Etymologie.

Podle A. I. Sobolevského je původní název Iskorosteň složené slovo skandinávského původu, v němž "iskoro" znamená útes a "steň" kámen.

Dějiny.

Korosteň je jedno z nejstarších ukrajinských měst: zmínky sahají k roku 914, kdy bylo sídelním městem Drevljanů. Jak vypráví Nestorův letopis, roku 945 dala město zničit kněžna Olga Kyjevská, mstíc se tak za smrt svého muže knížete Igora, kterého zabili Drevljané při povstání vedeném knížetem Malem. V důsledku toho město ztratilo svůj význam a stalo se součástí kyjevského knížectví. V roce 1370 město ovládl Litevský velkovévoda a podřídil je Lublinskému svazu, jehož součástí bylo do roku 1569. Prosperující obchodní a řemeslnické centrum se od roku 1589 řídilo Magdeburským právem. Během Chmelnického povstání v roce 1649 je ovládli rebelové, po vyhlášení míru roku 1667 byla obnovena polská moc. V roce 1793 se Iskorosteň stala součástí Ruské říše.  V roce 1894 v tomto městě v Ovruchovském újezdu Volyňské provincie žilo 2467 obyvatel, byla zde jedna zděná budova továrny, pivovar, vodní mlýn, škola, čtyři obchody, hospoda, pravoslavný kostel, dvě židovské modlitebny a 295 dvorů. V roce 1902 sem byly dovedeny koleje železnice, v roce 1909 byla otevřena továrna na porcelán.  V listopadu roku 1917 se městečka zmocnili bolševici a přejmenovali je na Korosteň. Později Korosteň obsadily postupující rakousko-německé vojenské jednotky, které zůstaly na Ukrajině až do listopadu 1918. 12. února 1918 zde byl zaveden malý znak Ukrajiny (trojzubec na modrém pozadí). Na památku této události je na nástupišti centrální železniční stanice instalována pamětní deska. Mezi 8. a 12. říjnem 1920 ve městě a v okolí probíhaly boje polsko-sovětské války. Za druhé světové války bylo město zničeno nejdříve ustupující armádou wehrmachtu a po ní roku 1943 také Rudou armádou. Ve městě jsou desítky hromadných hrobů a památníků obětem občanské a druhé světové války. Roku 1986 bylo obyvatelstvo po příliš pozdě vyhlášené evakuaci těžce zasaženo radiací z havárie Černobylské elektrárny, vzdálené asi 90 kilometrů.

Současnost.

Dnes je Korosteň průmyslovým centrem. V okolí se těží granit, ve městě je chemická továrna na prací prášky a kosmetiku, strojírenská továrna a obnovená továrna na porcelán). Každoročně v září se zde koná festival bramborových placek

Doprava.

Město je železničním uzlem – tratě odtud vedou na Kyjev, Žytomyr, Sarny, Šepetivku a přes Ovruč do běloruského Mazyru.

Korosteň (ukrajinsky a rusky Коростень, ; historický název: "Iskorosteň") je město na severozápadě Ukrajiny v rovinaté krajině historického regionu Polesí, asi 90 km severně od Žytomyru. Administrativně spadá pod Žytomyrskou oblast a je centrem jednoho ze severních rajónů této oblasti. Žije zde obyvatel.

Korosten (, historically also "Iskorosten" ) is a historic city and a large railway node in the Zhytomyr Oblast (province) of northern Ukraine. It is located on the Uzh River. Korosten serves as the administrative center of the Korosten Raion (district), though administratively it is not part of the raion and is incorporated as a city of regional significance. Its population is approximately, 63525 (January 1, 2018 est.)


Princip.

Pointou hry je vytváření dvojice portálů, modrého a oranžového, které jsou mezi sebou propojeny. Pro vytvoření portálů slouží jediný nástroj, zvaný ASHPD ("Aperture Science Handheld Portal Device" nebo jednoduše "Portal Gun" - "Portálová pistole"), který umí vytvořit oba portály na jakémkoli světlém povrchu, který je vytvořen z měsíčních kamenů. K dispozici je neomezené množství "munice" pro vytváření portálů. Hráč se pohybuje po tzv. testovacích komorách, které ale obsahují i povrchy tmavé, na nichž nelze portál vytvořit.  Po vytvoření obou portálů lze procházet z jednoho do druhého, eventuálně jeden umístit na zem a druhý na vyvýšené místo a tak se přemisťovat po testovacích komorách. Na konci každé komory je výtah do další úrovně, ale součástí testovacích komor jsou i různé nástrahy jako nádrže s životu nebezpečnou tekutinou, posuvné zdi/podlahy, automatické střílny apod. Portály zůstávají na svém místě, dokud hráč znovu nevypálí pro vytvoření portálu dané barvy, dokud neprojde silovým polem nebo dokud jeden z portálu není zahrazen např. pohybující se stěnou.  Správným vytvořením portálů lze využít zachování hybnosti, kdy platí fyzikální zákon: "„rychlost vstupu = rychlost výstupu“". V praxi to lze využít pro skok z vyvýšeného místa do jednoho portálu a vysokou rychlosti, která původně byla pádem, vyletět z portálu druhého a doletět tak na potřebné místo. V průběhu hry se nachází i situace, kdy hráč musí skočit do jednoho portálu, vyletět (např. ze zdi) z druhého a ještě před dopadem vytvořit někde jinde portál další, ze kterého se dostane ještě dál.  Lze samozřejmě také vytvořit nekonečnou smyčku, například portály ve stropě a v podlaze, které budou pod sebou. Jimi pak bude hráč padat, dokud se neodchýlí ze směru pádu. Portály je možné také využít pro průzkum, kdy lze vypálit portál do místa, kam není vidět a druhým portálem se podívat na ono místo. Kromě hráče lze portály také přemisťovat předměty, na které platí stejné fyzikální zákony. V praxi to lze použít jako zbraň proti robotizované, automatické střílně, při vytvoření portálu pod ní a druhého kdesi na vyvýšeném místě, střílna propadne portálem a vypadne jinde, kde se deaktivuje po spadnutí na zem. Takto je také možné použít nějaký předmět, aby přes portál zasáhl střílnu a deaktivoval ji. V jiných částech hry je zase nezbytně nutné skrze portály dopravil levitující energetický výboj do přijímače, což vyžaduje přesné načasování a správné umístění portálů, kterými výboj prolétává.  Pro zvýšení obtížnosti některé testovací komory obsahují silová pole, kterými může projít hráč, ale při průchodu zmizí všechny vytvořené portály a není také možné přenášet přes pole dostupné předměty. Je tak nutné např. nechat vylétnou energetický výboj z připravených portálů, až následně projít silovým polem a teprve potom pokračovat v navádění výboje dalšími portály. Každá testovací komora obsahuje silové pole před výtahem do další komory. V testovacích komorách jsou také rozmístěna nášlapná tlačítka sloužící k otevírání dveří, které se po opuštění tlačítka zavřou buď ihned nebo se zpožděním. Pro zatížení tlačítek jsou určené tzv. zatěžkávací kostky, které hráč může nosit nebo přemisťovat přes portály.  Pro usnadnění je hlavní postava vybavena blíže neurčenými tlumiči na lýtkách a tak může dopadnout z jakékoliv výšky bez zranění, což je de facto nezbytné při průchodu různými portály.

Vývoj.

V roce 2005 sedmičlenný tým studentů školy DigiPen pracoval na školním projektu, hře zvané "Narbacular Drop". Pointou hry bylo projít bludištěm sklepení za pomoci umisťování a procházení portálů. Projekt zaujal společnost Valve, která v té době byla již známá jako tvůrce enginu Source a především sérií Half-Life her. Valve přijalo tým a nechalo je pracovat na nové hře v původní sestavě, ale přiřadilo do týmu svého herního scenáristu Erika Wolpawa. Wolpaw usoudil, že tým ani ne 10 lidí by neměl vytvářet hru v úplně novém prostředí a rozhodl, že příběh bude zasazen právě do univerza Half-Life.  Při jednom z prvních sezení skupiny se ptal na cíl hry, který by motivoval hráče projít příběhem a hru dohrát. Po patnáctiminutovém tichu někdo z týmu pronesl, že všichni mají rádi dorty a dort tedy skutečně byl lákadlem ve finální hře. Narbacular Drop byla o princezně používající magii pro vytváření portálů a celou hru šlo dohrát asi za 15 minut. Valve požadovalo hru delší, s propracovaným příběhem. Princezna v Narbacular Drop se jmenovala No-Knees ( Bez-Kolenou), protože mohla skočit i z velké výšky. Tuto postavu tým potřeboval nahradit pro Half-Life téma smysluplnější postavou.  Wolpaw začal pracovat na prvotních náčrtech. První sepsaná scéna je paradoxně jednou z pozdějších ve hře, kdy GlaDOS poprosí Chell, aby odložila portálovou pistoli a vyčkala na tým, který jí zavede na slíbenou oslavu s dortem. Směr hry měl být tedy spíše humorný, protože samotný Half-Life je hra spíše dramatického charakteru.  Ani Wolpaw, ale ani nikdo ve Valve nevěděl, jestli za tento projekt budou hráči ochotni platit. Nejistota panovala po celou dobu vývoje hry. Ačkoliv šlo o hru propracovanou s jasným smyslem a vlastním nápadem, nikdo netušil, jestli nejde o moc silný originál, který hráče vůbec nezaujme. Valve se nakonec rozhodlo, že Portal přidá k balíčku her bežících na Source enginu, který vyšel v roce 2007 pod názvem Orange Box.

Příběh.

Hlavní postava, "Chell" se probouzí ve zvláštní kóji na neznámém místě. Posléze se ozývá počítačově syntetizovaný ženský hlas, který ji žádá, aby vyšla z kóje a zúčastnila se testu, na jehož závěru bude odměněna dortem. Hlas ji informuje, že se nachází v komplexu "Aperture Science", konkrétně na Oddělení vědeckého obohacení (anglicky: "Enrichment center"). Chell se postupně dozvídá, že hlas patří GLaDOS, řídícímu počítači Aperture Science, který má na starost blíže neurčený výzkum.  Chell později získává od GLaDOS portálovou pistoli, se kterou nejprve může vytvořit modrý a později i oranžový portál. Hlas GLaDOS zní zpočátku neutrálně, ale postupně se mění v pasivně agresivní, což se potvrzuje u první testovací komory, kde Chell může přijít o život. Jak Chell postupně prochází celkem 19 testovacími komorami, GLaDOS ji vždy pochválí za dobrou práci a připomene, že konec testu se již blíží a na ní čeká závěrečná párty a samozřejmě výborný dort.  Při procházení jednotlivými úrovněmi Chell nachází "Kostku společnici". Jde o standardní zatěžkávací kostku pro tlačítka, ale má na sobě srdíčko. Kostka společnice má za úkol subjekt především mentálně narušit, protože po vytvoření vztahu k ní je subjekt donucen, aby ji vhodil do spalovny, přičemž GLaDOS Chell popichuje, že "se Kostky společnice zbavila nejrychleji ze všech testovacích subjektů" (ve skutečnosti je druhý účel obětování kostky v tom, že to samé pak musí hráč udělat i na konci hry s jádry GLaDOS). Ve stejné úrovni také objevuje zákoutí, kde Doug Rattmann stěny popsal hláškami "„Dort je lež!“" a také polepil zdi fotkami, kde každému hlavu nahradil obrázkem kostky společnice. Vyskytuje se zde také nápověda pro děj druhého dílu Portalu.  Po dokončení 19. testovací komory Chell jede na jezdicí plošině, když jí GLaDOS oznamuje, že tímto je test u konce a děkuje jí za cenné poznatky. Také ji informuje, že portálová pistole vydrží žár až 4000 Kelvinů a posílá Chell i s plošinou do spalovny. Chell se daří ovšem pomocí portálové zbraně uniknout z plošiny, což se všudypřítomné GLaDOS nelíbí a vymlouvá se, že šlo pouze o další test a že má Chell zůstat na místě, než pro ni přijdou. Chell se ale vydává vlastní cestou a opouští komplex testovacích komor. Dostává se do prostoru, kde by patrně měli být zaměstnanci, ale nikoho za celou hru nepotká. Po celou dobu svého pokusu utéci pryč z Aperture Science ji doprovází hlas GLaDOS, která má ovšem kamery pouze v testovacích komorách a tak neví, kde Chell je.  Když Chell projde zákulisními prostory, dostává se do velké místnosti, kde uprostřed nachází soubor zavěšených kovových koulí, některé vybavené očima. Jde o GLaDOS. Když Chell přichází, vypadne z počítače jedna z koulí. GLaDOS odmítá prozradit co to je a tak Chell kouli vhazuje do spalovny. Ukáže se že koule jsou jednotlivými jádry hlavního počítače z nichž každé je soubor procesorů, a každé představuje výpočetní kapacitu pro nějakou vlastnost. To však Chell zjistí až později. První jádro bylo údajně jádrem pro odpovědnost (morality core). Po zničení tohoto jádra odhodí GLaDOS veškeré zábrany a pokusí se Chell chladnokrevně zabít vpouštěním nervového plynu a raketometnou věží. Chell ale pomocí mistrného ovládaní tvorby portálů dokáže obracet rakety vůči GLaDOS a oddělovat od ní zbylá jádra, konkrétně jádro emocí (vrčí a otáčí "oko" sem a tam), zvědavosti (rozhlíží se a ptá se na všechno okolo) a inteligence (kouká se na hráče a recituje recept na dort).  Když se Chell podaří zničit poslední součást, GLaDOS exploduje a Chell se probouzí kdesi na povrchu u vstupní brány do areálu Aperture Science.  Poté, co se ve VALVe rozhodli, že Portal bude mít pokračovaní, vydali novou, prodlouženou verzi scény zničení GLaDOS. Chell se ocitá na parkovišti Aperture Science, snaží se vstát, ale nemá na to sílu. Než však ztratí vědomí, něco ji chytne za nohy a začne ji někam vléct, při čemž mechanickým hlasem pronese: "Děkujeme, že zaujímáte pozici pro přesun na párty."(V originále: ""Thank you for assuming the party escort submission position.""). Poté Chell upadá do mdlob a identita robota, jenž ji odvlekl, zůstává neznámá.

Aperture Science.

Aperture Science je takzvaný vědecký ústav ve hře Portal a Portal 2. Aperture Science založil Cave Johnson, dřívější prodejce závěsů. Aperture Science byla vědecká pracovna ve které testovali lidi, díky jimž vědci z Aperture Science vynalézali různé produkty např. hubnoucí gel nebo portálovou zbraň. Když Cave Johnson podlehl na Vesmírný gel který čerpal z měsíce a kolem něj, ještě před svou smrtí si přál vytvořit počítač s umělou inteligencí, který by ho nahradil. Tento plán se uskutečnil a umělou inteligenci převzal od své asistentky Caroline. Počítač nazvali GLaDOS tj. Genetic Lifeform and Disk Operating System. V počítači ale z neznámých důvodů nastala chyba a všechny zaměstnance kromě jednoho člověka přezdívaného Ratman zabila.

Kritika.

Portal je hra, jež získala překvapivý a kladný ohlas od hráčů i od kritiků. Vyčnívá na povrch zejména svou originalitou, temnou atmosférou a morbidním humorem. Body pak ztrácí za svou krátkou hrací dobu, která se pohybuje kolem 3 hodin.

Portal je logická first-person počítačová hra, vydaná roku 2007 společností Valve Corporation, která propojila příběh hry se známějším titulem Half-Life. Jde v podstatě o modifikaci Half-Life 2 fungující na Source engine. V krabicovém balení hra vyšla jako součást balíku The Orange Box nebo samostatně stažitelná on-line přes Steam.

Portal is a 2007 puzzle-platform game developed and published by Valve. It was released in a bundle, "The Orange Box," for Windows, Xbox 360 and PlayStation 3, and has been since ported to other systems, including Mac OS X, Linux, and Android (via Nvidia Shield).


Historie pivovaru a značky.

Pivovar Staropramen byl založen jako akciová společnost v roce 1869. Po necelých dvou letech výstavby v něm byla 1. května 1871 sládkem Petrem Quaiserem uvařena první várka piva. V prvním roce výrobní činnosti dosáhl objem produkce necelých deset tisíc hektolitrů. Pivo se začalo prodávat v létě 1871.  Významným krokem pro propagaci nového podniku bylo otevření restaurace Na Verandách na podzim roku 1871 a v roce 1880 návštěva císaře Františka Josefa I., který smíchovské pivo pochválil a podepsal se česky do pivovarské kroniky. Pivovar se od počátku své existence rozvíjel díky zavádění nových pokrokových technologií. Patřila mezi ně jedna z prvních stáčíren lahví v Rakousku-Uhersku (1876), umělé chlazení ve sklepích a spilkách na konci 19. století či modernizace a využití páry ve varně na počátku 20. století. Roku 1884 se v pivovaru začalo vařit polotmavé pivo Granát.  Když počátkem 20. století začala růst konkurence, zaregistroval si Staropramen roku 1913 svůj název jako ochrannou známku. Zlatý věk pivovaru nastal v meziválečném období. Díky modernizaci se zařadil mezi elitu tří největších evropských pivovarů. Velký rozmach ukončila krize ve třicátých letech.  Během socialismu byl pivovar státním podnikem. Pivem zásoboval zejména Prahu a nejbližší okolí. V roce 1992 vznikla společnost Pražské pivovary a.s., jejímž kmenovým pivovarem byl od počátku právě Staropramen. V roce 2003 byla firma přejmenována na Pivovary Staropramen a.s. Její součástí je dnes také pivovar Ostravar.

Inovace a marketing.

Piva značky Staropramen patří mezi široce distribuovaná tuzemská piva. Produkty pivovaru mají také velkou silnou přímou i nepřímou marketingovou podporu. V roce 1998 začal Staropramen vytvářet koncept vlastní sítě značkových restaurací "Staropramen Potrefená husa", provozovaných na bázi franchisingu. První restaurace "Potrefená husa" byla otevřena na podzim roku 1999 na pražských Vinohradech. Další restaurace pod tímto názvem následovaly. V roce 2011 bylo pro turisty otevřeno rekonstruované Návštěvnické centrum v areálu Staropramenu na pražském Smíchově.  Roku 1999 pivovar představil nové logo, které evokuje zlatá meziválečná léta pivovaru. V tomto duchu se neslo i obnovení výroby piva Granát, které pivovar nejprve prodával pod názvem Millenium, později se vrátil k původnímu názvu Granát z počátku 20. století.  Ve stejné době došlo i na další prodejní a výrobní inovace. Roku 1997 začal Staropramen zřejmě jako první do českých obchodů dodávat multibalení deseti piv. Roku 2003 použil poprvé v celé Evropě plně dochlazený výčepní stojan. V říjnu 2003 se Staropramen stal oficiálním partnerem Sazka Arény (později O2 Arény) pro gastronomii. V roce 2006 začal používat nové a lehčí lahve, v roce 2007 pak unikátní samochladící sud Staropramen Coolkeg. V květnu 2011 uvedl Staropramen jako první v Česku na trh nápoj na bázi piva s příchutí citronu Staropramen Cool Lemon. O rok později přišel pivovar s podobně laděným nápojem Cool Grep.  Od roku 1993 byl Pivovar Staropramen součástí britského koncernu Bass. Po mezihře v rámci belgické skupiny InBev byla vytvořena společnost StarBev, jejíž součástí se Pivovar Staropramen stal. 3. dubna 2012 však bylo oznámeno, že spolumajitelé společnosti StarBev, její manažeři a privátní kapitálový fond (tzv. "Private Equity Company") CVC Capital Partners, prodali celou společnost sedmému největšímu pivovarnickému koncernu světa Molson Coors Brewing Company z USA za 2,65 miliardy eur. V zájmu sjednocení právní formy společností ve skupině Molson Coors se k 1. únoru 2013 změnila právní a tudíž i obchodní forma smíchovské společnosti na Pivovary Staropramen s.r.o.

Staropramen je značka českého piva, vařeného od 19. století. Výrobcem je Pivovar Staropramen na pražském Smíchově, který je znám svými inovacemi v nabídce nápojů. Jeho současné portfolio zahrnuje jak piva tradiční, specifická, tak beermixy, tj. nápoje na bázi piva s příchutí ovoce.

Staropramen Brewery (Pivovary Staropramen s.r.o.) is the second largest brewery in the Czech Republic, and is situated in the Smíchov district of Prague. It was founded in 1869 and the brand name Staropramen, literally meaning “old spring”, was registered in 1911. It is owned by Molson Coors and its products are exported to 37 different countries, mostly in Europe and North America.


Základní typy.

V současnosti existuje velké množství výrobců teplovodivých past a velké množství jejich vyráběných typů:

Účel.

Hlavní účelem teplovodivé pasty je zaplnit malé povrchové nerovnosti styčných ploch mezi součástí, ze které chceme teplo odvádět (Integrovaný obvod, výkonový polovodič, výkonový rezistor...), a chladičem. Pokud se aplikuje ve vhodném množství, tak zaplní maličké nerovnosti mezi oběma povrchy, čímž se zvětší kontaktní plocha mezi nimi. Kdyby teplovodivá pasta nebyla použita, má spoj vyšší tepelný odpor, je na něm při průchodu odváděného tepla vyšší teplotní rozdíl, což způsobí vyšší teplotu ochlazované součásti a může způsobit její destrukci. (Procesory počítačů jsou před přehřátím ochráněny vypnutím.)

Vlastnosti.

Nejdůležitějším parametrem teplovodivých past je tepelná vodivost. Ta se odvíjí hlavně od složení tekuté složky teplovodivé pasty a méně od použitých příměsí. Jejím hlavním účelem je eliminovat vzduchové kapsy mezi oběma povrchy protože tepelná vodivost vzduchu je velmi špatná.

Nanášení.

Nejlépe se nanáší tak, že se trocha teplovodivé pasty nanese na oba povrchy a rozetře nejlépe kreditní kartou.  Další způsob, jak citlivě nanést teplovodivou pastu je obalit si prst do mikrotenového sáčku a nanášet prstem. Při hromadné výrobě se často nanáší na styčné plochy chladičů sítotiskem.  Oba tyto způsoby nanášení mají jednu velkou nevýhodu a to, že se tam tvoří vzduchové kapsičky. Nejlepší způsob je ten, že zhruba na prostředek procesoru naneseme větší kapku a poté namontujeme chladič. Tlakem chladiče na procesor se pasta pěkně rozleje do všech stran a hlavně bez vzduchových kapsiček.  Vzhledem k tomu, že tepelná vodivost teplovodivé pasty není v porovnání s tepelnou vodivostí kovů úplně nejlepší, tak je potřeba použít jí jenom takové množství, aby došlo k eliminaci vzduchových bublin.

Teplovodivá pasta je látka, která zvyšuje tepelnou vodivost styku mezi dvěma předměty. V elektronice se často používá ke zvýšení odvodu tepla ze zahřívaného objektu prostřednictvím chladiče. Parametr tepelné vodivosti je ve W·m·K.

Thermal paste (also called thermal compound, thermal grease, thermal interface material (TIM), thermal gel, heat paste, heat sink compound, heat sink paste or CPU grease) is a thermally conductive (but usually electrically insulating) compound, which is commonly used as an interface between heat sinks and heat sources such as high-power semiconductor devices. The main role of thermal paste is to eliminate air gaps or spaces (which act as thermal insulation) from the interface area in order to maximize heat transfer and dissipation. Thermal paste is an example of a thermal interface material.


Historie.

Historikové jsou přesvědčeni, že nejstarší nalezené hmoždíře pochází z doby 35 000 let před naším letopočtem. První hmoždíře měly podobu jen kamenného důlku s kamenným tloučkem.  Používal se ve středověkých kuchyních, ale velmi často se s ním lze setkat i v současnosti.

Kovové hmoždíře.

Mosaz.

Nejčastěji jsou hmoždíře vyrobeny z mosazi. Většina mosazných hmoždířů má na spodní straně vyraženo číslo které značí velikost hmoždíře. Lze se setkat s případy, kdy je mosazný hmoždíř zasazen v zemi, kdy sloužil k uzemnění rádia.

Bronz.

Méně často jsou hmoždíře vyrobeny z bronzu. Bronzové hmoždíře bývají dražší než mosazné. Ty nacházely využití především v lékárnách. Většinou se dělaly ze zvonoviny nebo z bronzu s 10% příměsí cínu. Bronz na hmoždíře nesmí obsahovat olova a jiné jedovaté přísady. Dříve se mohlo stát že slévárník chtěl ušetřit drahý cín pro sebe a namísto toho dal do slitiny olovo.

Zinek.

Původní lékárenské hmoždíře se vyráběly ze zinku, který se dal povrchově dobře upravovat. Zinkové hmoždíře nejsou tak pevné jako bronzové, a při pádu na zem docházelo k prasknutí těla hmoždíře.

Litina.

Litinové hmoždíře se ve velkém začaly vyrábět v době první světové války. Litinovým hmoždířům se také říká "náhražkové", neboť byly výměňovány za mosazné, ze kterých se dělaly výstelky do děl. Litina však není pro výrobu hmoždířů příliš vhodná kvůli rychlé korozi, zejména při zpracování kyselých materiálů.

Ostatní kovy.

Ostatní kovy jako cín se nehodí na hmoždíř z důvodu malé pevnosti.  V laboratořích se používají spíše porcelánové misky či méně často speciální titanové hmoždíře.

Ostatní materiály.

Sklo, porcelán a keramika.

V dnešní době se už většinou kovové hmoždíře nevyrábějí z důvodu vysoké ceny a možné koroze. Daleko častěji je využíván porcelán jako levný materiál, chemicky netečný k potravinám a chemikáliím. Porcelánové laboratorní náčiní podobné hmoždíři se nazývá třecí miska. Kvůli chemické netečnosti se používá na hmoždíře také kámen a sklo.

Dřevo.

Dřevo je velice levný materiál, který se používá především na velké hmoždíře. Tlouk může mít na konci ocelovou kouli. Dodnes ho používají v kuchyních afrických států či v některých rozvojových zemích. Dříve se takovýto hmoždíř používá se mimo jiné také k výrobě másla. Ten se pak nazývá máselnice.

Hmoždíř (či moždíř) je nádoba, sloužící k roztloukání a drcení koření nebo krystalických látek. Jeho příslušenstvím je podlouhlá palička s rozšířeným koncem, která se nazývá tlouk, tlouček nebo trdlo.

Mortar and pestle are implements used since ancient times to prepare ingredients or substances by crushing and grinding them into a fine paste or powder in the kitchen, laboratory, and pharmacy. The "mortar" () is a bowl, typically made of hard wood, metal, ceramic, or hard stone, such as granite. The "pestle" (, ) is a heavy and blunt club-shaped object. The substance to be ground, which may be wet or dry, is placed in the mortar, where the pestle is pressed and rotated onto it until the desired texture is achieved.


Struktura hospodářství.

Jedním z hlavních cílů tehdejších vlád ČSSR bylo zrovnoprávnit ČSR a SSR ve veškeré výrobě; v rámci toho probíhala velmi úspěšná industrializace Slovenska. Podařilo se tak zajistit, aby se slovenské kraje na ekonomice podílely zhruba 1/3, což odpovídalo podílu jejich rozlohy i obyvatelstva na území státu.  Hlavní roli v československém hospodářství hrál průmysl (59,7 % podle oficiálních statistik z roku 1985), zde byl významný hlavně těžký průmysl, strojírenství a výroba určená pro vojenský sektor. Produkce spotřebního zboží naopak trpěla velkými nedostatky a poptávka drtivě převyšovala nabídku. Vzhledem k přísné regulaci cen, která byla jedním z klíčových bodů tehdejšího socialistického zřízení, však nedocházelo k logickému zdražování nedostatkového zboží. 18,9 % tvořilo zemědělství a lesnictví, 21, 9 % pak různé druhy služeb, od dopravy až po telekomunikace.  Stejně jako tomu bylo v dalších zemích socialistického tábora tak i v Československu struktura národního hospodářství odrážela do velké míry sovětský model; byla centralizovaná a řízená vládou v čele s KSČ. Rozvoj hospodářství se do budoucna pečlivě plánoval; nejznámějšími byly tzv pětileté plány, neboli pětiletky, existovaly ale i jiné, dlouhodobější plány. Ty byly navržené na období patnácti až dvaceti let. ČSR i SSR měly od roku 1969 vlastní plánovací komise, přesto význam hlavního plánu byl klíčový i nadále. Nedostatkem těchto plánů však bylo nezohlednění typických ekonomických jevů, jako nabídka či poptávka, inflace či hospodářský cyklus.

Ekonomický růst.

Zatímco většina západoevropských ekonomik se po druhé světové válce začala přibližovat v HDP na osobu Spojeným státům, země východního bloku včetně Československa nikoliv. HDP na obyvatele relativně klesal pod některé srovnatelné západoevropské ekonomiky: Za první republiky nebyla ekonomika Československa nijak výjimečná. Maddison i Bairoch řadí pro rok 1929 Československo na 17. pozici v HDP na obyvatele a Prados de la Escosura dokonce na dvacáté místo. Například jiné odhady uvádějí, že severozápadní Evropa mezi lety 1950 a 1990 vzrostla v HDP na obyvatele (v mezinárodních cenách) 2,69 krát (průměrně 2,5 % meziročně), kdežto Československo vzrostlo „jen“ 2,46 krát (průměrně 2,3 % meziročně) a USA vzrostlo 2,43 krát.  Podobně tomu bylo i v ohledu na paritu kupní síly na obyvatele, ovšem relativní nárůst Československa je prakticky stejný jako SSSR či USA:

Ekonomika Československa v období 1948–1989 byla jednou z nejsilnějších v rámci RVHP. Vysoká úroveň zprůmyslnění, mechanizované zemědělství i ve srovnání s ostatními zeměmi kvalitní dopravní síť vedly k relativně vysokému životnímu standardu. Struktura ekonomiky však vysoce (až několikanásobně) převyšovala možnosti země a způsobovala jí tak v dlouhodobém horizontu škody hlavně v oblasti životního prostředí (vysoká energetická náročnost, nezohlednění vlivu průmyslu na životní prostředí). Též docházelo i vzhledem k nedostatečné organizace práce k nízké produktivitě a k postupnému technologickému zaostávání, které učinilo na konci 70. let 20. století československé výrobky na světových trzích jen stěží konkurenceschopné. Československá ekonomika byla i se svojí velkou výkonností pod úrovní efektivity ekonomik zemí Západní Evropy či Severní Ameriky.

In the mid-1980s, Communist Czechoslovakia was prosperous by the standards of the Eastern Bloc, and did well in comparison to many richer western countries. Consumption of some goods like meat, eggs and bread products was even higher than the average countries in Western Europe, and the population enjoyed high macroeconomic stability and low social friction. Inhabitants of Czechoslovakia enjoyed a standard of living generally higher than that found in most other East European countries. Heavily dependent on foreign trade, the country nevertheless had one of the Eastern Bloc's smallest international debts to non-socialist countries.


Historie.

První generace.

Pokud bychom se chtěli podívat po vojenských misích určené k tomu, aby se udržel mír, mohli bychom jít až ke Krymské válce. Nicméně vzhledem k tomu, že účast na těchto akcích byla podmíněna spíše národními zájmy než snahou o mír, tak bude lepší, pokud začneme dějiny mírových misí popisovat až od ukončení druhé světové války.  V období dekolonizace vznikala spousta nových států s klientskými vazbami na obě supervelmoci, které si musely definovat vlastní hranice a vztahy mezi sebou.  Úkolem OSN tedy bylo primárně pomoci válčícím stranám usednout k jednacímu stolu, dospět k dohodě a následně dané dohody monitorovat, a tak zabránit další možné eskalaci konfliktu, která by mohla mít globální dopad v podobě angažování supervelmocí.  Skupinu OSN pro dohled nad příměřím (UNTSO), která byla založena roku 1948 aby dohlížela na příměří mezi Izraelem a arabskými státy lze považovat za počátek mírových činností OSN. O rok později byla vyslána další Vojenská pozorovatelská skupina OSN do Indie a Pákistánu (UNMOGIP), aby tam dohlížela na příměří.  Roku 1950 byla díky demonstrativní neúčasti sovětského zástupce na jednání rady bezpečnosti OSN vypravena další mise OSN, tentokrát pod vedením USA, která měla za úkol se vypořádat s invazí komunistických sil do Koreje.  Nicméně první klasická mírová mise byla vypravena až roku 1956, kdy Kanadský diplomat a pozdější první ministr Lester Bowles Pearson navrhl vyslat jednotky OSN do Suezského průplavu, aby dohlížely na dodržení mírových dohod mezi válčícími stranami. Stejně jako v předchozích misích byly „síly OSN“ složeny z jednotek poskytnutých členskými státy. Můžeme se zde poprvé setkat s modrými přilbami a bílými vozy, které jsou charakteristickým znakem mírových jednotek OSN do dneška.  Mírové operace do roku 1991, s výjimkou Konga (ONUC 1960–1964) dle Pearson Peackeeping Centre vykazovaly tyto společné znaky:  Síly OSN, tedy zde působily jako pouhý intermediátor mezi jednotlivými státy. Mise jako taková se tudíž měla zabývat pouze vojenskými záležitostmi a pro její úspěch bylo hlavní si udržet nestrannost, což vyžaduje přílišně nezasahovat do politických rozhodnutí jednotlivých státních aktérů a rozhodně neintervenovat vojensky v zájmu jednotlivé strany. Použití zbraní bylo určené především pro vlastní obranu.

Druhá generace.

Optimismus mezi členy rady bezpečnosti, který se objevil po ukončení studené války umožnil OSN vyhlásit nové mírové mise, které měly daleko komplexnější zadání než mise předchozích let. Často se jednalo o implementování mírových dohod v dlouhodobých mezistátních a civilních konfliktech a dohled na průběh prvních voleb a prosazování zákona v daných oblastech. První mise druhé generace vypravené ještě v období perestrojky se uskutečnily mezi rokem 1988 a 1992 v Jihozápadní Africe a Střední Americe.  Jejich povinností kromě dohledu nad dodržením mírových smluv a stažením cizích vojsk byly také další úkoly, jako odzbrojování, civilní kontrola a identifikace původce konfliktu. Úspěch těchto misí vedlo Generálního tajemníka OSN Boutrose Boutrose Ghali k sepsání reportu pod názvem Agenda pro mír, který navrhoval rozšíření působnosti OSN v těchto oblastech: Nové rozšíření působnosti misí OSN vedlo také k nárůstu rozpočtu těchto misí a také personálu, obzvláště civilního, jak je vidět v následující tabulce:

Třetí generace.

Ačkoliv očekávání členských států ohledně mírového působení OSN zůstalo neobyčejně vysoké, zdroje poskytnuté na splnění těchto očekávání zůstaly neadekvátní a nepochopení nové podstaty konfliktů vedlo k četným tragédiím, jak lze ilustrovat příklad kanadského generálporučíka Romea Dallaira ve Rwandě, který přesto, že věděl několik měsíců dopředu o plánované Genocidě Tutsiů rukama Hutů, musel se zdržet jakékoliv akce, aby neporušil „monitorovací“ mandát, který byl dán OSN radou bezpečnosti. Tato politika je zcela neadekvátní v případě občanské války, kde jednotlivé strany páchají zločiny proti lidskosti, jako ve Rwandě v Somálsku a v Bosně, a tudíž zde OSN měla vystupovat spíše v roli policisty než jako neutrální aktér. Pro přehled: konflikty, kterými se musí OSN zabývat po roce 1991, mají tyto společné znaky:  V důsledku neschopnosti OSN zamezit genocidám ve Rwandě a v Bosně a kvůli neúspěchu amerického výsadku v Somálsku (později zfilmovaný jako Černý jestřáb sestřelen) se část mírotvorných misí přesunula na „koalice ochotných“ většinou z řad regionálních uskupení jako NATO, EU či Africká unie, které měly silnější mandát a politickou podporu pro prosazení kroků nutných k zamezení eskalace násilí v oblastech se stále probíhajícím konfliktem. Toto řešení ač kontroverzní je akceptováno OSN, v příručce pro mírové operace (Handbook on UN PKOs) se uvádí, že “V polovině devadesátých let, po zkušenosti z bývalé Jugoslávie, Somálska a Rwandy začalo být jasné, že nelze udržet mír tam, kde žádný není. Za těchto okolností se Rada bezpečnosti rozhodla, že je moudřejší založit „koalici ochotných“ vedenou vůdčím státem, která má jak politickou vůli, tak vojenské schopnosti ukončit konflikt všemi nutnými prostředky. Tyto intervence ač schválené radou bezpečnosti nejsou pod přímým velením OSN.“  Koncem 90. let se vedla rozsáhlá debata ohledně způsobu jak zabránit podobným katastrofám, jako ve Srebrenici a ve Rwandě a výsledkem těchto úvah byl Brahimiho Report z roku 1999, kde se uvádí 50 doporučení jak reformovat OSN a její mírové mise.  Alespoň dle manuálu pro mírové operace OSN (Handbook on UN PKOs) lze tvrdit, že daná doporučení jsou částečně naplňována, nicméně stále se objevuje několik strukturálních problémů, které podkopávají schopnost OSN účinně řešit probíhající konflikty.  Nejdůležitější je způsob financování. Přesto, že mírové mise OSN jsou v nynější době asi nejviditelnějším prvkem toho, co organizace dělá, stále nejsou vedeny jako mandatorní výdaje v dvouročním rozpočtu, ale jsou ad hoc operace, objektem každoročního schvalování. Stejně tak OSN nedisponuje žádnými vlastními jednotkami, po kterých by sáhla v případě konfliktu. Zdržení způsobené negociacemi ohledně nalezení zdrojů mohou mít katastrofické důsledky. Evropská Unie nyní sice vytvořila vlastní společné síly, které by se měly účastnit mezinárodních operací (Eurocorps) nicméně dá se polemizovat, zda tyto síly mají za úkol skutečně zvýšit akceschopnost OSN či spíše Evropské unie.  Další problém je nedostatek lidí a materiálu: OSN uvádí, že k říjnu 2007 bylo v mírových operacích po celém světě dislokováno 70 000 vojáků a nějakých 30 000 civilistů Z toho je skoro polovina z Pákistánu, Indie a Bangladéše.  Mírové operace v Dárfuru a v Čadu by odhadem měly zahrnovat dalších 26 000 vojáků africké unie a 4000 EU a lze očekávat, že počty mírových operací budou narůstat, takže se lze oprávněně ptát, kde se za chvíli budou tyto jednotky brát.  Vysoké kontribuce rozvojových zemí nejsou příliš překvapující vzhledem k tomu, že OSN platí 1000 dolarů za vojáka na měsíc nicméně stejný důvod paradoxně vede vyspělé státy ke snižovány své účasti na mírových misích. Nadstandardní vybavení je totiž dobrovolnou kontribucí státu, která se nehradí rozpočtem OSN a nutno dodat, že za standardní vybavení je stále považován s trochou nadsázky pouze dalekohled, samopal a uniforma.  To sice není úplně špatně, jelikož např. k monitoringu voleb nepotřebujete stealth bombardér nebo atomovou ponorku, nicméně článek Tools of the trade, Dr. A. Waltera Dorna uvádí, že i takové nástroje jako videokamera či pohybový senzor jsou pro jednotky OSN nestandardní záležitostí o vesmírných technologiích a satelitním pozorování ani nemluvě. Nelze se pak příliš divit, že se vyspělé státy zdráhají posílat bez toho co považují za základní vybavení vojáky do akce, zvláště ve chvíli, kdy se jejich Armády neustále zeštíhlují a čím dál tím víc se spoléhají na technologie.

Mírové síly OSN, neformálně též zvané modré přilby nebo modré barety, jsou ozbrojené síly, které na základě mandátu a pod vedením Organizace spojených národů (OSN) usilují o udržení míru (anglicky "peacekeeping") v regionech, kde hrozí propuknutí ozbrojeného konfliktu. Udržování míru je dle definice OSN „cesta, kterou se dá pomoci zemím rozvrácených konfliktem dosáhnout podmínek pro udržitelný mír“. Mírové síly OSN jsou nositeli Nobelovy ceny míru za rok 1988. Mírové síly mají za úkol po ukončení konfliktu monitorovat mírové procesy v zasažených zemích a pomáhat interesovaným stranám uvádět v platnost mírové dohody, které spolu sepsaly. Toto snažení může mít několik rovin, která zahrnuje vojenské i civilní oblasti, jako je udržení pořádku, zavedení a vymáhání práva, volební asistence a poválečná obnova.

Peacekeeping by the United Nations is a role held by the Department of Peace Operations as "a unique and dynamic instrument developed by the organization as a way to help countries torn by conflict to create the conditions for lasting peace". It is distinguished from peacebuilding, peacemaking, and peace enforcement although the United Nations does acknowledge that all activities are "mutually reinforcing" and that overlap between them is frequent in practice.


Život.

Studoval Přírodovědeckou fakultu UK, obor biologie, studium nedokončil. V roce 1988 byl Šimon Pánek hlavním organizátorem humanitární pomoci obětem zemětřesení v Arménii, když společně s Jaromírem Štětinou vyhlásili neoficiální materiální sbírku na pomoc postiženým.  O rok později, v roce 1989, se stal jedním ze „studentských vůdců“ Sametové revoluce v tehdejším Československu, jmenovali jej do Koordinačního stávkového výboru studentů vysokých škol a za studenty byl členem Občanského fóra. Působil jako zahraniční specialista pro oblast Balkánu a lidských práv v prezidentské administrativě Václava Havla. Po listopadové revoluci byl za Občanské fórum kooptován do Federálního shromáždění, což nepřijal.  Ve volbách roku 1990 byl řádně zvolen do české části Sněmovny národů Federálního shromáždění (volební obvod Severomoravský kraj) za Občanské fórum poté, co ho vynesly z 13. místa preferenční hlasy, ale již v červnu 1990 na mandát rezignoval. V roce 1992-1997 spoluzakládal soukromou informační agenturu Epicentrum, přinášející zpravodajství z krizových oblastí světa. V tomto roce již působil v Kanceláři prezidenta republiky a současně se věnoval filmové produkci. Prezident Václav Havel jej na Pražském hradě vyznamenal medailí Za zásluhy za "angažovanost ve věcech veřejných" v roce 2002 a v roce 2003 získal cenu Evropan roku.  Mezi lety 2004 a 2010 byl Šimon předsedou české nevládní rozvojové organizace FoRs. Roku 2010 mu občanské sdružení Post Bellum udělilo Cenu Paměti národa. Od roku 2011 do roku 2013 působil také jako předseda dozorčí rady Aliance 2015, evropské sítě nevládních organizací.  Od roku 2017 je lektorem European Leadership & Academic Institute (ELAI) v Praze. Od téhož roku je Šimon předsedou nové instituce působící v zemích bývalého Sovětského svazu pod názvem Centrum občanské společnosti Praha.

Šimon Pánek (* 27. prosince 1967) je spoluzakladatelem a výkonným ředitelem společnosti Člověk v tísni, humanitární organizace se sídlem v České republice. Šimon byl coby studentský aktivista během sametové revoluce v roce 1989 vůdcem několika stávek proti režimu. Je členem Evropské rady pro zahraniční vztahy a zakládajícím členem Rady evropského partnerství pro demokracii.

Šimon Pánek (born 27 December 1967) is a former Czech student activist during the Velvet Revolution in 1989 and today the executive director of the humanitarian organization People in Need (Člověk v tísni), which he co-founded in 1992. People in Need (PIN) became the biggest non-governmental organisation in Central and Eastern Europe and works worldwide to mitigate the suffering of people in times of crisis. For its international and national effort, PIN has become highly respected in the Czech Republic and abroad.


Vznik písně.

Maneater byla vůbec jedna z prvních písní, kterou Furtado s Timbalandem na album Loose nahráli. Píseň se nahrávala v nahrávacím studiu v Miami. Furtado sama píseň popsala jako energickou.  8. ledna 2006 unikl na internet půlminutový záznam písně a o pár dní později 17. ledna už byla na internetu celá píseň. To způsobilo i to, že se píseň do svého vydání trochu změnila.  V rádiu BBC také Furtado nahrála coververzi písně Crazy od Gnarls Barkley. O pár dní později v téže rádiu nahráli Panic! at the Disco coververzi Maneater.  Píseň Maneater byla nominována na "MTV Europe Music Award" pro nejlepší píseň a v roce 2007 si odnesla cenu na NRJ Music Award za nejlepší mezinárodní píseň.

Úspěchy.

Ke stažení na iTunes byl Maneater přístupný od 22. května 2006 a kromě Severní Ameriky, kde singl vyšel později byl vydán v celé Evropě. Ve Velké Británii se dostala píseň na první místo, což se Furtado povedlo poprvé v kariéře. Navíc byla první Kanaďankou od roku 1998, kdy ve Velké Británii žebříčku kralovala Celine Dion s písní My Heart Will Go On. V celkovém zúčtování na konci roku byla Maneater sedmou nejprodávanější písní na Britských ostrovech.  Čísla jedna se dočkala píseň i v dalších evropských zemích. V Česku se dostal nejvýše na třetí místo hitparády IFPI.  8. září 2006 byla píseň vydána i v USA, kde byla v tom týdnu nejvyšším debutem na čísle šedesát dva. Nejvýše se v Billboard Hot 100 dostala na 16. místo, což bylo oproti Promiscuous, která vyšla v USA jako první singl z Loose a odsadila ve všech hitparádách první místo znatelný pokles.

Maneater "(Lidožrout)" je píseň Nelly Furtado z jejího třetího alba Loose. Píseň napsala společně s Timbalandem, který ji i produkoval. Singl vyšel prvně v Evropě, kde se stal do té doby nejpopulárnější písní Furtado.

"Maneater" is a song by Canadian singer Nelly Furtado from her third studio album "Loose" (2006). The song was written by Furtado, Tim "Timbaland" Mosley, Nate "Danja" Hills, and Jim Beanz, and released to mainstream radio in the United States in September 2006. The song's musical style and production were inspired by the Hall & Oates song of the same name and other music from the 1980s.


Základy.

Fotonika tedy znamená studium a praktickou aplikaci procesů, souvisejících s vyzařováním (emisí) a pohlcováním (absorpcí) fotonů elektrony. Lze ji také chápat jako aplikovanou kvantovou elektrodynamiku, což je teorie, která se snaží spojit kvantovou mechaniku s klasickou Maxwellovou teorií elektřiny a magnetismu. V podstatě popisuje interakci světla a hmoty.  Kvantová elektrodynamika rozlišuje tři základní děje potřebné k popisu všech jevů spojených se světlem a elektřinou, kterých se účastní fotony a elektrony:  Fotonika je založena právě na tomto posledním ději. Takový přístup opravňuje k tvrzení o existenci a sounáležitosti tří rovnoprávných oborů: optiky, elektroniky a fotoniky. Avšak zatím co optika i elektronika mohou existovat samostatně, u takto pojaté fotoniky tomu tak není. Fotony i elektrony je totiž nutno na místo vzájemné interakce nějak dopravit a proto se zřejmě fotonika nemůže bez optiky a elektroniky obejít. Fotonika se tak také jeví jako účelové seskupení vybraných částí optiky a elektroniky, které zkoumá a využívá procesy nastávající při energetických ztrátách elektronů a fotonů – hlavně předávání energie fotonů elektronům a vznik fotonů na úkor energetických ztrát elektronů. Pokud tyto částice nesou informaci, předává se i informace. Zkrátka: fotonika stojí na dvou nohách: jedna je elektronika a druhá optika.

Historie.

Fotonika je mladý obor navazující na tradiční vědní disciplínu optiku. Optická technika posledních desetiletí prošla třemi velkými mezníky, což je To mělo za následek renesanci optiky a její rostoucí význam pro moderní technologie. Výsledkem tohoto vývoje byl vznik nových vědních oborů včetně fotoniky. Pojmenování oboru názvem fotonika bylo přijato jako paralela s elektronikou, která se zabývá metodami řízení toku elektronů v různých prostředích a strukturách. Pojem fotonika rovněž vystihuje význam částicové (fotonové) podstaty světla při výkladu činnosti mnoha optických zařízení.  Fotonová optika je soubor výsledků kvantové optiky, kterými se doplňuje elektromagnetická optika tak, aby bylo možno - při zachování názornosti klasické teorie - objasnit vedle klasických optických jevů také kvantovou povahu světla a jeho interakci s látkou.

Fotonika je obor na rozhraní fyzikálních a technických věd, který se zabývá vlastnostmi a metodami využití fotonů. Pro praktické aplikace je zvlášť významný výzkum přístrojů, ve kterých se kontrolovaným způsobem ovládá tok fotonů.

Photonics is the physical science of light (photon) generation, detection, and manipulation through emission, transmission, modulation, signal processing, switching, amplification, and sensing. Though covering all light's technical applications over the whole spectrum, most photonic applications are in the range of visible and near-infrared light. The term photonics developed as an outgrowth of the first practical semiconductor light emitters invented in the early 1960s and optical fibers developed in the 1970s.


Šofar v historii.

Poprvé bylo možné zvuk šofaru slyšet při zjevení na hoře Sinaj. Tóra předepisuje povinnost troubit na šofar o svátku Roš ha-šana a jednou za sedm let rovněž o svátku Jom kipur k vyhlášení jubilejního roku a „svobody po celé zemi“. Krom toho se ve starověku šofar používal k řadě dalších účelů: ohlášení blížícího se šabatu, svátků a Roš chodeš, při bohoslužbě ve stanu úmluvy a v Chrámu, ke svolání lidu Izraele do války, jako výzva k pokání při obecních půstech a jako upozornění na důležitá oznámení.  Od založení státu Izrael v roce 1948 se na šofar troubí také při slavnostní inauguraci prezidenta. Roku 1967 při šestidenní válce zatroubil po dobytí Starého Města v Jeruzalémě na šofar pozdější aškenázský vrchní rabín Šlomo Goren u Zdi nářků na znamení konce arabského zákazu troubit na tomto místě na šofar a nové éry vykoupení.  Symbolika beraního rohu je rovněž spjata s příchodem mesiáše.

Šofar v liturgii.

Elul.

Po celý měsíc Elul se ve všední dny na konci ranní modlitby troubí na šofar. Tato praxe se opírá o verš žalmu, kde slovo „chodeš“ může znamenat oslavu novoluní, ale také celý měsíc před stanoveným časem svátku, tedy měsíc elul.

Roš ha-šana.

Příkaz Tóry říká, že zvuk šofaru má být slyšen na svátek Roš ha-šana. Je však předepsáno použít šofar, který je vyroben z beraního, popřípadě i ovčího rohu; není-li takový k dispozici, lze použít roh kozí, antilopí nebo gazelí. Rabínským příkazem je předepsáno zatroubit v každý den svátku sto signálů ("me'a kolot"); ty jsou rozděleny do čtyř sekvencí (30+30+30+10 signálů) zařazených na určená místa ve sváteční liturgii; druhá posloupnost troubení začleněná modlitby musaf je navíc rozdělena do tří částí přiřazených k jednotlivým požehnáním této modlitby.  Původně bylo povinné novoroční troubení praktikováno i tehdy, připadlo-li Roš ha-šana na šabat. Po zboření chrámu bylo troubení v takových případech omezeno na obce, kde sídlil rabínský soud založený na spolehlivé tradici, a postupně zcela vymizelo.

Jom kipur.

Jomkipurové troubení k ohlášení jubilejního roku se nepraktikuje. Namísto toho se troubí na šofar posloupnost deseti signálů bezprostředně po skončení poslední sváteční modlitby (ne'ila). Jako důvod se kromě připomínky „jubilejního“ troubení uvádí i praktický účel: oznámení konce svátku a půstu.

Šofar (hebrejsky: ) je dechový hudební (signální) nástroj ze zvířecího rohu, používaný při židovských slavnostních příležitostech, zejména během svátku Roš ha-šana. Jedná se o židovský náboženský předmět, který je vyroben opracováním rohu z ovce, kozy, antilopy nebo gazely. Je však zakázáno použít roh z krávy, kvůli asociaci s modloslužebnictvím zlatému teleti.

A shofar (pron., from, ) is an ancient musical horn typically made of a ram's horn, used for Jewish religious purposes. Like the modern bugle, the shofar lacks pitch-altering devices, with all pitch control done by varying the player's embouchure. The shofar is blown in synagogue services on Rosh Hashanah and at the very end of Yom Kippur, and is also blown every weekday morning in the month of Elul running up to Rosh Hashanah. Shofars come in a variety of sizes and shapes, depending on the choice of animal and level of finish.


Svět filmu.

Zlatý kompas se odehrává ve velice zvláštním světě, který je podobný tomu našemu, ovšem v pár věcech se liší. Má stejné světadíly, jen zde jsou jiné země a království. Každého člověka doprovází jeho Daemon.  Daemoni Daemon je něco jako vaše spřízněná duše ve zvířecím těle. Každý Daemon patří k jednomu člověku. Člověka a Daemona spojuje neviditelné pouto, když se člověk od svého Daemona vzdálí příliš daleko, oba dva to až bolí. Pokud Daemon cítí bolest, smutek či jiné pocity, cítí je i člověk, a naopak. Člověk bez Daemona je pouhá troska, zmrzačený, smutný a bez sil. Proto si své Daemony lidé chrání.  Magisterium Magisterium ovládá svět a snaží se měnit lidské osudy, též diktovat lidské chování. Jeho sídlem je Londýnský mrakodrap "Palác Magisteria".  Hlavní hrdinka - Lyra Lyře je 12 let a nemá rodiče. Jediný člověk, který jí na světe zůstal, je Lord Asriel, který je věčně kvůli svým výzkumům pryč a daemon Pantalaimon (zkráceně Pant). Později ve filmu Lyra zjišťuje, ze jejím otcem je právě Lord Asriel, který vystupuje jako její strýc - pravděpodobně proto, aby ji chránil. Lyra žije na Jordánské koleji, kde se kamarádí s chlapcem Rogerem. Kolem Jordánské koleje se večer objevují takzvaní ""Vrahouni"", kteří kradou děti a přesunují je na "Bolvangar" (výzkumná stanice). Lyra si s Rogerem slíbí, že kdyby jednoho z nich vrahoun unesl, druhý se ho vydá hledat. Později Rogera unesou vrahouni a Lyra se ho vydá hledat a cesta jí zavede až na Svalbard, mezitím se seznámí s medvědím kyrysníkem Yorekem a pozná tajemství výzkumů, které se odehrávají na Bolvangaru...  Alethiometr Alethiometr je přístroj, který si díky svému překrásnému vzhledu vysloužil název "Zlatý kompas". Tento přístroj ukazuje vždy jen pravdu. Ovšem naučit se v něm číst je dost obtížné a některým lidem se to nemusí nikdy podařit. Jeho vynálezcem je Lyřin strýček Lord Asriel. Pro Magisterium je kompas nebezpečný, chtějí totiž tajně ovládnout další území (vesmíry) a zlatý kompas by mohl prozradit nejen to, ale i to, že Magisterium ovlivňuje lidské osudy.. Paní Coultrová Marisa Coultrová je záhadná a krásná žena, která přijme Lyru za svou asistentku a vezme ji s sebou na daleký sever. Lyra ji velmi obdivuje a má ji ráda, jenomže všechno není zpočátku takové, jak se ze začátku zdá. Lyra v ní brzy odhalí nenáviděného nepřítele, protože paní Coultrová patří k zlé a kruté církvi a stejně tak patří k Vrahounům, kteří unášejí děti.  Will Parry S Willem se v příběhu setkáváme již v druhém díle trilogie Jeho temné esence. Will, který právě zabil muže, který se mu vloupal do domu prochází tajným oknem do jiného světa, kde se potkává s dívenkou Lyrou. Lyra mu pomůže najít jeho otce, který se ze zvláštních důvodů ztratil na severu. Vrahouni Vrahouni jsou lidi, kteří unášejí děti až do ledových temnot na severu. Provádějí tam s nimi divné pokusy a nikdo přesně neví, co tam s nimi konkrétně dělají. Pro všechny je to veliká záhada. Malá Lyra společně se svými přáteli se vydává pátrat až na daleký sever, hledat ztracené děti a zachránit je od jejich sevření a zjistit to, co s nimi provádějí.

Kritika a tržby.

Film provázejí značné kontroverze, z části založené už samou knižní předlohou. Kniha a následně i film jsou totiž řadou lidí vnímány jako silně protikřesťanská díla, která šíří nenávist vůči křesťanství a zejména katolické církvi a mají za cíl vychovávat děti k ateismu a nepřátelskému postoji k náboženství.  Katolická liga vyzvala k bojkotu tohoto filmu, což minimálně nepřímo podpořila řada dalších náboženských představitelů z mnoha různých církví, když podpořila názor, že film je nepřátelský víře a nevhodný a nebezpečný z hlediska výchovy dětí.  Film navzdory rozpočtu 180 mil. dolarů, reklamě i hvězdnému obsazení, zejména ve Spojených státech výrazně zklamal očekávání. Celosvětově dosáhl tržeb přes 370 mil. dolarů, čímž se řadil v roce 2008 kolem 110. místa historického pořadí filmů podle tržeb. Neúspěch v USA je často přičítán nejen bojkotu ze strany věřících, ale také tomu, že tvůrci filmu jeho nejostřeji protináboženské části oproti předloze poněkud zaobalili a zamlžili, což sice neuklidnilo věřící, ale zato znepřátelilo Pullmana, jeho fanoušky a představitele ateistických organizací, podle kterých tak bylo předloze „vyrváno srdce“. V Česku byl v prosinci 2007 (13. prosince byla česká premiéra) třetím nejnavštěvovanějším filmem, přičemž první dva týdny vedl žebříček návštěvnosti. Celkem jej zde za dobu promítání zhlédlo 136 tis. diváků a utržil 14,2 mil Kč.  Výše zmíněné okolnosti se promítly i do hodnocení recenzentů. Obecně vysoce byla ceněna úroveň vizuálních efektů filmu a případně výkony některých herců, zejména Nicole Kidman, ovšem myšlenkovou a dějovou úroveň filmu podrobila řada recenzentů drtivé kritice s tím, že jde o podívanou bez obsahu, že děj je příliš nahuštěn, že bez znalosti knihy nemá divák šanci se ve filmu zorientovat a že tvůrci filmu naprosto jednoznačně nedokázali zúročit potenciál knihy.

Zlatý kompas (v anglickém originále The Golden Compass) je film natočený podle stejnojmenné knihy, která je prvním dílem fantasy série "Jeho temné esence" britského autora Philipa Pullmana.

The Golden Compass is a 2007 fantasy adventure film based on the 1995 book "Northern Lights", the first novel in Philip Pullman's trilogy "His Dark Materials". Written and directed by Chris Weitz, it stars Nicole Kidman, Dakota Blue Richards, Daniel Craig, Sam Elliott, Eva Green, and Ian McKellen. The project was announced in February 2002, but difficulties over the script and the selection of a director caused significant delays. At US$180 million, it was one of New Line Cinema's most expensive projects ever, and its disappointing results in the US contributed to New Line's February 2008 restructuring.


Martinů a Ribemont-Dessaignes.

Bohuslav Martinů se seznámil s francouzským spisovatelem, malířem a také příležitostným skladatelem, jedním z vůdčích činitelů hnutí dada Ribemontem-Dessaignesem v roce 1928. Tehdy za svého pobytu v Paříži, začal zhudebňovat jeho dadaistickou divadelní hru "Slzy nože". Opera tehdy byla zamýšlena pro hudební festival v Baden-Badenu, kde ji ale nepřijali a neuvedli.  Brzy poté ale dostal Martinů objednávku z Osvobozeného divadla a v srpnu 1928 dostal od Ribemonta libreto, které později zamýšlel uvést v pařížském divadle Bériza. Martinů s libretistou dlouho jednal o úpravách, které by jeho  Použití filmu jako nového média (analogické například Bergově opeře Lulu) bylo převratnou událostí, která ale zvyšovala náklady a mohla spolupůsobit při potížích Martinů s uplatněním díla v nějakém divadle. Opera byla dokončena v polovině roku 1929, ale Martinů neuspěl se snahou o její uvedení v Berlíně.  Martinů se provedení opery nedožil a poslední společné dílo s Ribemontem-Dessaignesem, rozpracovanou operu "Týden dobročinnosti" na námět Ilji Erenburga, už nedokončil.

Děj.

Prolog: Ve filmových ateliérech se připravuje natáčení. Představují se herci Juste a jeho žena Indolenda (manželskou dvojici mají hrát i ve filmu), která flirtuje s jedním z dalších herců, jenž bude hrát postavu Adolfa. Povel režiséra „Točíme!“ startuje první jednání.  I. jednání: Zatímco se filmová Indolenda nudí, její filmový manžel odchází za svou mysliveckou zábavou. V lese najde krásnou vílu a odnese ji domů. Indolenda, která se snažila zabavit sváděním Adolfa, na vílu žárlí, ale ráda využije její nabídku tří přání. Nejprve si přeje bohatství – dům se promění v palác, mezi hosty je tam i Eblouie Barbichette, která je vílou představena jako Adolfova snoubenka. Víla věnuje snoubencům zlatý zámek na Zlatém ostrově, kam celá společnost vyráží.  II. jednání: Déšť, který v bouři zasáhne loď, je zlatý, mění všechno v drahý kov. Loď těžkne a potápí se. Trosečníci se zachrání na pustém ostrově. Juste si uvědomuje pomýlenost prvního přání a přeje si, aby byla jeho žena mladší. Ta zkrásní, ale hned přestává mít o Justa zájem a uteče za Adolfem. Juste nevydrží pohled na jejich lásku a vysloví poslední přání – být také milován. Jenže první ženou, která o něj projeví zájem, je zlá žebračka (Eblouie). Ze žárlivosti ho udeří holí a Juste umíraje vzdychá: „Jak těžké je žít!“ Víla je osvobozena. Končí natáčení filmu a režisér zve všechny herce na premiéru.  III. jednání: Premiéra filmu, na kterou přicházejí herci i diváci, je promítán známý děj. Milenecká dvojice Indolenda a herec, který hrál Adolfa, si o přestávce dohodla útěk do Ameriky.  Epilog: Film skončil a na filmovém plátně se odehrává jiný – skutečný příběh, scéna Odjezd. Za tónů orchestrální mezihry znázorňuje cestu evropskými velkoměsty a končí v New Yorku. V rohu kavárny tam vidíme opuštěného Justa, který v jejím středu a lesku sleduje svou manželku s milencem. Kolem se pohybují tanečníci včetně někdejší představitelky víly Lilian Nevermore, kteří si z něj tropí posměšky. Děj celé opery končí stejnou smutnou poznámkou: „Ach, jak těžké je žít!“

Uvedení.

K premiéře v Berlíně, kterou vyjednával Martinů prostřednictvím rady československého velvyslanectví v Německu Camilla Hoffmanna, nedošlo. Světová premiéra tak proběhla v Státním divadle v Brně v roce 1971, kde operu nastudoval dirigent Václav Nosek a inscenaci režíroval včetně filmu Evald Schorm.  V Německu byla poprvé uvedena v roce 1995 v Augsburgu, v roce 2007 uvedl ve spolupráci s Národním divadlem operu Volkstheater Rostock.

Tři přání aneb Vrtkavosti života (: Les Trois Souhaits ou les Vicissitudes de la vie), H. 175, je opera-film o třech dějstvích s prologem a epilogem Bohuslava Martinů dokončená roku 1929 na libreto Georgese Ribemonta-Dessaignese. Rozvíjí pohádkový motiv tří splněných přání, která vedou ke špatným koncům.

Les trois souhaits, H. 175, Czech Tři přání, is a 1928 opera by Bohuslav Martinů to a libretto by Georges Ribemont-Dessaignes. Composed largely in Paris between autumn 1928 and May 1929, it was not premiered until 16 June 1971 at the State Theatre, Brno.


Předehra.

8. dubna 1421 ustanovil papež Martin V. nového papežského legáta pro římskoněmeckou říši, jímž se stal římský kardinál Branda Castilione. Ten bezprostředně po svém jmenování obdržel buly, které mu propůjčovaly nejvyšší moc vyhlásit plnomocné odpustky a kříž proti kacířským Čechám (13. duben). Za své přechodné sídlo si zvolil Kolín nad Rýnem, odkud celou kampaň organizoval a rozesílal pokyny jednotlivým velmožům i městům. Nejdůležitějším panovníkem, který se měl výpravy účastnit, byl římskoněmecký, uherský a český král Zikmund Lucemburský, který na sebe přivolal ostrou kritiku za rozpad prvního křížového tažení v létě předchozího roku a od nějž se očekávalo, že tuto porážku odčiní. Ve věci konání kruciáty se 25. května ve Weselu sešel i říšský sněm, kde porýnští kurfiřti vyšli kardinálovi vstříc a na 23. srpna svolali do Chebu shromáždění účastníků z německých zemí. Strategie tažení předpokládala, že do Čech vpadnou dva útočné proudy. Jeden ze severu, druhý pak z východu přes Moravu. Pohyby obou vojsk však byly naprosto nekoordinované, a tak zatímco 28. srpna němečtí křižáci překročili hranice severozápadních Čech, vojsko Zikmunda Lucemburského se teprve shromažďovalo ve výchozích pozicích v Uhrách a na Moravě. Na severní frontě zatím německé oddíly způsobily velké škody, nicméně po neúspěšném obležení chatrně opevněného Žatce ustoupily zpět na říšské území (2. září).  Král Zikmund měl pro zdržení v Uhrách své důvody, neboť při pobytu v Prešpurku uzavřel dalekosáhlé úmluvy s Albrechtem Rakouským, kterého učinil svým zetěm a ustanovil dědicem svých království. Rakouský vévoda se mu za to protislužbou zavázal poskytnout finanční a vojenskou pomoc při znovuzískání Českého království. Posléze trvalo další měsíc, než Albrechtovy vojenské kontingenty dorazily na Moravu, odkud účastníci kruciáty na konci listopadu vyrazili ve dvou proudech přes Jihlavu a Litomyšl ke Kutné Hoře. Zde mělo dojít k předpokládanému srazu s vojskem shromážděným ve Slezsku, Lužici a Kladsku.  Po zkušenostech z předchozího roku nemínili pražští husité připustit, aby se křižáci dostali až k metropoli a rozhodli se s nimi střetnout v čáslavské nebo kutnohorské oblasti. První výprava pod velením Jana Hvězdy z Vícemilic, která do míst předpokládaného střetnutí vyrazila na konci října, však nedosáhla výraznějšího úspěchu a 25. listopadu se stáhla zpět do Prahy. Sem 1. prosince dorazil i slepý hejtman Jan Žižka s táborským vojskem. Několik dalších dní jednal s pražany a 8. prosince vytáhl do prostoru, jenž před nedávnem pražské oddíly opustily. Pražané Žižku následovali s jednodenním zpožděním. Podle "Kroniky velmi pěkné o Janu Žižkovi" operace u Kutné Hory, která se husitům bez odporu poddala, řídil osobně slepý táborský hejtman, avšak není zcela jisté, zda formálně převzal velení všech shromážděných husitských vojsk. Středověcí kronikáři se blíže Žižkovým postavením v rámci husitské vojenské hierarchie nezabývali, z jejich záznamů však lze získat povědomí o jeho dalších operacích. Nespokojil se s pasivním vyčkáváním v obsazené Kutné Hoře a záhy opustil její hradby. Je pravděpodobné, že jedním z důvodů, proč se rozhodl nevyčkávat příchodu křižáků ve městě, byli kutnohorští měšťané, kteří se mohli v jeho zádech stát nebezpečnou pátou kolonou. První Žižkova cesta vedla k Čáslavi, kde posílil místní posádku, a kde se k němu připojili Viktorin Boček z Kunštátu, Hašek z Valdštejna a Václav ze Strážnice. Patrně tento manévr přiměl štáb krále Zikmunda postupovat z Německého Brodu do centra Čech přes Ledeč nad Sázavou. Žižka se záhy vrátil ke Kutné Hoře, kde vyčkal příchodu nepřátel, kteří cestou "vypalovali vesnice, městečka a hrady, a znásilňujíce panny a ženy až do vydechnutí duše, potom je usmrcovali"...

Bitva.

Zprávy současníků.

Přestože o událostech u Kutné hory z přelomu let 1421 a 1422 informuje poměrně dostatečné množství českých i zahraničních písemných pramenů, jsou tyto informace poměrně povrchní, díky čemuž zůstávají dohady o přesném průběhu bitvy pouze v rovině teoretické. Nicméně středověcí kronikáři zanechali dostatek informací, podle nichž lze stanovit alespoň základní taktické manévry obou vojsk. Jeden z nejautentičtějších zápisů pochází z pera literáta, mistra artistické fakulty pražské university a přímého účastníka husitských válek, Vavřince z Březové. Vyprávění jeho "Husitské kroniky" však není úplné, neboť celá jeho práce končí právě uprostřed líčení bitvy u Kutné Hory. Povrchně, se o kutnohorském střetnutí zmiňuje i anonymní autor tzv. "Kroniky starého pražského kolegiáta", jenž byl stejně jako Vavřinec z Březové přímým aktérem husitských válek. Další, poměrně obsáhlý, popis bitvy se zachoval v souboru drobných kronik, psaných od sklonku bojovného husitství, jež historik František Palacký jako první soustředil do jediného díla pod názvem "Staré letopisy české". Poměrně obsáhlý text, jenž se vztahoval zejména k osobě slepého táborského hejtmana, se dochoval v dalším anonymním díle s názvem "Kronika velmi pěkná o Janu Žižkovi", sepsaném patrně v druhé polovině 15. století.

Pravděpodobný průběh.

Ke Kutné Hoře se křižácké oddíly přibližovaly od západu, husité jim proto vyrazili v ústrety Kouřimskou branou. Údajně postoupili "na dva hony" od hradeb, což by mohlo odpovídat asi čtyřem stům metrům, tedy čtvrt hodině cesty. Lze předpokládat, že se neprodleně obklopili vozovou hradbou a připravili se k boji. Po splnění těchto úkonů si pozvedli morálku společnou modlitbou a povýšením několika vybraných bojovníků do důstojenství rytířského. Zanedlouho na vozový šik zaútočili křižáci, kteří před sebou hnali velké stádo skotu. Snad se tak snažili získat ochranu před palnými zbraněmi, potažmo bylo jejich záměrem navýšit údernou sílu útočící formace. Nicméně i přes toto opatření se husitům útoky Uhrů dařilo až do setmění odrážet. Celá úvodní epizoda střetnutí je však značně nejasná, neboť není zřejmé, zda mělo jít o útok masového rozsahu, nebo šlo jen o "harce", o nichž hovoří Vavřinec z Březové, které byly jen jakousi předehrou k bitvě samotné.  Mezitím, co probíhalo před Kutnou Horou oboustranné zápolení, utrpěli husité těžkou ztrátu. Kutnohorští měšťané, mezi nimiž měli převahu němečtí katolíci, vpustili do města Kolínskou branou oddíl křižáckého vojska. Okamžitě došlo k masakru místního husitského obyvatelstva, před nímž byli uchráněni jen ti, kteří znali předem dohodnutá ochranná znamení. Z taktického hlediska převedla ztráta města husity do těžké situace. Dostali se do celkového obklíčení a navíc zůstali odříznutí od zásobovací základny. Za těchto okolností se Jan Žižka rozhodl pro taktický ústup. Patrně po celou noc připravoval vojsko k výpadu, který se uskutečnil v pět hodin ráno následujícího dne. Křižáci nebyli v podmínkách nočního boje schopni adekvátně reagovat a husitům se podařilo bez větších problémů obklíčení prorazit. Urychleně se přesunuli k další výhodné pozici pod vrchem Kaňk, stojícímu severně od Kutné Hory. Zde se opět obklopili vozovou hradbou a vyčkávali útoku nepřítele. Vzhledem k protivníkově nečinnosti zřejmě v průběhu nastávajícího podvečera nebo noci opustili i toto postavení a přesunuli se ke Kolínu, jenž byl nejbližší přístupnou městskou základnou husitů v okolí. Křižáci tento ústup považovali za své vítězství. Husitské oddíly důrazněji nepronásledovali a král Zikmund povolil vojákům, aby si před mrazy vyhledali úkryty v širokém okolí.  Žižka mezitím využil protivníkovy pasivity a urychleně shromažďoval další posily. Je známo, že značný počet bojovníků se k jeho vojsku přidal zejména z Jičínska a Turnovska. Krátce po Novém roce pak vytáhl opět ke Kutné Hoře a 6. ledna 1422 se objevil asi 6–7 km od města u vesnice Nebovidy. Zaskočení příslušníci královského předvoje se urychleně shromáždil na výšině jižně od vsi a zde se pokusili svést s protivníkem bitvu. Tento střet, při němž zahynulo množství Uhrů, však vyzněl jednoznačně ve prospěch husitů. Král Zikmund si patrně ihned po obdržení zprávy o nečekaném útoku uvědomil, že nemá smysl shromažďovat rozptýlené oddíly ani dál organizovat odpor. Většina jeho jednotek byla bez vzájemného spojení a případný pokus o obranu města by jej vystavil riziku, že padne do rukou husitů. Po poradě s válečnou radou proto dal bezodkladný rozkaz k ústupu, přičemž přikázal odvést z Kutné Hory všechny horníky, aby místní hutě přišly o kvalifikované pracovní síly. V noci z 6. na 7. ledna prchající křižáci město zapálili a společně se všemi zbylými kutnohorskými obyvateli se začali neorganizovaně stahovat zpět k Německému Brodu.

Důsledky.

Ačkoli se mohly demoralizované protivníkovy síly stát Žižkovou snadnou kořistí, první jeho snahou byla likvidace požáru v Kutné Hoře. Teprve po úspěšném zvládnutí tohoto úkolu vyrazil rychlým pochodem ve stopách křižáckého vojska a již 8. ledna ho dostihl u Habrů. Pokus o soustředěný odpor, jenž patrně organizoval italský vojevůdce Filippo Scollari, však skončil panickým útěkem všech zúčastněných křižáků (bitva u Habrů). Tentokrát husité protivníka pronásledovali se značným důrazem a ještě téhož dne dorazili k branám Německého Brodu. Zde se zahraniční oddíly patrně ještě jednou neúspěšně střetly s Žižkou v otevřené bitvě a další stovky křižáků zahynuly při útěku přes Sázavu. Bez ohledu na tuto tragickou epizodu kruciáty zůstala mezi hradbami města část velitelů, kteří byli odhodlaní alespoň dočasně udržet svou pozici, aby poskytli krytí prchajícím vojskům. České oddíly se pokusily město dobýt útokem již následujícího dne, avšak jejich pokus ztroskotal na celodenním houževnatém odporu obránců. Město se jim podařilo ovládnout teprve dne následujícího, když při rozhovorech o kapitulaci posádky vnikla skupina husitských vojáků bez Žižkova vědomí do ulic a zmasakrovala velkou část vojáků i místních obyvatel.  Závěrem tedy lze konstatovat, že bitva u Kutné Hory se stala rozhodujícím faktorem druhé kruciáty, neboť po událostech u Nebovid ztratil král Zikmund iniciativu a byl nucen vyklidit české území. Pokud jde o vypočtení ztrát v okolí Kutné Hory, soudobí kronikáři žádná čísla nezanechali. Zmiňují pouze počet mrtvých, kteří zahynuli při ústupových akcích k Německému Brodu. "Staré letopisy české" hovoří o 12 000, k nimž dále přičítají 548 utonulých "oděnců", kteří zemřeli pod sázavským ledem. Z materiálu pak do rukou husitů prý padlo šest či sedm korouhví a "540 vozů vrchovatě naložených nejrůznějšími věcmi, i klenoty, peníze a různá roucha, truhlice, různé knihy židovské i křesťanské, kterých bylo tolik, že by je na tři velké vozy nepobral".

Bitva u Kutné Hory se odehrála ve dnech 21.–22. prosince 1421 mezi Kutnou Horou a úpatím vrchu Kaňk a 6. ledna 1422 v okolí vesnice Nebovidy. Vojska druhé křížové výpravy, v čele s králem Zikmundem Lucemburským, zde byla poražena husitskými svazy pod velením slepého hejtmana Jana Žižky, jenž byl v první fázi střetnutí nucen prorazit z křižáckého obklíčení, v druhé pak překvapil rozptýlené protivníkovy oddíly a přinutil je ustoupit směrem k Německému Brodu. Vítězství husitů prakticky znamenalo konec kruciáty, neboť po střetnutí u Nebovid křižáci ztratili iniciativu a každý jejich další pokus o soustředěný odpor skončil panickým útěkem.

The Battle of Kutná Hora (Kuttenberg), an early battle and subsequent campaign in the Hussite Wars, was fought on 21 December 1421 between German and Hungarian troops of the Holy Roman Empire and the Hussites, an early ecclesiastical reformist group that was founded in what is now the Czech Republic.


Dláždění kostkami či betonovou dlažbou.

Je známé na vozovkách, pochozích chodnících, či terasách.

Zatravňovací dlažba.

Používá se na zpevnění povrchů. Využívá se nejen jako zpevnění chodníků na zahradách nebo garážových stání aut před domem, ale také pro náročné a velmi zatěžované povrchy. Popularita zatravňovací dlažby roste u chovatelů koní (jízdárny a stáje), stání nákladních vozů nebo zpevnění svahu. Dlažba má protiskluzový povrch, rychle se staví a má relativně velkou odolnost proti povětrnostním vlivům, chemickým látkám a zatížení. Dlaždice se vyrábí v jednoduché variantě pro zpevňování chodníků na zahradách, až po vysokozátěžové panely pro extrémní zatížení.

Dělení stylů.

Je možné dláždit i svým vlastním stylem - např šachovnicí.

Dřevěná dlažba.

má všechny přednosti i nedostatky dřeva. Svým vzhledem a charakterem povrchu je na pohled velmi příjemná i praktická. Je vhodná především na menší plochy náročněji upravených odpočinkových teras a zákoutí. Dřevěná dlažba je nehlučná, teplá, charakterem povrchu velmi působivá a také rychle vysychá. Dřevěná dlažba výrazně zvyšuje bezpečnost pohybu dětí a celkovou úroveň řešeného prostoru. Velmi dobře a přirozeně působí dřevo v bezprostřední návaznosti na obytné a účelové stavby.  Trvanlivost a celková odolnost dlažby závisí na kvalitě dřeva, vhodné a důkladné impregnaci a dostatečně pevném a dobře izolovaném uložení dřeva do půdy. Jednoduchá dlažba je často upravována z kulatých špalíků. Velmi dobré je dřevo bukové, dubové, akátové, ale i borové a jilmové. Do dlažby lze kombinovat i více různých druhů dřeva.  Dřevěná dlažba z borových, olejem impregnovaných špalíků bývala například jedním z typických znaků vozovky na Mostu dr. Edvarda Beneše v Ústí nad Labem, od jeho postavení v roce 1936. Tato dlažba sice byla lehká a zbytečně nezatěžovala nosnou konstrukci, ovšem za mokrého počasí byla velmi kluzká a nebezpečná pro chodce i automobily. Přesto vydržela na místě přes 30 let a až poté, co byla v roce 1968 zrušena tramvajová doprava přes most, byla nahrazena živičným povrchem.

Mrazuvzdorná dlažba.

Mrazuvzdorná dlažba je keramická dlažba s malou nasákavostí. Běžně se uvádí do 3 % objemových. Principem mrazuvzdornosti je neschopnost nasáknout vodu do keramického střepu. Tato voda by při poklesu teploty pod bod mrazu zmrzla, zvětšila svůj objem a tím rozrušila střep. Roli hraje též velikost a distribuce pórů, ne jen jejich celkový objem. Dnešní moderní slinuté materiály mají dle normy nasákavost okolo 0,05 % tedy prakticky nulovou.

Dlažba je povrch podlahy, chodníku, vozovky, náměstí, náplavky nebo jiné podobné plochy pokrytý dlažebními kostkami nebo dlaždicemi. Zpravidla je kamenná, může však být i z betonových nebo keramických dílců, cihel a podobně. V posledních letech je dláždění betonovou dlažbou populárnější od dříve obvyklého asfaltu. Přínos betonové dlažby je v ceně a v její praktičnosti. Dlážděná plocha se stává opakovaně rozebiratelnou.

Pavement, in construction, is an outdoor floor or superficial surface covering. Paving materials include asphalt, concrete, stones such as flagstone, cobblestone, and setts, artificial stone, bricks, tiles, and sometimes wood. In landscape architecture, pavements are part of the hardscape and are used on sidewalks, road surfaces, patios, courtyards, etc.


Životopis.

Osman se narodil roku 1908 v Beledweyne. Své vzdělání získal na státní škole v Mogadišu, které tehdy bylo hlavním městem Italského Somálska. V letech 1929–1941 zastával různá úřednická místa ve správě kolonie. Současně se věnoval vlastním obchodům. V únoru 1944 založil Somálský klub mladých (později byl přejmenován na Somálskou ligu mladých), stal se členem jeho vedení a v roce 1946 byl jmenován tajemníkem sekce této strany v rodném Belet Weyne.  Jako zástupce Somálského klubu mladých (SYL) byl v letech 1951–1956 přerušovaně v Teritoriální radě a v roce 1953 byl jmenován viceprezidentem této rady. V roce 1954 se stal předsedou SYL, úřad zastával do r. 1956. Když byla r. 1956 Teritoriální rada změněna v Zákonodárné shromáždění, byl do něho zvolen ve všeobecných volbách za okres Belet Weyne a shromáždění ho zvolilo svým předsedou. V květnu 1958 byl znovu zvolen do funkce předsedy SYL a tento úřad zastával společně s funkcí předsedy Zákonodárného shromáždění do 1. července 1960. Post předsedy si udržel i poté, co se Zákonodárné shromáždění změnilo ve shromáždění ústavodárné.

Vrchol politické kariéry.

Jako předseda tohoto shromáždění vyhlásil Osman 1. července 1960 nezávislost Somálska a následné sjednocení dřívějšího Italského a Britského Somálska. Národním shromážděním byl na jeden rok zvolen prozatímním prezidentem a následně byl na tu samou funkci zvolen na dalších šest let. Své zájmy zaměřil na legislativu, ekonomiku a sociální oblast. Mluvil italsky, anglicky a arabsky. Hrál důležitou roli v domácí i zahraniční politice.  Osman odstoupil z úřadu po porážce ve volbách r. 1967. Byl první z vůdců mladých afrických zemí, který tak učinil, a zároveň posledním v Somálsku. O dva roky později uchopil moc v zemi Mohamed Siad Barre a udržel si ji až do r. 1991, kdy ho svrhla armáda. To předznamenalo čtrnáctileté období anarchie v zemi, která přetrvává dodnes.  Aden Abdullah Osman zemřel 8. června 2007 ve věku 99 let v nemocnici v keňském Nairobi. Zanechal po sobě osm dětí. Na jeho počest bylo ještě téhož roku přejmenováno mezinárodní letiště Mogadišu na „mezinárodní letiště Adena Abdullaha Osmana“.

Aden Abdullah Osman Daar, známý též jako Aden Adde (1908 Beledweyne, Italské Somálsko – 8. června 2007 Nairobi, Keňa), byl somálský politik, v letech 1960–1967 první prezident Somálska.

Aden Abdulle Osman Daar (, ) (December 9, 1908 – June 8, 2007), popularly known as Aden Adde, was a Somali politician who served as the first president of Somalia from July 1, 1960 to July 6, 1967. A leader of the Mudug Regional Council, he was the first President of the Somali Republic present-day known as Somalia. He previously served in the Somali Youth League In 1944. In 1946, he was named Secretary of the party's section in Beledweyne, Somalia. In 1951, the Mudug Regional Council appointed him for the Regional Council, and two years later, he became Vice President of the Regional Council. In 1944, he joined the Somali Youth League. From 1954 until 1956, he was the President of the Somali Youth League. He was re-elected in May of 1958, and he continued to hold this position simultaneously along with that of President of the Legislative Assembly until 1960.


Terminologie.

Pojem sám o sobě se vyvíjel - název „industriální“ byl poprvé použit v polovině sedmdesátých let umělci vydavatelství Industrial Records, kteří ho definovali a stali zakladateli stylu. Jednalo se o britskou formaci Throbbing Gristle, která svou činnost determinovala jako "hudbu, vytvářenou pro nové pokolení, vymezujíc se zároveň proti hudbě dosud vytvářené (kterou nazývali "zemědělskou") jako generace jiného, tedy "industriálního" cítění, ke které promlouvají mechanické objekty a průmysl srovnatelnou poetikou jako k předchozí příroda.  Na samém počátku byl tedy zcela po právu termín „industriál(ní)“ vykládán zcela v duchu jeho tvůrců, resp. jako hudební produkce a technika, blízká Throbbing Gristle a jejich příbuzným projektům. S postupem času termín ve svém významu nabýval na konotacích, mnohdy vzdálených (mnoho lidí dnes chápe slovo industriální či industriál jako výraz odosobněnosti, dokonce i nehumánnosti), které se však v průběhu let vžily a ovlivnily jeho masové užívání.  Dnešní definice pojmu zobrazuje především fakt, že v průběhu doby vzniklo mnoho hudby, která nemá inspiraci v Throbbing Gristle, ačkoli užívá podobné tvůrčí techniky, proto bylo nezbytné originální obsah tohoto pojmu změnit do současné podoby.

Historické souvislosti.

Z historického hlediska je třeba si uvědomit, že v rámci hudebních forem a technik nebyl industriál vynálezem Throbbing Gristle, ale má své kořeny již v druhé dekádě dvacátého století u Edgarda Varèseho v rané elektronické hudbě a v Schaeferově musique concrète a jejich následovníků (Karlheinz Stockhausen, Iannis Xenakis ad.)  Současně je nutno uvědomit si, že základní motivací vzniku hnutí, soustředěného kolem Industrial Records nebyla nová hudební forma nebo myšlenka jako taková - je ho třeba vidět jako odmítnutí diktátu hudebního průmyslu o tom, jaká hudba má být. V tomto směru byli ve své době v podobně revoltujícím postavení jako punk, ovšem mnohem sofistikovanějším.

Kulturní vliv.

Industriál ovlivnil natolik aktivity v rozličných uměleckých odvětvích, že je používán i termín "industriální kultura". Proto lze "industriální hudbu" považovat i za představitelku obecného uměleckého směru, jakkoli tento je definován jen velmi mlhavě.  V průběhu let vznikla celá řada projektů a souborů, které industriální hudbu rozvíjely, jsou jejím přínosem či se staly zakladateli nových subžánrů. Z nejdůležitějších je třeba zmínit NIN, Test Dept, Cabaret Voltaire, Whitehouse, SPK, Laibach, Einstürzende Neubauten, Ministry ad.  Industriál od počátku osmdesátých let přerůstá celosvětově v postindustriální hudbu širokou aplikací principů do žánrově a stylově mnohovrstevných odvětví tvorby i hudebního průmyslu.

Industriální hudba nebo industriál je termín, který v současné době vyhrazen pro celou řadu hudebních stylů, jejichž společným jmenovatelem je zároveň

Industrial music is a genre of music that draws on harsh, transgressive or provocative sounds and themes. AllMusic defines industrial music as the "most abrasive and aggressive fusion of rock and electronic music" that was "initially a blend of avant-garde electronics experiments (tape music, musique concrète, white noise, synthesizers, sequencers, etc.) and punk provocation". The term was coined in the mid-1970s with the founding of Industrial Records by members of Throbbing Gristle and Monte Cazazza. While the genre name originated with Throbbing Gristle's emergence in the United Kingdom, concentrations of artists and labels vital to the genre also emerged in America, namely in Chicago.


Nahrávání alba.

Deska byla od začátku plánována pro čtrnáct písní, bylo tedy potřeba nahrát dalších deset, které by doplnily oba singly. První nahrávací den proběhl v Abbey Road Studios a sice v pondělí 11. února 1963. Beatles a George Martin začali v 10:00 s nahráváním první písně a skončili coverem "Twist and Shout" o 9 hodin a 45 minut později. Kromě písní na albu obsažených nahráli tehdy Beatles ještě "Hold Me Tight", která se ovšem dostala až na desku With The Beatles. Celý nahrávací den stál 400 liber.  Please Please Me bylo nahráno na dvoustopém magnetofonu s většinou vokálů na jedné stopě a nástroji na druhé pro lepší možnosti vyvažování těchto dvou složek při závěrečném mixu do mono. Později byla namixována i stereo verze, jejíž zvuk je ovšem obecně považován za nevyvážený, proto pro vydání na CD 26. března 1987 byla zvolena mono verze alba. Mnoho let později, 9.září 2009, vychází CD přece jen i ve stereo a zároveň v remastered verzi.

Obal alba a label.

George Martin chtěl pořídit na přední stranu obalu fotografii skupiny před pavilonem hmyzu v londýnské zoo, nicméně tento návrh byl londýnskou zoologickou společností zamítnut. Známá konečná verze obalu s Beatles shlížejícími dolů ze schodiště je pořízena Agnusem McBeanem v londýnském ředitelství EMI.  První vydání mono i stereo LP jsou vysoce sběratelsky ceněné, neboť jsou to jediné desky Beatles na zlato-černém Parlophone labelu. Další vydání mělo žluto-černý, později stříbrno-černý label. Novější desky (po roce 1970) byly vydávány na labelu Apple Records.

Seznam skladeb.

Písně kreditovány Lennon/McCartney, pokud není uvedeno jinak

Umístění v žebřících.

Album se dostalo na první příčku v žebříčcích Disc Weekly, Melody Maker, NME a Record Retailer. Na prvním místě se udrželo po 30 týdnů a celkem v žebříčcích strávilo 74 týdnů, z toho čtyři týdny po znovuvydání na CD v roce 1987.

Please Please Me je první album Beatles vydané 22. března 1963 jako rychlá reakce na úspěch singlů Please Please Me (#1) a Love Me Do (#17). Ze čtrnácti písní na desce bylo osm napsáno autorskou dvojicí John Lennon/Paul McCartney.

Please Please Me is the debut album by the English rock band the Beatles. Produced by George Martin, it was released on EMI's Parlophone label on 22 March 1963 in the United Kingdom, following the success of the band's singles "Please Please Me" and "Love Me Do", which reached number 1 on the "NME" and "Melody Maker" charts and number 17 on the UK Singles Chart, respectively. The album topped "Record Retailer"s LP chart for 30 weeks, an unprecedented achievement for a pop album at that time.


Poloha.

Pohoří Dachstein má plochu 900 km2. Leží v Rakousku, na hranici Horního Rakouska, Štýrska a Salzburska. Na severu je masiv ohraničen údolím Kainisch Traun, na jihu je oddělen od Nízkých Taur dlouhým údolím řeky Enns a na západě od masivu Tennengebirge údolím Lammertal.

Geografie.

Masiv Dachsteinu pokrývá území přibližně 20×30 km. Většinu plochy tvoří zvlněná náhorní plošina s mnoha krasovými jevy. Nejvyšší vrcholy se nachází na jejím okraji, a spadají zejména k jihu skalními stěnami, vysokými až kolem 1000 metrů, jako je například skalní stěna Torsteinu (2948), druhého nejvyššího vrcholu dachsteinského masívu. Dachstein je také místem nejsevernějšího a zároveň nejvýchodnějšího zalednění v Alpách. Nachází se zde Hallstattský ledovec, Velký Gosauský ledovec, Malý Gosauský ledovec, Schladmingerský ledovec, Edelgriesský ledovec, Schneeloch, Severní Torstein a Jižní Torstein.

Členění masivu.

Masiv Dachsteinu se rozděluje na několik samostatných skupin. Mimo samotného vrcholu Dachsteinu to je na severu ležící samostatný vrchol Hoher Sarstein (1975 m n. m.). Na západě území leží skupina Gosaukamm s nejvyšším vrcholem Grosser Bischofmütze (2459 m n. m.). Východně od vrcholu Dachsteinu se nachází vyprahlá náhorní plošina zvaná Am Stein (1720 m n. m.). Poslední horskou skupinou, ležící zcela na východě území, je osamělý vrchol Grimming (2351 m n. m.).

Turismus.

V masivu Dachstein nalezneme dvě lanovky. Jsou to Dachsteinseilbahn z Obertraunu a Dachsteinsüdwandbahn. Masivem také prochází dálková alpská cesta Via Alpina. Nachází se zde soustava ledovcových jeskyní skládající se z Dachstein-Rieseneishöhle, Dachstein-Mammuthöhle a Koppenbrüllerhöhle.

Horolezectví.

Vrcholu Dachsteinu poprvé dosáhl Peter Gappmayr v roce 1832, cestou přes Gossauský ledovec a západní hřeben. Nachází se zde množství různých horolezeckých i zajištěných cest. Populární jsou zajištěné cesty Dachstein Westgrat a Johann Klettersteig. Z horolezeckých výstupů jsou známé Steinerweg a Pichlweg. Do masivu Dachsteinu patří též Gosaukamm, kde patří k vyhledávaným vrcholům Grosser Bischofmütze, Däumling, Niederes Grosswandeck.

Horské chaty.

V masivu Dachsteinu nalezneme chaty soukromé nebo patřící spolku Alpenverein či Naturfreunde.

Dachstein () je horský masiv v Severních vápencových Alpách. Nejvyšší vrchol, Hoher Dachstein (2995 m n. m.), je zároveň druhou nejvyšší horou Severních vápencových Alp. Je nejvyšší horou rakouské spolkové země Štýrsko "(Steiermark)" a Horní Rakousko "(Oberösterreich)", protože přes vrchol probíhá zemská hranice mezi těmito spolkovými zeměmi. Na březích Hallstatského jezera bylo objeveno jedno z nejstarších lidských sídel.

The Dachstein Mountains () are a mountain range in the Northern Limestone Alps. The term is used by the Austrian Alpine Club in its classification of the Eastern Alps as one of the 24 sub-ranges of the Northern Limestone Alps (AVE No. 14).


Okolnosti.

V souladu s náladami počátku šedesátých let, ministr dopravy v konzervativní vládě Harolda Macmillana byl ředitelem hlavní silniční stavební společnosti Ernest Marples (jeho dvě třetiny společného držení byly zbavena jeho manželka, když byl ministrem). Marples zastával názor, že budoucnost patří silnicím a železnice se už stala mrtvým reliktem počátků průmyslové revoluce.  V poradenské skupině známé jako Stedefordova komise (podle jejího předsedy, Sira Ivana Stedeforda) byla zadána zpráva o stavu Britské dopravy a navrhovaných opatřeních. V komisi zasedal i Richard Beeching, toho času technický ředitel chemického koncernu Imperial Chemical Industries. V roce 1961 byl jmenován ředitelem nově tvořené správy Britských drah.  Stedeford i Beeching se střetli v rozsahu návrhů na drastické rušení železniční infrastruktury. Přestože problematiku požadoval parlament, zpráva Sira Ivana nebyla nikdy zveřejněna, a návrh pro budoucnost drah začal být znám jako „Beechingův plán“. Vláda jej převzala a výsledkem je zrušení třetiny železniční sítě.  Beeching věřil, že železnice by mohla být provozována jako finančně nezávislá, nikoli jako služba veřejnosti, a jestliže je část systému finančně nesoběstačná, měla by být zrušena. Usuzoval, že co je jednou zrušeno, mělo by pomoci zbytku k návratu do ziskovosti.  Když byl Beeching ředitelem Britských železnic, zadal vypracování studie zatížení veškerých železničních tratí v zemi. Světlo světa spatřila koncem dubna 1962. Výsledky zprávy uváděly, že 80% přeprav se uskutečňuje na pouhých 20% sítě, a většina zbývajících tratí je provozován ve finanční ztrátě. Plán restrukturalizace Britských drah (tzv. Beechingova zpráva, Beechingova reforma) z 27. dubna 1963 předpokládala, že z více než 29 000 km bude 9 700 km, většinou vedlejších odboček a dálkových tratí, uzavřeno. Na mnoha dalších dojde k zastavení osobní dopravy, nebo zrušení méně využívaných stanic. Tento plán restrukturalizace byl schválen vládou.  V té době vysoce kontroverzní zpráva byla v tisku nazývána "Beechingovo bombardování " nebo "Beechingovo osekávání". To zažehlo protesty v mnoha, zejména venkovských oblastech, jež by přišly o spojení veřejnou dopravou. Resp. by samospráva musela zaplatit dopravu po silnici. Vláda argumentovala, že řada spojů by mohla být levněji provozována autobusy, pro tuto snahu se vžilo pojmenování „busizace“.  Důležitou částí Beechingovy zprávy byla navrhovaná elektrifikace vybraných hlavních tratí a vytvoření kontejnerizované nákladní dopravy nahrazující zastaralý a konkurence neschopný systém klasicky ložených nákladních vagónů. Většina politiků se sice nadchla pro šetření peněz, ale částem reformy vyžadujícím výdaje se dostalo slabé pozornosti. Jen některé z rozvojových Beechingových úvah byly časem přijaty, například zavedení systému kontejnerové dopravy a pokračování v elektrifikaci dráhy West Coast Main Line mezi Crewe a Glasgow dokončené až v roce 1974.

Vlna rušení tratí.

Na svém vrcholu v roce 1950, měřily britské železnice okolo 33 800 km a čítaly 6000 stanic. Roku 1975 19 300 km a 2000 stanic, přibližně stejně je tomu dodnes.  V rozporu s všeobecným míněním, vlna zavírání tratí začala dávno před Beechingovým působením v čele Britských železnic. Beeching byl jen na jejím vrcholu. Od počátku padesátých let do roku 1963 již správa tratí Britských drah zrušila přibližně 4800 km drah. Po zveřejnění výsledků se tempo rušení zrychlilo.  Ne všechny uzavřené tratě byly ve skutečnosti zrušeny, řada byla udržována provozuschopná z různých důvodů, včetně politických. Například trať přes pohoří Scottish Highlands, přestože spadala do Beechingových definic o neefektivních drahách, nebyla zrušena, kvůli odporu tamních lobbistů. Další tratě bylo navrhováno zachovat převodem pod samosprávu. Některé z železnic navrhované na uzavření byly zachovány v provozu, kvůli nedostatečné kapacitě silniční sítě.  Udržely se i dráhy zajišťující častá meziměstská spojení. Marshlink, trať spojující Hastings a Ashford na jihovýchodě Anglie unikla zrušení, protože tvoří jižní část efektivního trianglu tratí spojujících oblasti Kent a Sussex. Uzavření této dráhy by značně prodloužilo dobu jízdy, muselo by se jezdit přes Tonbridge. Podobné důvody by ale šly uplatnit pro v podstatě jakoukoli jinou trať, jaké byly skutečné důvody pro zachování této konkrétní, toť otázka.  V důsledku těchto faktorů, máme dodnes řadu venkovských drah v Britské železniční síti, přestože se jedná jen o zlomek stavu před Beechingem.  Na druhou stranu, některé tratě, které Beeching hodlal zachovat jako kmenové, například elektrifikovaná (Manchester) - Hadfield - Sheffield, byla nakonec uzavřena, pro eventuální politicky motivované obnovení. K tomu ale dodnes nedošlo.  Úhrnem, 2128 stanic bylo uzavřeno na tratích, kde provoz zůstal zachován. Stejně jako méně důležité tratě, rušení postihlo i takové hlavní dálkové spojnice, jejichž trasu sledovala jiná hlavní trať. K nejvíce diskutovaným patřila bývalá Great Central Railway, vedoucí z Londýna do střední a severní Anglie.  Od roku 1974 bylo v Británii uzavřeno jen několik tratí s osobní dopravou. Některé byly časem obnoveny, většinou šlo o dráhy kde Beeching zachoval jen nákladní dopravu a znovuzavedení osobní stálo minimum prostředků. Nicméně během sedmdesátých a osmdesátých let se rozeběhlo rušení i těch tratí, kde zbyly jen nákladní vlaky, demolice infrastruktury a rozdělení pozemků, značně znesnadňující eventuální obnovu provozu. Tak se pokračovalo v Beechingově odkazu.

Beeching II.

Roku 1964, Dr. Beeching vydal druhou, méně známou zprávu „Rozvoj kmenové železniční sítě“, nazývanou „Beeching II“, tato šla ještě dále, než předchozí. Vybrala tratě zasluhující další investice.  V podstatě počítala, že veškeré tratě mimo nejdůležitějších dálkových a nejvytíženějších příměstských by se mohly brzo uzavřít. Uskutečněním plánu by zůstala vychrtlá síť o 11 260 kilometrech, s velkými územími zcela postrádajícími železnici.  Zpráva byla zavrhnuta Britskou Labouristickou vládou a Dr. Beeching rezignoval roku 1965. Nicméně politici byli odpovědni za rušení drah, Beechingovo jméno se od té doby stalo symbolem.

Měnící se postoje a politika.

Psal se rok 1964, když byla zvolena nová labouristická vláda s Předsedou vlády Haroldem Wilsonem. Ve volební kampani labouristé slibovaly pozastavit rušení tratí. Po vyhraných volbách ale rychle ustoupily ze svých slibů a v zavírání pokračovaly, dokonce v roce 1966 ještě rychleji, než vláda předchozí a to až do konce desetiletí.  Roku 1965 byla do čela ministerstva dopravy jmenována Barbara Castlová a začala nahlížet na řešení dopravy jako na celek. Rozhodla, že přinejmenším, 17 700 km železnic je nezbytných pro dohlednou budoucnost a, že síť by měla být udržována v tomto rozsahu.  S blížícím se koncem šedesátých let se začalo ukazovat, že rušení tratí nepřineslo slibované úspory, ani nedostalo zbytek sítě ze ztrát. Barbara Castlová si stanovila, že některé spoje by mohly být dotované pro svou hodnotnou společenskou roli. Do parlamentu postoupila návrh zákona známý jako dopravní zákon 1968, v odstavci 39 navrhuje vytvoření rezerv pro dotace vyplácené po dobu tří let. Zákon přímo uváděl rozsah spojů a tratí, kterým by mohlo být uznáno vyplácení dotací. Tak se podařilo řadu lokálních tratí zachránit.

Souhrn.

V praxi selhala Beechingova reforma v plnění jejího hlavního motivu – vyšší finanční soběstačnosti železnice. Zrušením více než třetiny sítě Beeching docílil úspory sedmi milionů liber. Přitom celková provozní ztráta převyšovala 110 milionů liber. Tyto neočekávané ztráty byly do značné míry způsobeny úbytkem cestujících na hlavních tratích, kvůli zrušení jejich napaječů – tratí vedlejších.  Užití systému tramvajových rychlodrah bylo připraveno pro několik odbočných tratí v Beechingově době, ale bylo jím ignorováno. Tento koncept mohl být účelně využit Britskými dráhami a řada vedlejších tratí mohla přežít Beechingovy řezy.  „Busizace“ nahrazující vlaky autobusy byla také nešťastnou. V mnoha případech byly autobusy značně pomalejší a méně pohodlné a následkem toho nepopulární u veřejnosti. Není divu, že většina náhradních autobusových přeprav se neobešla bez dotací, postupně zanikala a zanechala po sobě rozsáhlá území bez veřejné dopravy.  Vlna rušení byla zastavena počátkem sedmdesátých let, když se začala ukazovat neúčelnost, kdy ušetření části dotací zrušením mnoha tratí vyvažovaly dopravní zácpy a znečištění ovzduší vyvolané vyšším využíváním aut. Takové dopady si těžko našly podporu veřejnosti.  Poslední zrušenou hlavní tratí a jednou z nejdiskutovanějších v rámci Beechingovy reformy byla 158 km dlouhá tzv. Waverley Route spojující Carlisle, Hawick a Edinburgh uzavřená v roce 1969. Skotský parlament schválil obnovení severní poloviny trati se zahájením výstavby v roce 2007.  Jedním z hlavních kritických směrů Beechingovy transformace oponoval, že rušení je na úkor budoucnosti, kvůli populačnímu růstu a trendu častějšího cestování na stále delší vzdálenosti. Mnoho měst Beechingem odříznutých od železnice se rozrůstalo a požadovalo návrat vlaků zpět. Bohužel pozemky pod uzavřenými tratěmi byly často prodány a zastavěny a tak značně prodražují, ne-li de-facto znemožňují obnovení vlakové dopravy. Prodej pozemků po opuštěných drahách, místo jejich územní ochrany, podobně jako americká Rail Bank, pro možné budoucí využití se stal terčem kritiky.  Počátkem osmdesátých let se vláda s Margaret Thatcherovou v čele chystala další redukci sítě Beechingova stylu, Roku 1983 Sir David Serpell, úředník v minulosti spolupracující s Beechingem sepsal Serpellovu reformu, uvažující další hromadné rušení tratí. Reformě se dostalo tvrdé kritiky veřejnosti a byla rychle smetena ze stolu.

Znovuotevírání.

Je ironií osudu, že v době Beechingových řezů dopravní výkony stoupaly a v následujících letech by dosáhly rekordního počtu cestujících. Nastal obrat ve vnímání veřejné dopravy a železnice se opět stala přijatelnou i pro venkovské oblasti. Proběhly nesmělé pokusy o přehodnocení provozu na některých zavřených tratích.  Za zmínku stojí tzv. Robin Hood Line mezi Nottinghamem, Mansfieldem a Worksopem obnovovanou v devadesátých letech. Mansfield byl do té doby největším britským městem bez kolejové dopravy. V regionu West Midlands byla v roce 1987 postavena nová stanice Birmingham Snow Hill, zbouraná v počátku sedmdesátých let. Navazujícím tunelem pod centrem Birminghamu k nádraží Moor street se opět rozjely příměstské vlaky do Kidderminsteru a Worcesteru. Bývalá trať ze Snow Hill do Wolverhampton byla přestavěna na tramvajovou rychlodráhu pod názvem Midland Metro. Spojka z Coventry do Nuneatonu se dočkala cestujících roku 1988. Navzdory úspěšnému modelu tramvajových rychlodrah, jsou úvahy o nových provozech stále v ohrožení, kvůli proměnlivé náklonnosti novým projektům od následujících vlád.  Beeching ořezal i většinu sítě jižního Walesu, v upadajících průmyslových oblastech. Od roku 1983 se obnovují dráhy v regionu, zahrnující 32 km tratí ve třech větvích a 32 stanic.  V září 2015 byla obnovena část bývalé Waverley Route z Edinburghu do Tweedbank pod názvem Borders Railway. Obnovena byla jako neelektrifikovaná a ve většině trasy jednokolejná. Dráha Edinburgh - Bathgate byla roku 1985 první z nové vlny obnovování. Jednalo se o nově uvedenou strategii kabinetu Margaret Thatcherové. Osobní vlaky vyjely v rámci zkušebního provozu, jež měl za úkol zjistit, bude-li spojení využito cestujícími. Tak se stalo a provoz je od té doby zaveden pravidelně. Nyní je v přípravě obnova úseku Bathgate - Airdrie. Naposledy byl po roce 1968 otevřen kus tzv. Argyle Line v prosinci 2005 obsluhující Merryton a Larkhall. Po slibech z osmdesátých let se v roce 2007 opět rozjedou osobní i nákladní vlaky z Stirlingu do Kincardine.  Ve výsledku malé, ale podstatné počty z uzavřených stanic jsou obnoveny a otevřeny cestujícím na tratích, kde dříve byly zrušeny. Řada z nich se nachází v městských aglomeracích, kde funguje integrovaná doprava pod záštitou regionálního organizátora. Některé trati se zachovaly nebo byly znovuotevřeny jako muzejní provozy.  Jedním z pozůstatků uplatňování Beechingovy reformy je též jednokolejnost dříve dvoukolejných tratí. V některých případech např. Princes Risborough (z dříve důležitého uzlu čtyř tratí zbyla po uzavření Great Central Railway jen zastávka) do Bicesteru byla druhá kolej vytrhána, ale v rámci modernizace Chiltern Railway proběhlo zdvoukolejnění celé trati na počátku 21. století. Další zjednokolejněnou je dráha z Inverness do Dingwallu, v současnosti je toto překážkou pro požadované zvýšení počtu vlaků na Far North Line z Inverness do Thursa a Wicku. Wessex Main Line, bývalá dálková trať z Londýna na jihozápad byla také zjednokolejněna a efektivně deklasována na regionální trať, od té doby je na ní nahlíženo i jako na odklonovou trasu pro Great Western Main Line.  Nehledě na kladné ekologické důsledky obnovy železnic, řada území podél těchto tratí od zrušení provozu prošla růstem počtu obyvatel. Jestliže takové dráhy prokazovaly ztrátový provoz v roce 1963, mohou dnes být již ziskové a žádoucí z hlediska snížení dopravního zatížení silnic a exhalací. V mnoha případech se však jedná o finančně náročnou realizaci. Beechingova reforma nepočítala s eventuálním pozdějším obnovením drah a pozemky byly rozprodány, budovy, mosty, zářezy a náspy srovnány se zemí.

Beechingova reforma (: Beeching Axe) je vžitou přezdívkou pokusu Britské vlády z šedesátých let o snížení provozních nákladů Britských drah. Název je odvozen od autora zprávy "Reforma Britských železnic (The Re-shaping of British Railways)", doktora Richarda Beechinga, axe = sekera, osekávat. Ačkoli zpráva navrhovala nové způsoby nákladní dopravy a modernizaci kmenových osobních tratí, je známa hlavně coby doporučené hromadné uzavírání tratí uvažovaného pro málo zatížené a ztrátové dráhy a zrušení zastávkových vlaků na mnoha dalších tratích.

The Beeching cuts (also Beeching Axe) was a plan to reduce the route network and restructuring of the railways in Great Britain. The plan was outlined in two reports: The Reshaping of British Railways (1963) and The Development of the Major Railway Trunk Routes (1965), written by Richard Beeching and published by the British Railways Board.