zajímavé, že tato opice byla vědecky popsána jen podle fotografie, její mrtvý exemplář byl získán až později.

Ohrožení.

Paviánec kipunji je podle červeného seznamu IUCN prohlášen za kriticky ohrožený druh. Je otázkou, zda tento ještě neprozkoumaný primát vzhledem k malému počtu jedinců vůbec přežije postupující odlesňování, zakládání nových domorodých políček a neustávající pytláctví.

Jméno.

V době objevu byl primát považován za blízce příbuzného mangabejům, proto byl řazen do rodu "Lophocebus" a získal druhové jméno "kipunji" (jméno, kterým opici označují domorodci v Tanzanii), v překladech počeštěné do podoby mangabej horský nebo mangabej kipunji. V roce 2006 však genetická analýza prvního odchyceného jedince ukázala, že primát je spíše blíže příbuzný paviánům. Získal tedy nové vědecké jméno "Rungwecebus kipunji", sestávající ze jména hory, kde byl poprvé pozorován (Mount Rungwe), a latinského označení pro druh opic (cebos). V této situaci přestalo vyhovovat i dosavadní české jméno. Vědecko‐populární magazín Českého rozhlasu Meteor proto v červnu 2010 vyzval k nalezení nového českého názvu primáta. Odborná porota vybrala návrh třináctileté Kateřiny Tláskalové, která jménem paviánec kipunji zohlednila nejen biologickou příbuznost nového opičího rodu, ale i domorodé jméno.

Paviánec kipunji ("Rungwecebus kipunji", dříve jako "Lophocebus kipunji") je úzkonosý primát z čeledi kočkodanovití. Objeven byl v roce 2003 a stal se prvním druhem vyššího primáta popsaného v Africe v posledních 21 letech. Následné analýzy o rok později ukázaly, že jde současně i o nový rod primáta, popsaný po 79 letech. Vědci se domnívají, že jak rychle byl objeven, tak rychle zmizí, protože na světě žije velmi malé množství jedinců tohoto druhu.

The kipunji ("Rungwecebus kipunji"), also known as the highland mangabey, is a species of Old World monkey that lives in the highland forests of Tanzania. The kipunji has a unique call, described as a 'honk-bark', which distinguishes it from its close relatives, the grey-cheeked mangabey and the black crested mangabey, whose calls are described as 'whoop-gobbles'. Though it was originally thought to be a member of the" Lophocebus" genus genetic data later placed it as its own separate genus "Rungwecebus". The kipunji is the first new monkey genus to be discovered since Allen's swamp monkey in 1923.


Popis.

Brocchinie jsou bromélie rostoucí na zemi, na skalách i jako epifyty. Jsou mezi nimi velmi drobné i rozměrné druhy. Nejmenší druh měří i s květenstvím 5 cm, zatímco největší ("Brocchinia micrantha") až 8 metrů. Listy jsou v růžici, která je buď přízemní nebo na vrcholu stonku. Pochvy listů jsou obvykle velké, hnědočerné a lesklé. Ve středu listové růžice se u mnohých druhů zachycuje voda. Čepele listů jsou celokrajné.  Květenství jsou složená nebo řidčeji jednoduché hrozny. Listeny jsou nenápadné. Květy jsou drobné, přisedlé nebo stopkaté. Kališní i korunní lístky jsou volné. Koruna je bílá nebo zelenavá, výjimečně oranžová nebo žlutá. Nitky tyčinek jsou přirostlé ke kališním a korunním lístkům. Semeník je spodní nebo polospodní, zřídka svrchní, s málo vajíčky. Plodem je septicidní tobolka, pouze u některých zástupců tobolka za zralosti nepravidelně pukající.

Rozšíření.

Rod zahrnuje 19 druhů a vyskytuje se pouze v oblasti Guyanské vysočiny. Nejvíce (celkem 16) druhů se zastoupeno ve Venezuele, dále se rod vyskytuje ve východní Kolumbii, v Guyaně a severní Brazílii.  V Guyanské vysočině brocchinie dominují na mnohých horských stanovištích, charakteristickou složku vegetace tvoří zejména na vrcholcích stolových hor.

Ekologické interakce.

Brocchinie vyvinuly řadu způsobů jak ve velmi chudém prostředí získat živiny. U některých druhů ("Brocchinia reducta" a "B. tatei") byla prokázána masožravost. Druh "B. acuminata" je myrmekofilní. U některých populací "B. tatei" byla prokázána symbióza s dusík vázajícími kyanobakteriemi. Ve středu růžic některých druhů se zachycuje voda spolu s organickým materiálem a je zdrojem živin.

Masožravost.

Pasivní lov kořisti a vstřebávání živin byly prokázány zejména u druhu "Brocchinia reducta". Trubicovité kompaktní růžice této bromélie naplněné tekutinou připomínají pasti jiných masožravých rostlin, např. heliamfor. Hmyz je lákán světle zbarvenými žlutozelenými listy a nasládlým pachem. Na vnitřní straně růžice je kluzký voskový povlak. Tekutina uvnitř růžice je silně kyselá.

Brocchinie ("Brocchinia") je rod rostlin z čeledi broméliovité ("Bromeliaceae"). Všechny druhy jsou endemity Guayanské vysočiny v Jižní Americe. Některé druhy náleží mezi masožravé rostliny.

Brocchinia is a genus of the botanical family Bromeliaceae, and is the sole genus of the subfamily Brocchinioideae, containing 20 species. The genus is named for Giovanni Battista Brocchi, Italian naturalist (1772–1826). "Brocchinia" species are native primarily to the ancient Guayana Shield in southern Venezuela and Guyana, with some species extending into Colombia and northern Brazil. Its species are generally restricted to areas of sand and sandstone of the Roraima Formation; a few occur on granite.