Historie.

Skupinu v březnu 1985 v Los Angeles založili zpěvák Axl Rose, kytaristé Tracii Guns a Izzy Stradlin, baskytarista Ole Beich (brzy jej však nahradil Duff McKagan) a bubeník Rob Gardner. Jméno vzniklo spojením jmen skupin Hollywood Rose a L.A. Guns, ve kterých zakládající členové hráli.

Vzestup ke slávě (1985-1990).

Když se Tracii Guns a Rob Gardner nechtěli zúčastnit prvního vystoupení Guns N' Roses v Seattlu, Axl Rose oslovil kytaristu Slashe a bubeníka Stevena Adlera, kteří jeho nabídku přijali a tak vznikla nejslavnější sestava skupiny. Jako přípravu před odjezdem do Seattlu hrála kapela v klubu Troubadour v L.A.. Slash popsal první zkoušku takto: "Zkoušeli jsme jen jeden den. Byla to ryzí souhra. Jako bysme hráli už celý roky". Při cestě do Seattlu provázely kapelu nejrůznější problémy, jako rozbitý automobil, neochota majitelů vyplácet peníze za vystupování apod. Během cesty zpět do Los Angeles napsali členové skupiny píseň „"Welcome to the Jungle"“, která se stala jednou z jejich nejpopulárnějších.  Po turné v Seattlu se skupina zaměřila na losangelské kluby - The Troubadour, The Roxy, Whisky a Go Go. Kapela musela projít obdobím Pay to Play - museli buď prodat určité množství lístků a nebo zaplatit, aby mohli hrát. Popularita kapely v tomto období byla však už dostatečně vysoká a skupina vždy prodala dostatečné množství lístků. Manažerkou se stala Vicky Hamiltonová. V tomto období vznikají nejslavnější písně, které se objeví na budoucím albu Appetite for Destruction - 20. 1985 července v Troubadouru poprvé zazněla ""Welcome to the Jungle"", 20. září (opět v Troubadouru) ""Rocket Queen"", 10. října ""Paradise City"". 22. listopadu 1985 poprvé kapela vyprodává koncert. 20. prosince poprvé veřejně zazněl ""Nightrain"" a 18. ledna 1986 ""My Michelle"". Skupina působila na losangelské hudební scéně obrovský rozruch, a proto si jich všiml i proslulý vyhledávač talentů Tom Zutaut z Geffen Records. Když se zjistilo, že se o Guns N' Roses zajímá Tom Zutaut, hodně společností se snažilo získat s kapelou smlouvu. Nakonec jí ale získal právě Zutaut pro Geffen Records. Tom Zutaut měl v úmyslu vytvořit kolem skupiny větší mýtus, a proto nepodporoval velké množství koncertů a chtěl kapelu omezit, aby každý koncert, který kapela odehraje, byla událost. Guns N' Roses se ale nechtěli koncertů vzdát a hráli často pod pseudonymem ""Fargin Bastydges"". Poté si sama nahrála EP "Live?!*@ Like a Suicide". V mezičase už ale pracovala s Mikem Clinkem na "Appetite for Destruction", které vyšlo v roce 1987 a obsahovalo hity jako „"Welcome to the Jungle"“, „"Paradise City"“, nebo „"Sweet Child O' Mine"“ a po celém světě se prodalo třicet milionů kopií.  Chování členů ale začalo přitahovat pozornost médií. Slash, Duff McKagan a Steven Adler byli často během koncertů pod vlivem drog a alkoholu. Podle některých členů štábů prý při jednom koncertu museli Slashe na pódium doslova dotlačit a on po jeho skončení ztratil vědomí. Během festivalu Monsters of Rock, který se konal ve Velké Británii, zahynuli dva fanoušci, když se dav začal po začátku vystoupení Guns N' Roses tlačit k pódiu. Média obviňovala ze smrti fanoušků skupinu, ale její členové se o incidentu dozvěděli až po skončení koncertu. Tyto a podobné incidenty vedly k tomu, že Guns N' Roses začali být označováni jako nejnebezpečnější skupina na světě.  V roce 1988 vyšlo album "G N' R Lies", které také obsahovalo písně z EP "Live?!*@ Like a Suicide". Píseň „"One In A Million"“ vzbudila velkou kontroverzi, neboť se v jejím textu objevují slova „niggers“ (tj. negři) a „faggots“ (tj. buzeranti) a vedly k obviněním skupiny z rasismu a nesnášenlivosti vůči homosexuálům. Rose obvinění odmítl s tvrzením, že má rád homosexuální zpěváky, například Freddie Mercuryho a Eltona Johna.  V roce 1989 byli Guns N' Roses nominováni na několik American Music Awards. McKagan a Slash byli pod vlivem drog a mluvili vulgárně, když přebírali ceny za nejlepší heavy metalové album za "Appetite for Destruction" a za nejlepší heavy metalovou píseň za „"Paradise City"“. Kvůli incidentu byly následující přenosy vysílány s pětisekundovým zpožděním. Jejich píseň „"Sweet Child O' Mine"“ byla vyhlášena jako nejlepší píseň z žánru pop/rock.  Nakladatelství začalo požadovat po některých členech, aby změnili své chování. Rose hrozil, že skupinu rozpustí, pokud se nebudou léčit, čímž donutil členy léčení podstoupit.

Use Your Illusion (1991-1993).

V roce 1990 se skupina vrátila do studia, kde začala nahrávat svůj zatím nejambicióznější projekt. Bubeník Steven Adler nebyl v důsledku svých potíží s kokainem a heroinem schopen pokračovat v nahrávání. Rose říkal v interview, že když Guns N Roses nahrávali píseň „"Civil War"“, povedlo se jim ji nahrát až na šedesátý pokus kvůli problémům se Stevenem. Nakonec byl Adler v dubnu 1990 ze skupiny vyhozen. Nahradil jej Matt Sorum, bývalý bubeník skupiny The Cult. Členem Guns N' Roses se stal také klávesista Dizzy Reed. Nakonec bylo nahráno dost materiálu pro vznik dvojalba, ale členové se rozhodli vydat dvě samostatná alba, "Use Your Illusion I" a "Use Your Illusion II". Alba debutovala na americkém žebříčku na prvních dvou místech, což se předtím nikomu nepodařilo.  Po vydání alb se skupina vydala na 28 měsíců trvající světové turné nazvané Use Your Illusion Tour, které zaznamenalo obrovský úspěch, ale zároveň při něm došlo k několika incidentům. V létě 1991 během koncertu v St. Louis skočil Axl Rose mezi diváky a napadl jednoho z nich, protože si nahrával jejich vystoupení na videokameru. Poté Rose ukončil koncert a odešel do zákulisí a dav fanoušků začal páchat výtržnosti, při kterých bylo zraněno několik desítek lidí. Rose byl obviněn z vyprovokování výtržností, ale déle než rok se jej nepodařilo zatknout, protože kapela koncertovala v zahraničí. Soud ale nakonec rozhodl, že Rose incident nevyprovokoval a osvobodil jej. Mezitím skupinu opustil kvůli sporům s Rosem kytarista Izzy Stradlin a nahradil jej Gilby Clarke.  V roce 1992 vystoupili Guns N' Roses na Freddie Mercury Tribute Concert, což byl koncert uspořádaný k uctění památky Freddie Mercuryho a zahráli tam dvě své písně. V květnu toho roku vystoupili v Československu na pražském strahovském stadionu společně se Soundgarden a Faith No More. Uspořádali i několik koncertů společně se skupinou Metallica (Axl chtěl původně pozvat skupinu Nirvana, ale její frontman Kurt Cobain odmítl). Během koncertu v Montrealu byl zpěvák Metallicy James Hetfield zraněn pyrotechnikou. Metallica byla tímto donucena ukončit své vystoupení, ale Guns N' Roses byli požádáni, aby vystoupili. Po dlouhém zdržení se na pódiu objevili Guns N' Roses, ale po čtyřech písních se Rose rozhodl vystoupení kvůli problémům s hlasem ukončit. Jeho rozhodnutí opět rozpoutalo výtržnosti.  Skupina také natočila několik videoklipů, které měly podpořit prodej alb a koncertní turné, některé z nich, např. „"November Rain"“, patří mezi nejdražší kdy natočené videoklipy.  „"November Rain"“ se stal nejhranějším videoklipem na MTV a vyhrál MTV Video Music Awards za nejlepší kameru. Během show skupina zahrála píseň spolu se zpěvákem Eltonem Johnem.  V květnu 1993 si Gilby Clarke zlomil zápěstí při motocyklové nehodě a bylo nutno jej pro několik vystoupení v Evropě nahradit. Do skupiny se tady vrátil Izzy Stradlin, který odehrál pět koncertů.  Úspěšné turné skončilo 17. července 1993 v Buenos Aires v Argentině. Turné zaznamenalo několik rekordů v návštěvnosti, trvalo 28 měsíců a během něj bylo odehráno více než 200 koncertů. Koncert v Buenos Aires byl zároveň posledním koncertem Guns N' Roses v klasické sestavě.

Úpadek (1994-1997).

V listopadu 1993 vydala skupina album "The Spaghetti Incident?", které obsahovalo coververze především punkových písní. Album ovšem nezaznamenalo takový úspěch jako ta předchozí. Gilby Clarke byl ze skupiny vyhozen v roce 1994, protože podle ostatních členů jeho schopnosti psát písně nedosahovaly takových kvalit, aby byly užitečné při jejich dalším projektu. Do skupiny přišel jako náhrada za Clarka přítel Axla Rose Paul Tobias, který ovšem se zbytkem skupiny nevycházel dobře. Ve stejném roce nahrála skupina coververze písně od Rolling Stones „"Sympathy for the Devil"“ pro film "Interview s upírem". Vše vyvrcholilo při nahrávání písně, kdy Tobias nahrál několik vlastních sól jako přídavek k těm, které nahrál Slash. Slash zuřil, když slyšel konečnou verzi písně, kde byla použita Tobiasova sóla. Vyvrcholením tohoto konfliktu byl v roce 1996 Slashův definitivní odchod z kapely (už v roce 1995 skupinu střídavě opouštěl a vzápětí se do ní vracel). Poté se Slash začal věnovat své kapele Slash's Snakepit, se kterou již v roce 1995 vydal album "It's Five O'Clock Somewhere". Slashe v kapele nahradil Robin Finck. V roce 1997 byl vyhozen Matt Sorum, protože se pohádal s Rosem ohledně negativních komentářů, které o Slashovi pronesl Paul Tobias. V roce 1998 odstoupil Duff McKagan od smlouvy a opustil skupinu. Axl Rose tak zůstal ve skupině jako jediný ze slavné sestavy, která nahrála "Appetite for Destruction".

Noví Guns N' Roses (1998-2005).

V roce 1997 se objevily spekulace, že Axl Rose začal ve studiu pracovat na novém albu, tvrdilo se také, že na něm pracuje už od roku 1994. V roce 1998 Rose oznámil, že pracuje na nové desce a spolu s ním i bubeník Josh Freese (člen The Vandals), baskytarista Tommy Stinson (ex-člen The Replacements), klávesisté Dizzy Reed a Chris Pitman a kytaristé Robin Finck (ex-člen Nine Inch Nails) a Paul Tobias.  V roce 1999 vydala skupina píseň „"Oh My God"“, která byla považována za předehru k připravovanému novému albu s názvem Chinese Democracy. Guns N' Roses také vydali desku "", která obsahovala živé nahrávky z let 1987-1993.  V roce 2000 do Guns N' Roses přišli avantgardní kytarista Buckethead a bubeník Josh Freese byl nahrazen Bryanem Mantiou, bývalým členem skupiny Primus. Nová sestava debutovala v lednu 2001 na dvou koncertech, jednom v Las Vegas a druhém na festivalu Rock in Rio v Rio de Janeiro. Skupina zahrála několik písní ze starších časů stejně jako několik písní z připravovaného alba. Další dvě vystoupení proběhla na konci roku 2001 opět v Las Vegas.  V roce 2002 opustil skupinu Paul Tobias kvůli nespokojenosti s protahováním natáčení alba. Nahradil jej Richard Fortus, ex-člen Love Spit Love. Skupina poté odehrála v srpnu 2002 několik koncertů a oznámila turné po Evropě a Asii. Guns N' Roses také v srpnu 2002 vystoupili na MTV Music Awards. Americké turné v roce 2002, první od roku 1993, mělo podpořit očekávané album "Chinese Democracy". První koncert byl zrušen, neboť se na něj Rose nedostavil a opět propukly výtržnosti. Turné se setkalo se smíšenými výsledky. Lístky na koncerty v menších městech se špatně prodávaly, ale v New Yorku byly vyprodány během několika minut. Proběhlo několik koncertů, ale protože se Rose nedostavil na koncert ve Philadelphii, zrušil promotér zbytek turné. V roce 2003 ohlásila skupina Offspring vydání nové desky s názvem "Chinese Democracy (You Snooze You Lose)" jako reakci na dlouho ohlášeného a dosud nevydaného nového alba Guns N' Roses. Axl Rose jim přes právníky poslal výhrůžný dopis, aby změnili název připravované desky. Offspring poté vydali prohlášení, že se jednalo pouze o žert a že ve skutečnosti takto svou připravovanou desku nikdy pojmenovat nechtěli.  Buckethead opustil skupinu v březnu 2004 a náhrada za něj nebyla oznámena. V březnu 2004 také vyšlo best-of album "Greatest Hits". Rose kritizoval, že výběr písní na albu s ním nikdo nekonzultoval a podnikl i neúspěšné právní kroky, aby jeho vydání zabránil. V létě 2004 vydalo, přes Rosův nesouhlas, Cleopatra Records album "The Roots of Guns N' Roses", což byl výběr dem, které kdysi Axl Rose nahrál.

Příchod Bumblefoota, hostování Izzyho a vydání Chinese Democracy (2005-2009).

V dubnu 2005 unikla na internet píseň „"I.R.S."“. Management skupiny požadoval její odstranění z webu a prohlašoval, že jde jen o nekvalitní demo, které neodráží potenciál skupiny. K dalšími úniku došlo v únoru 2006, kdy se na internet dostaly písně „"Better"“, „"Catcher In The Rye"“, „"I.R.S."“ a „"There Was a Time"“. Guns N' Roses zahájili v květnu 2006 nové turné a 13. června 2006 vystoupila kapela v pražské Sazka Areně, kde jim předkapely dělali Avenged Sevenfold a Sebastian Bach se svou kapelou. Do kapely rovněž přišel nový kytarista, Ron Thal přezdívaný Bumblefoot. Při mnoha koncertech, včetně toho pražského, vystupoval jako host Izzy Stradlin, bývalý kytarista kapely. Přibližně v polovině evropského turné odjel domů bubeník Bryan Mantia, protože se mu narodilo dítě a chtěl být s rodinou. Ve zbytku evropské části turné jej nahradil Frank Ferrer a když se kapela vrátila do Spojených států, byl Ferrer oznámen jako regulérní člen kapely a ne pouze jako náhradník za Mantiu. Nakonec se Frank Ferrer stal oficiálním bubeníkem skupiny, zatímco Mantia už jejím členem fakticky není, i když s ní občas spolupracuje.  Předběžné datum vydání alba Chinese Democracy bylo určeno na 6. března 2007, ale ani tento termín nebyl dodržen a další zatím nebyl oznámen. Kapela na své webové stránce 22. února 2007 oznámila, že nahrávání alba bylo dokončeno. Nahrávání alba trvalo déle než deset let a stálo už přes třináct milionů dolarů, což z něj činí nejdražší album všech dob.  Dne 4. května 2007 unikly na internet písně Chinese Democracy, I.R.S a The Blues v plné délce a ve výborné kvalitě. V roce 2007 kapela pokračovala ve světovém turné, které začalo v červnu a kapela při něm vystoupila v Mexiku, Austrálii, Japonsku a na Novém Zélandu.  Album bylo údajně domixováno na Vánoce 2007 a na začátku roku 2008 ho frontman Axl Rose již hotové předal nahrávací společnosti. Diskutovalo se o jeho vydání, protože nahrávací společnost se vzhledem k jeho ceně bála, aby příliš neprodělala. Deska měla vyjít před Vánocemi 2008, nasvědčoval tomu i fakt, že se v září na veřejnosti objevila oficiálně první píseň, "Shackler's Revenge" a to ve videohře Rock Band. Album nakonec vyšlo v listopadu 2008.

Změny v sestavě, turné a hledání budoucnosti (2009-2015).

V roce 2009 došlo k další změně v sestavě skupiny, kdy se kytarista Robin Finck připojil zpět ke své původní kapele Nine Inch Nails a na jeho místo prvního kytaristy přišel excentrický multiinstrumentalista Darren Jay Ashba, zkráceně DJ Ashba. Někteří fanoušci tvrdí, že se příliš snaží podobat Slashovi nebo že ho dokonce kopíruje, neboť je také při koncertech často k vidění s cigaretou v puse, nosí stejně jako Slash černý cylindr a například při úvodním sólu ve Sweet Child O'Mine drží kytaru kolmo k zemi, což bývala kdysi Slashova specialita.

Návrat Guns N' Roses (2016-2018).

Mnoho fanoušků se nemohlo vyrovnat s rozbitím původní sestavy a spolu s médii vyvíjeli obrovský tlak na všechny bývalé členy, aby se pokusili s Axlem spojit a obnovit původní slavnou sestavu Guns N' Roses, která nahrála "Appetite for Destruction". Tuto situaci velmi komplikoval vztah mezi Slashem a Axlem. V roce 2007 však Slash změnil názor a řekl : "Nikdy neříkám nikdy... tvrdím, že by to byl dobrý nápad zahrát ve staré sestavě pár show jenom tak... pro legraci" Nicméně Rose se na otázku o znovusjednocení se Slashem vyjádřil: "Než se tak stane, bude jeden z nás mrtvý..." a nazval Slashe "rakovinou", připustil ale, že by nic nenamítal proti spolupráci s Izzy Stradlinem nebo Duffem McKaganem. Slash, Duff McKagan a Matt Sorum hráli ve Velvet Revolveru, hostovali na show Stevenovy skupiny Adler's Appetite a udržovali přátelské vztahy. Izzy Stradlin se udobřil jak s Axlem, tak se Slashem (kterému hostoval na jeho sólové desce). 14. října 2010 zahrál Duff McKagan společně s GN'R v londýnské O2 aréně 4 písně – "Patience", "Knocking on Heavens Door", "You Could Be Mine" a "Nice Boys (Don't Play Rock'n'Roll)". Toto vystoupení opět rozpoutalo velké diskuze o možném sjednocení kapely. Axl Rose představil Duffa takto: ""Jsem na hotelu a slyším, jak si někdo pouští nahlas muziku... a on je to Duff!""  Dalším vodítkem k návratu "Guns" byly postupné odchody nových členů kapely. V červenci roku 2015 opustil skupinu sólový kytarista DJ Ashba. V dopise oznámil, že se chce věnovat své další skupině, ženě a rodině. Vzhledem k tomu, že se souborem od roku 2014 již nevystupuje ani Ron Bumblefoot Thal, spekulovalo se, zda se skupina již definitivně nerozpadá, nebo naopak, zda se nechystá dlouho očekávaný reunion s některými původními členy.  V srpnu 2015 uznal Slash, že se vzájemné vztahy mezi ním a Axlem zlepšily. Už dříve naznačil, že není vyloučen jeho návrat do Guns N` Roses. ""Musím být opatrný, co říkám. Pokud by o to všichni stáli a chtěli by do toho jít ze správných důvodů, fanoušci by to jistě ocenili. Myslím si, že by mohla být zábava to zkusit, ale je to komplexní téma. Tak jako tak je to záležitost lidí v kapele,"" prozradil Slash v květnu téhož roku.  To, jak reálné se spekulace o návratu jedné z nejlepších rockových skupin všech dob staly, ukazovalo i video, které bylo vysíláno v kinech při premiérách filmu Star Wars - Síla se probouzí (šlo skutečně o velmi tematický projev), ve kterém byl k vidění křičící dav podpořen velmi známým hlasem křičícím slova, která zní v písni Welcome To The Jungle, "Do you know where you are? You're in the jungle baby! You're gonna' die!". Po vypuštění těchto promo videí byl změněn i profilový obrázek oficiálního facebookového účtu skupiny (objevilo se zde logo kapely z devadesátých let).  5. ledna 2016 Slash i Duff McKagan oficiálně přiznali, že jsou opět členy souboru (Izzy Stradlin a Steven Adler se neúčastnili). Přesně prvního dubna vydala kapela prohlášení, že zahraje večer v losangeleském klubu Troubadour, kde kdysi odehrála své první koncerty. Na této show byly kromě skalních fandů skupiny a šťastlivců, kteří se dostali k informaci brzo, přítomny také slavné osobnosti, mezi nimi herci, muzikanti a další. Po koncertu v Troubadour (v mezičase si Axl zlomil nohu, a proto všechny koncerty do června odzpíval v sedě, většinou pak na známém "rockovém trůně" kytaristy a frontmana Foo Fighters Davea Grohla) se rozjelo třiadvacet let očekávané turné, které kapela nazvala symbolicky "Not In This Lifetime?" (Ne v tomto životě?) a zahrála například již na předem ohlášeném festivalu Coachella, v Las Vegas a dalších destinacích. Kapela navíc začala znovu hrát svá legendární intra jako Only Women Bleed od Alice Coopera k Knocking On Heavens Door či Speak Softly Love před Sweet Child O Mine či Layla před November Rain. Axl Rose byl dle fanoušků i kritiků v nejlepší hlasové formě za posledních dvacet let a dokonce se sám nabídl, že zastoupí zdravotně indisponovaného zpěváka AC/DC Briana Johnsona (Johnson začal přicházet o sluch) na turné "Rock Or Bust" a nutno podotknout, že přes větší vlnu nevole od skalních fanoušků skupiny kolem kytaristy Anguse Younga (na tomto turné označované jako Axl/DC), nakonec byla většina pochybujících spokojena, protože, jak už bylo zmíněno, Axl byl skutečně ve skvělé formě. Přes dočasné členství v AC/DC je Rose stále frontmanem Guns N' Roses, a po splnění závazků slíbených Angusovi Youngovi, se opět připojí ke své domovské kapele.  Dne 18. května 2017 zemřel Chris Cornell ze Soundgarden, kteří byli s Faith No More předkapelou Guns v 90. letech během Use Your Illusion Tour a to i v České republice na Strahovském stadionu roku 1992. Cornell, mimo jiné, v roce 2010 nazpíval píseň "Promise" na sólovém albu "Slash", právě kytaristy Slashe. Kapela, coby poctu zesnulému zpěvákovi, začala na koncertech hrát píseň "Black Hole Sun" z alba skupiny Soundgarden "Superunknown" z roku 1994.  Dne 4. července 2017 vystoupila kapela také v Praze, konkrétně na Letišti Letňany, kde zazněla opět "Black Hole Sun". Když 8. srpna 2017 zemřel další hudebník, který byl inspirací skupiny, Glen Campbell, podobně jako u Cornella, začali muzikanti na Campbellovu počest hrát jednu z jeho písní "Wichita Lineman".  18.řijna 2017 kapela vystoupila v Madison Square Garden. Axl prý ve střešním baru, obklopen ženami, říkal známým, že se Slashem vycházejí skvěle, a baví se jak hraním svých starých hitů, tak i skládáním nějakých nových písní. Údajně, jakmile se oba povznesli nad svou tvrdohlavost a začali spolu mluvit, vše se velice rychle dostalo zase do pohody a reunion už pak byl snadný.

Uniklé leaks a příprava nového alba (2018-?).

V průběhu roku 2018 několikrát Slash, Richard Fortus i Duff McKagan hovořili o možnostech nahrání alba. Axl se k věci nikterak nevyjadřoval. Tyto debaty se objevovaly několikrát, ovšem nikdo nechtěl být konkrétní. Slash roku 2018 vydal se svou skupinou SMKC desku Living The Dream, Dizzy Reed vydal debutovou sólovku nzavanou Rock 'N Roll Ain't Easy a konečně i Duff McKagen a jeho deska Tenderness.  V letech 2018-19 skupina začala postupně do playlistu postupně zařazovat dlouho nehrané písně, zejména z Illusion éry - krom znovu vydaného singlu Shadow Of Your Love se objevují také Locomotive, Dead Horse a z kraje roku 2020, poslední koncerty před pandemií - také píseň So Fine.  V létě 2019 unikají leaks, tzn. nevydané písně z kufříku jednoho z členů personálu té doby. Materiál se snaží management kapely zastavit, nicméně dost velká část populace fanoušků kapely materiál stihla z internetu stáhnout. Jedna z písní, Hard school, se objevuje též na alternativním playlistu a je očekávána na nové desce. Kapela ovšem píseň zatím na živo nezahrála, pouze na zkouškách před koncertem.  V září 2019 se v Louisville v Kentucky objevili mezi diváky ex manažer kapely Tom Zutaut a především bubeník Illusion éry - Matt Sorum.  V průběhu roku 2019 si jak Slash tak Duff odskočí, Slash na pár písní a Duff na celé album k Ozzymu Osbournovi a pomáhají mu nahrát novou desku Ordinary Man která vyšla v lednu 2020.  Slash v roce 2020 (ale i 2018 a 19) několikrát uvedl že nebude velké turné bez nového alba. V roce 2020 skupina řeší jak desku vydat v době pro ně nové.

Odkaz skupiny.

Guns N' Roses jsou považováni za jednu ze skupin, které změnily rockovou a heavy metalovou hudbu konce 80. let. Jejich hudba je velice vysoce hodnocena. Ozzy Osbourne a Joe Perry nazvali Guns N' Roses novými Rolling Stones. V roce 2002 se Guns N' Roses ocitli na seznamu sestaveném časopisem Q, který obsahoval 50 skupin, které člověk musí slyšet dříve než zemře. Televize VH1 ohodnotila skupinu Guns N' Roses jako devátou nejlepší hard rockovou skupinu všech dob. Album "Appetite for Destruction" se objevilo na seznamu 500 nejlepších alb všech dob vyhlášeném časopisem Rolling Stone.  Skupina ovšem nebyla ušetřena kritiky. Zatímco "Appetite for Destruction" je většinou vysoce hodnoceno, někteří kritizují alba "Use You Illusion" za velkou pompéznost, mnoho klišé a nedostatek humoru a ducha jejich debutového alba. Potíže s drogami u některých členů, hlavně Slashe a McKagana, a slabost Axla Rose pro trička s Charlesem Mansonem, byly často využívány médii k prezentování skupiny jako špatného vzoru pro jejich mladé fanoušky. Objevuje se také kritika za délku nahrávání alba "Chinese Democracy", které se blíží deseti letům.  Zpěvák Axl Rose je také zdrojem kontroverze, a od odchodu zakládajících členů byl rovněž častěji kritizován. Jeho neustálé vyhýbání se novinářům, což dokládá fakt, že se od roku 1994 nezúčastnil tiskové konference, vede k mnohým spekulacím o jeho duševním zdraví. Hudební kritici a někteří fanoušci jej obviňují z rozbití původní sestavy. Také kritizují jeho perfekcionismus, který vede ke konfliktům s ostatními a k časovým prodlevám mezi alby.

Členové.

Časový přehled.

Počty prodaných kopií se vztahují jen na Spojené státy, celosvětově prodala kapela asi 90 milionů kopií svých alb.

Singly.

Poznámka: IRS nebyla vydána oficiálně, ale šlo pouze o demoverzi uniklou na internet. Přesto se v roce 2006 umístila na 22.místě žebříčku předtím, než byla rádia donucena ji stáhnout.

Guns N' Roses (zkracováno GN'R) je americká hard rocková skupina založená v roce 1985 v Los Angeles. Když v roce 1986 podepisovali smlouvu s Geffen Records, byli její zpěvák Axl Rose, hlavní kytarista Slash, doprovodný kytarista Izzy Stradlin, basista Duff McKagan a bubeník Steven Adler. Aktuální sestavu tvoří Rose, Slash, McKagan, klávesista Dizzy Reed, kytarista Richard Fortus, bubeník Frank Ferrer a klávesistka Melissa Reese.

Guns N' Roses, often abbreviated as GNR, is an American hard rock band from Los Angeles, California, formed in 1985. When they signed to Geffen Records in 1986, the band comprised vocalist Axl Rose, lead guitarist Slash, rhythm guitarist Izzy Stradlin, bassist Duff McKagan, and drummer Steven Adler. The current lineup consists of Rose, Slash, McKagan, keyboardist Dizzy Reed, guitarist Richard Fortus, drummer Frank Ferrer and keyboardist Melissa Reese.


Styl Lunlun Zou.

Lunlun Zou říká, že guženg se vyrovná pianu ve své dynamické mohutnosti. Její styl používá celou dynamickou škálu, od ppp do fff, čímž výrazně rozšiřuje možnosti uměleckého vyjádření. To vyžaduje, aby hýbala všemi svaly prstů, rukou, paží a celým tělem.

Život.

Lunlun se narodila v rodině, která si udržela tradici hry na guženg po čtyři generace. Lunlun začala hrát na guženg když jí byly 2 roky. V sedmi letech započala vážná studia vstupem do internátní školy, která byla součástí konzervatoře v Šenjangu, kde vedla asketický styl života a výuky: 10 hodin denně cvičila hru na guženg.  Ve věku 18 let Lunlun započala studia na Šenjangské konzervatoři, kde jejími učiteli byli Čao Jü-ča, Cchao Čeng, Lu Tien-šeng a Čang Ťin-sia. O čtyři roky později dokončila studia.  Lunlun začala vystupovat na veřejnosti v útlém věku a často se účastnila soutěží čínské lidové hudby, ve kterých často zvítězila. Lunlun pravidelně cestuje na turné po významných městech Číny, Hongkongu, Nového Zélandu, Austrálie, USA, nahrává pro rozhlas a televizi a vystupuje ve prospěch chudých.  Po absolvování konzervatoře v roce 1991, Lunlun byla přijata jako gužengová sólistka Liaoningské provinční taneční skupiny. V roce 1995 se přestěhovala na Nový Zéland, kde byla pozvána aby účinkovala v novozélandském Národním muzeu, a rovněž při jiných význačných příležitostech. V roce 1999 Lunlun Zou účinkovala pro čínského prezidenta Ťiang Ce-mina při příležitosti jeho návštěvy v Sydney, a v roce 2004 pro exekutivního šéfa Macaa, Edmunda Hoa.  Během pobytu v Austrálii Lunlun založila skupinu „3 Sisters“ (3 sestry) s nástroji guženg, pípá (Lulu Liu) a árhu (Jingjing Liu). Tato skupina často účinkovala v Sydney opeře spolu s East-West symfonickým orchestrem.  Lunlun neomezuje své zájmy na čínskou a asijskou hudbu. Ráda také poslouchá lidové hudbě z jiných částí světa, včetně tibetské, české, moravské, bavorské, litevské, ruské, atd. Studovala také ve Vídni a Praze. Lunlun nachází inspiraci ve starém folkloru.  Lunlun Zou se snaží propagovat bohaté kulturní dědictví Číny a Asie uvnitř i za hranicemi Číny.

Lunlun Zou ( tradičně: ; zjednodušeně: ) je čínská umělkyně hrající na guženg. Účinkovala na jevištích Vídně, Frankfurtu, Los Angeles, San Francisca a Sydney. Lunlun Zou působí především v Hongkongu.

Zou Lunlun () is a player and teacher of the guzheng, a Chinese zither. She is fourth-generation guzheng player in a family of musicians. She has performed concerts in Vienna and Sydney, and performed for China's President Jiang Zemin and Australian Prime Minister John Howard.


Život.

Alain Delon se narodil ve Sceaux nad Seinou (nyní Hauts-de-Seine) na předměstí Paříže. Jeho rodiče Edith a Fabien Delonovi se rozvedli, když byly Alainovi čtyři roky. Oba rodiče pak vstoupili do dalších manželství – Alain má tedy ještě jednu nevlastní sestru a dva nevlastní bratry. Ještě jako chlapec byl zapsán do římskokatolické internátní školy – jako první z mnoha škol, ze kterých byl později vždy vyloučen pro špatné chování. Učitelé se nicméně mnohokrát snažili Alaina přesvědčit, aby díky svým nesporným vlohám k náboženským studiím vstoupil do kněžského stavu.  Ve 14 letech Alain opustil církevní internátní školu a nějaký čas pracoval v řeznickém obchodě svého nevlastního otce. Po třech letech ale byl odveden k francouzskému námořnictvu a v letech 1953–1954 sloužil u "fusilier marin" v první indočínské válce. Sám Delon ale později uvedl, že ze čtyř let své vojenské služby strávil 11 měsíců ve vězení pro časté porušování disciplíny. Nakonec byl v roce 1956 odvelen zpět do Francie a propuštěn z armády. Zůstal v té době zcela bez peněz a musel přijmout jakoukoliv práci. Pracoval proto například i jako číšník, vrátný, sekretář nebo obchodní úředník. Během této doby se pak zcela náhodně seznámil s herečkou Brigitte Auberovou a absolvoval s ní také cestu na filmový festival v Cannes, kde později začala i jeho hvězdná kariéra.  Původně se měla stát jeho první životní partnerkou herečka Romy Schneiderová. S ní se herec seznámil v roce 1958 při natáčení filmu "Kristýna" a 20. března 1959 se dokonce oficiálně zasnoubili. Již v době zasnoubení měl ale Alain milostnou aféru s německou herečkou a zpěvačkou Nico a 11. srpna 1962 se jim narodil syn Ari (Christian Aaron Boulogne). Ari pak byl ale většinou vychováván Alainovými rodiči. Zasnoubeni s Romy Schneiderovou bylo zrušeno v prosinci roku 1963 a herečku velmi citelně zasáhlo – chtěla po rozchodu dokonce spáchat sebevraždu.  Dne 13. srpna 1964 se Delon oženil s francouzskou herečkou Nathalií Barthelémyovou (vlastním jménem "Francine Canovas", nar. 1. srpna 1941). Jejich syn, Anthony Delon, později také herec, se narodil v Los Angeles 30. září téhož roku. Toto manželství však trvalo necelých pět let a skončilo 14. února 1969 rozvodem.  V roce 1968 během natáčení filmu "Jeff" se Delon setkal s francouzskou herečkou Mireille Darcovou a žil s ní potom téměř 15 let až do roku 1984. K roku 1968 se také váže největší hercův soukromý skandál. V lese nedaleko jeho nemovitosti v Élancourtu u Paříže byl nalezen mrtvý jeden z osobních bodyguardů - Stevan Markoviċ - se střelnou ranou v hlavě. Z vraždy byl jako spoluviník obviněn také Delonův přítel, korsický gangster François Marcantoni. Také Delona držela policie ve vyšetřovací vazbě v souvislosti s tímto případem, ačkoliv byl v době spáchání vraždy v Saint Tropez a nikoliv v Paříži. Rovněž hercova tehdejší manželka Nathalie byla vyslýchána policií.  V roce 1987 se herec setkal při natáčení videoklipu ke své písni "Comme au cinèma" s holandskou modelkou Rosalií van Breemen a zde vznikl jejich pozdější vztah završený svatbou. Společně pak měli dvě děti: dceru Anouchku (nar. 25. listopadu 1990) a syna Alaina-Fabiena (nar. 18. března 1994). Manželství však také skončilo rozvodem v říjnu 2002.

Osobní názory.

Některé jeho osobní názory vyvolaly značné kontroverze, a to zejména výrok z roku 2013, kterým protestoval proti adopcím dětí homosexuály. Delon je rovněž osobním přítelem politika Jeana-Marie Le Pena, jehož Národní frontu, řazenou ke krajní pravici, v minulosti také veřejně podpořil. Ve velkém rozhovoru pro týdeník "Paris-Match" v roce 2018 vyjádřil velké znechucení ze současné doby obecně. Některé z těchto vyjádření, společně s přiznáním, že v minulosti se nevhodně choval k ženám, vyústily v petici proti jeho ocenění čestnou Zlatou palmou na Filmovém festivalu v Cannes v roce 2019; tuto petici podepsalo více než 20 tisíc lidí, zejména z USA.

Umělecká kariéra.

V Cannes si Alaina Delona všiml lovec hereckých talentů David O. Selznick a po úspěšných kamerových zkouškách nabídl Alainovi velkou smlouvu. Ovšem s podmínkou, že se herec naučí anglicky. Delon se tedy ihned po návratu do Paříže začal tento jazyk intenzívně učit. Když se ale zanedlouho setkal s francouzským režisérem Yvesem Allégretem, tento ho přesvědčil, aby svoji filmovou kariéru začal přece jenom ve Francii. David Selznick ale později dovolil Delonovi zrušit již podepsaný kontrakt. A tak herec debutoval v roce 1957 v Allégretově filmu "Quand la femme s'en mêle" ("Když se do něčeho plete žena").  V roce 1958 se herec objevil poprvé po boku herečky Romy Schneiderové ve filmu "Kristýna" ("Christine"). S Romy Schneiderovou mj. 6 let žil a 20. března 1959 se s ní dokonce zasnoubil. V roce 1959 mohl herec poprvé ukázat také svůj veseloherní talent ve filmu "Faibles femmes" ("Slabé ženy"). To byl také první Delonův film, promítaný v USA, a hned napoprvé s velkým úspěchem.  V roce 1960 se Delon objevil nejprve ve filmu "V plném slunci" ("Plein soleil") režiséra Reného Clémenta. Zde hrál hlavní postavu Toma Ripleye a sklidil za ní velkou pochvalu kritiky. Následně se pak v témže roce objevil společně s Annie Girardotovou ve slavném filmovém díle "Rocco a jeho bratři" italského režiséra Luchina Visconti. Kritika tento film přijala opět velmi dobře a Delonův herecký výkon byl často hodnocen v superlativech (například Bosley Crowther z listu The New York Times nebo John Beaufort z listu Christian Science Monitor). Beaufort dokonce napsal, že "„...reálnost a věrohodnost ironických tragédií v příběhu propůjčuje filmu právě Roccova zničující opravdovost v podání Alaina Delona“". Film získal zvláštní cenu poroty na festivalu v Benátkách v roce 1961. Další zvláštní cenu poroty, a to na festivalu v Cannes v roce 1962, získal také film "Zatmění" ("L’Éclipse") režiséra Michelangela Antonioniho, kde hrál Delon hlavní roli.  Svůj divadelní debut si Alain Delon odbyl v roce 1961 v Paříži, a to ve hře Johna Forda "Jaká škoda, že ona je kurtizána!". Hrál zde jednu ze dvou hlavních rolí, a to opět po boku Romy Schneiderové. Produkci hry řídil Luchino Visconti. Jmenovitě s Viscontim pak spolupracoval Delon ještě v roce 1963 na historickém filmu "Gepard" ("Le Guépard"), kde si zahrál společně s Claudií Cardinalovou a Burtem Lancasterem. Film získal Zlatou palmu na festivalu v Cannes. Dalším hercovým úspěšným filmem tohoto roku se pak stal snímek "Melodie podzemí" ("Mélodie en sous-sol") režiséra Henriho Verneuila, kde si Delon zahrál s Jeanem Gabinem. Film získal v USA cenu Zlatý glóbus pro nejlepší cizojazyčný film.  V roce 1964 uspořádala společnost Cinémathèque française přehlídku Delonových filmů a herec v této době také založil společně s Georgesem Beaumem novou produkční společnost DelBean Production. Společně pak produkovali film "L'insoumis" ("Vzpurný", 1964). V roce 1968 však Delon založil vlastní produkční společnost Adel a hrál i v jejím prvním filmu "Jeff" (1969). Tam byla jeho filmovou partnerkou herečka Mireille Darcová, známá českým divákům například z veseloher s Pierrem Richardem o velkém blondýnovi. S Mireille Darcovou Delon také 15 let (do roku 1984) žil. Na úspěšného "Jeffa" navázal hned o rok později "Borsalino", který se stal ve Francii do té doby komerčně nejúspěšnějším filmem a v němž si zahrál i populární Jean-Paul Belmondo. Koncem 60. let spolupracoval herec také s režisérem Jeanem-Pierrem Melvillem a hrál v jeho filmech "Samuraj" ("Le Samourai", 1967), "Červený kruh" ("Le cercle rouge", 1970) a "Policajt" ("Un flic", 1972).  V roce 1973 nahrál Alain Delon duet s francouzskou populární popovou zpěvačkou Dalidou. Písnička "Paroles, paroles" ("Řeči, řeči") byla pak úspěšná nejen ve Francii, ale i v zahraničních hitparádách. V tomto roce vznikl úspěšný film "Dva muži ve městě" ("Deux hommes dans le ville"), kde si Delon zahrál s krásnou Mimsy Farmerovou a již potřetí s Jean Gabinem (po Melodii podzemí a Sicilském klanu). Režisérem filmu byl José Giovanni.  V roce 1975 si herec zahrál populárního maskovaného hrdinu Zorra ve stejnojmenné filmové verzi režiséra Duccia Tessariho. O rok později pak zazářil v hlavní roli filmu "Pan Klein" ("Monsieur Klein"), kde využil příležitosti přidat do svého hereckého výkonu i psychologický rozměr. Film získal opět ocenění Césara pro nejlepšího herce roku.  Během druhé poloviny 70. let a počátkem 80. let se Alain Delon objevil v mnoha akčních filmech, kde hrál buď role jednoznačně kladných hrdinů, nebo naopak protikladných až tragických postav: "Povídka o policajtovi" ("Flic Story", 1975), "Comme un boomerang" ("Jako bumerang", 1976), "Smrt darebáka" ("Mort d’un pourri", 1977) nebo "Tři muži na zabití" ("Trois hommes à abbatre", 1980). V roce 1980 přišla také jedna z hlavních rolí v americkém katastrofickém filmu "Concorde - Letiště 1979" společnosti Universal Pictures, který zaznamenal velký komerční úspěch a kde si herec zahrál s Robertem Wagnerem a Bibi Anderssonovou. V roce 1981 natočil Delon ve vlastní produkci také film "Kdo nastaví kůži" ("Pour la peau d’un flic").  V roce 1984 získal Alain Delon dalšího Césara pro nejlepšího herce za svoji roli ve filmu Bertranda Bliera "Náš příběh" ("Notre histoire"). Zde ztvárnil vynikajícím způsobem aristokrata barona de Charlus a zahrál si s půvabnou herečkou Nathalií Bayeovou. V témže roce se herec objevil ještě v mírně komické roli ve filmu "Swannova láska" ("Swann in Love") natočeném podle románu Marcela Prousta, kde hrál společně s italskou herečkou Ornellou Mutiovou a hercem Jeremym Ironsem.  V dalším období 80. a pak 90. let ale překvapivě následovala v hercově kariéře řada kasovních „propadáků“, vrcholící naprostým neúspěchem filmu "Poloviční šance" ("Une chance sur deux", 1997) režiséra Patrice Leconteho, kde si Delon potřetí zahrál s Jean-Paulem Belmondem. V témže roce tedy Alain Delon ohlásil ukončení své filmové herecké kariéry a nadále přijímal již jen příležitostné menší role.  V roce 2003 uvedlo divadlo Waltera Reada (Walter Reade Theater) úspěšnou přehlídku Delonových filmů pod titulem "Muž ve stínu: filmy Alaina Delona".

Alain Fabien Maurice Marcel Delon (* 8. listopadu 1935 v Sceaux, Francie) je francouzský divadelní a filmový herec, oceněný Césarem. Již ve věku 23 let se stal filmovou hvězdou velikosti Gérarda Philipa nebo Jeana Maraise. Byl dokonce nazýván Brigitte Bardotovou v mužském provedení. Během své zářivé kariéry spolupracoval s nejznámějšími filmovými režiséry, jakými byli nebo jsou Luchino Visconti, Jean-Luc Godard, Jean-Pierre Melville, Michelangelo Antonioni nebo Louis Malle. Jeho syn Anthony Delon je také herec.

Alain Fabien Maurice Marcel Delon (; born 8 November 1935) is a French actor and businessman. He is known as one of Europe's most prominent actors and screen sex symbols from the 1960s. He achieved critical acclaim for roles in films such as "Rocco and His Brothers" (1960), "Plein Soleil" (1960), "L'Eclisse" (1962), "The Leopard" (1963), "The Yellow Rolls-Royce" (1965), "Lost Command" (1966) and "Le Samouraï" (1967). Over the course of his career Delon worked with many well-known directors, including Luchino Visconti, Jean-Luc Godard, Jean-Pierre Melville, Michelangelo Antonioni and Louis Malle. He acquired Swiss citizenship in 1999.


Důvody emigrace.

Důvody emigrace mohou být ekonomické a sociální, anebo politické, náboženské nebo jiné pronásledování. Podle toho se rozlišuje mezi

Emigrace v ekologii a demografii.

Pojem emigrace se používá též v ekologii, kde označuje přesun jedince (nebo skupiny jedinců) z příslušné populace jinam. Příkladem může být včela medonosná při rojení, mladí králíci odcházející založit novou kolonii apod.  Rovnice populačního růstu užívaná v ekologii nebo v lidské demografii se pak dá psát jako "N = N + B − D + I − E"  Emigrace v uvedené rovnici označuje počet jedinců (obyvatel), kteří opustí určité území (stát, okres, územně vymezenou populaci) za jednotku času, což je zpravidla rok. Někdy se míra emigrace přepočítává na 1 000 nebo 100 000 jedinců (obyvatel). Je-li tedy míra emigrace v určitém státě např. 4 promile, znamená to, že z každých 1 000 obyvatel v daném roce 4 opustili daný stát. Má-li tento stát např. 10 000 000 obyvatel, je celkové množství emigrujících obyvatel rovno 40 000.

Velké emigrace či politicky významné emigrace.

Veliký kulturní i politický význam měly už historické emigrační vlny. Z dnešního hlediska spíše ekonomickou emigrací byla kolonizace střední a východní Evropy v 13.-15. století. Velké vlny emigrace z náboženských důvodů přinesly občanské a náboženské války 16. a 17. století (např. židé ze Španělska, čeští nekatolíci, hugenoti po roce 1685 a šlechta za Revoluce z Francie, náboženští emigranti z Velké Británie do Severní Ameriky atd.). 19. století bylo dobou masové emigrace do USA, zejména z Irska, Německa, Itálie, Polska a dalších zemí. Hromadný politický exil následoval po Ruské revoluci v letech 1918-1923 i po převzetí moci nacisty v Německu roku 1933. Zejména emigrace Židů před válkou a za války měla významné důsledky pro následující kulturní a vědecký vzestup USA.  Po skončení druhé světové války muselo odejít z východních částí bývalé Německé říše a dalších území 12 až 14 milionů Němců, asi 1,2 milionu Poláků a mnoho dalších. Několik milionů Židů emigrovalo do státu Izrael, odkud odešlo asi 650 tisíc Arabů a zhruba stejný počet Židů byl vypuzen z okolních arabských států. Po vyhlášení nezávislosti Indie (1947-1948) muselo přes 7 milionů muslimů odejít do Pákistánu a zhruba stejný počet Indů a Sikhů naopak z Pákistánu do Indie.  V roce 1992 požádalo o asyl v zemích EU 672 tisíc migrantů, načež počty řadu let klesaly. V roce 2014 dosáhl počet žadatelů 626 tisíc, převážně ze Sýrie a Afghánistánu, ale také z afrických zemí, Ukrajiny a ze západního Balkánu. Asi 70 % z nich požádalo v Německu, Švédsku, Itálii, Francii a Maďarsku a celkem 45 % žádostí bylo úspěšných. Podle země původu získalo asyl nejvíce uprchlíků ze Sýrie, Eritreje, Afghánistánu a Iráku.

Česká emigrace a exil v historii.

Významné vlny emigrace následovaly po prudkých politických a náboženských změnách, například v husitské době a zejména po porážce stavovského povstání roku 1620 a po zavedení Obnoveného zřízení zemského roku 1627 - tehdy z českých zemí odešly desítky tisíc lidí.  Jiný typ poměrně masové emigrace z hospodářských důvodů nastal v důsledku demografického růstu a nedostatku půdy ve druhé polovině 19. století. Čeští a slovenští emigranti odcházeli zejména do USA, ale také do Ruska a dalších zemí.

Československá emigrace.

Vzhledem k historii bohaté na různé okupace opustilo Československo v průběhu 20. století mnoho lidí v několika emigračních vlnách.

Předválečná emigrace.

První byla vyvolána nacistickou okupací roku 1939, kdy odcházeli jednak lidé politicky angažovaní, ale zejména Židé, kterým hrozilo vyhubení v koncentračních táborech (holokaust). Mnozí exulanti bojovali v cizích armádách a velká část se po roce 1945 vrátila. Pokud bojovali v západních armádách, byli po roce 1948 zpravidla diskriminováni a pronásledováni komunistickým režimem.

Poúnorová emigrace.

Druhou vlnu politické emigrace tvořili lidé, kteří odešli před nástupem komunismu v únoru roku 1948 a krátce po něm. Většina z těchto lidí považovala svůj exil za dočasný, po pádu komunistického režimu měli v úmyslu se vrátit. Roku 1952 vybudoval režim na hranicích takzvanou Železnou oponu, což emigraci podstatně ztížilo. V této vlně odešlo z Československa přibližně čtyřicet tisíc lidí. Této emigraci se také říkalo "osmačtyřicátníci".

Posrpnová emigrace.

Další emigrační vlna přišla po 21. srpnu 1968 na základě Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Této vlně emigrace se říkalo "osmašedesátníci". Až do podzimu roku 1969 byly hranice poměrně otevřené, což emigraci usnadnilo. Odhadem odešlo z ČSSR v letech 1968-1969 více než 80 000 lidí. S tímto číslem je srovnatelná jen maďarská emigrace z roku 1956, kdy odešlo 300 000 obyvatel téměř přes noc.  Mezi lety 1969 až 1989 odešlo z ČSSR dalších 140 až 150 tisíc lidí, z nichž bylo 24 % dětí a 41 % osob ve věku 16-30 let. UNHCR uvádí až 250 tisíc lidí.

Legalizace emigrace.

Po dlouhou dobu byla v socialistickém Československu emigrace trestná, majetky, jež tu emigranti zanechali, byly konfiskovány, jejich příbuzní měli záznam v kádrových posudcích, lidé, kteří byli s emigranty v kontaktu, byli trestáni, atd. V roce 1977 byla zavedena směrnice, která emigrantům umožňovala upravit si vztahy s ČSSR, což znamenalo legalizaci právního vztahu emigranta a ČSSR. Ten se mohl buď do vlasti vrátit, zůstat československým občanem v zahraničí, nebo po pěti letech legálně zrušit své občanství, načež byl považován za cizince a jako na takového na něj československé úřady od toho okamžiku pohlížely. Tuto možnost mohli využít lidé, kteří se politicky či jinak neangažovali proti komunistickému režimu či se dostatečně káli a v obou případech slíbili, že se ani v budoucnu angažovat nebudou.

Krajané.

Krajan je název pro příslušníka druhé a následovné generace imigrantů do cílové země, narozený v transitní nebo cílové zemi emigrace, který má český nebo slovenský původ. Krajan alespoň pasivně ovládá český nebo slovenský jazyk a ještě se plně neasimiloval do nové národnosti. Krajan se obvykle vykazuje svým národním původem, udržuje vztahy se svou původní vlastí, udržuje tradice přivezené ze staré vlasti a účastní se dění v krajanských spolcích.  Nejznámější krajanská centra v severní Americe jsou Tábor v Jižní Dakotě, Praha v Texasu, New Prague a Veseli v Minnesotě nebo Cicero v Illinois. Významné krajanské spolky a činnosti vznikly v té době v USA, v Kanadě, v Německu, ve Francii, ve Švýcarsku a v dalších zemích. Ve východní Evropě žijí čeští krajané na Ukrajině v oblasti Volyně, na Krymu, v moldavské vesnici Holubinka, v několika horských vesnicích v rumunském Banátu, v přilehlé nížinaté oblasti Banátu na Vojvodině v okolí města Bela Crkva, kde se nachází vesnice Selo, Kruščice a Gáj, a dále v bosenských obcích Nová Ves nebo Mačino Brdo, které se nachází v oblasti kolem města Banja Luky. Významná česká menšina žije též v Chorvatsku, v okolí města Daruvaru.

Exulant.

Exulant (z lat. "exul", vypovězený) odešel nedobrovolně, často s tím, že se jednou vrátí. Odešel tedy pouze dočasně. Historicky známým příkladem exulanta je Jan Ámos Komenský, který odešel ze země, do níž se chtěl opět vrátit, nebo Tomáš Garrigue Masaryk, který se po válce a po změně systému vrátil.

Uloženka.

Jako "uloženka" byla označována osoba poslaná v období komunistické diktatury do zahraničí Státní bezpečností, převážně v emigračních vlnách z let 1968/1969 a v roce 1986. „Uloženka“ vystupovala jako běžný emigrant nevzbuzující pozornost. Jejím úkolem bylo usadit se v cílové zemi, co nejdříve získat nové státní občanství a profesní postavení a být připravený na pozdější využití. Uloženek bylo z ČSSR do zahraničí odesláno několik tisíc. O tomto termínu se v ČR poprvé zmiňuje Ivan Sviták, pracovník MZV ČSSR na přelomu šedesátých a sedmdesátých let ve svých Statích.

Reemigrace.

Pojem reemigrace označuje návrat emigranta (případně jeho potomků) do země, z níž odešel. Reemigraci musí vždy předcházet emigrace, což je opuštění či únik z jedné země do druhé.

Postoj EU.

Evropská unie disponuje nástrojem nazývaným “Integral part”, který navrhla Evropská komise v roce 2005 a který se týká illegálních migrantů, kteří mají býti vráceni zpět do země původu.

Důvody reemigrace.

Důvodů k reemigraci je velké množství a často jsou navzájem propojeny. Mezi nejvýznamnější faktory patří ty následující:  Ekonomické  Ekonomické důvody k reemigraci jsou často spojeny se změnou hmotného zajištění jedince. V takovém případě je opětovný návrat do země původu vázán na snahu zajistit si lepší ekonomické postavení, než kterého bylo dosaženo v hostitelské zemi.  Sociální  Sociální důvody vykreslují vztah mezi reemigrujícím a okolní společnosti. Tato návaznost má dvojí podobu. Důvodem k reemigraci může být jak neuspokojivá integrace do nové společnosti, která v jedinci vytvoří pocit frustrace a odcizení, tak i návaznost reemigranta na původní společnost, například blízké pouto k rodině a blízkým. Tato návaznost později vede k opětovnému návratu.  Politické  Politické důvody opětovného návratu tvoří významnou část na celkovém podílu reemigrace. Oficiálně deklarovaný, ale i nepřímý politicko-společenský nátlak ze strany hostitelských vládnoucích elit na jedince či celou skupinu v podobě perzekucí a jiného protiprávního jednání vede k nucenému odchodu emigranta do jiné další země. Druhou možností pak může být návrat emigranta do rodné země, v důsledku příznivých politických změn, které v ní nastaly.

Proces reemigrace na konkrétním případu.

Právní proces reemigrace není ve všech státech jednotný. Pro demonstraci poslouží právní systém v Nizozemsku, který s reemigrací počítá a určuje její pravidla.  Pokud se rozhodnete pro reemigraci do své země původu, máte možnost požádat Sociální pojištovnu o tzv. měsíční příspěvek na reemigraci, který vám má pokrýt životní náklady v průběhu procesu vaší reemigrace. Tato možnost je ukotvena v zákoně o vysídlení. Výše této výhody závisí na vaší rodinné situací, na vaší mateřské zemi, do které chcete reemigrovat a také na dalších dávkách, které pobíráte. Ty se vám pak odečítají z příspěvku na reemigraci. Holandský systém také nabízí příspěvěk na zdravotní pojištění, pakliže se po přestěhování nenacházíte v holandském systému zdravotního pojištění.

Reemigrační vlny v historii Československa.

Reemigrační vlny v Československu a v pozdějším Česku by se daly rozdělit na dvě fáze.  První reemigrační vlna byla ta poválečná v druhé polovině čtyřicátých let, vyvolaná porážkou Německa ve 2. světové válce a z toho plynoucím rozpadem Protektorátu, na nějž navázalo obnovení Československa, tzv. třetí republika. Už v červenci roku 1945 československá vláda oficiálně požádala emigranty o návrat do vlasti. Jedním z hlavních důvodů bylo naplnění pracovních míst a dosídlování pohraničí.  Druhá vlna reemigrace byla po pádu komunismu v devadesátých letech 20.století. 35 tisíc lidí reemigrovalo po sametové revoluci, což v porovnání s počtem lidí, kteří Československo opustili, nebylo vysoké číslo. Úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky uvádí, že pouze během let 1969-1989 opustilo Československo 250 tisíc lidí. Největší příliv vracejících se obyvatel byl v prvních pěti letech, tj. od roku 1991 do roku 1994. Následovně nastal trvalý mírný pokles. Důvodů reemigrantů vracet se zpět bylo mnoho, primární důvody byli přátelé či rodina. Důvod proč se nevracet, byla například trvalá práce v zahraničí, o kterou nechtěli přijít. Mezi známé reemigranty by se dal zařadit například režisér Juraj Herz, který emigroval v osmdesátých letech. Mnoho reemigrantů se vracelo do Česka jen okrajově, tzn. že si nadále udržovalo druhý domov ve své druhé zemi jako například herec Jan Tříska, zpěvák Waldemar Matuška či spisovatel Arnošt Lustig.

Emigrace (z lat. "ex-migrare", vystěhovat se) je opuštění (či útěk ze) země původu a přestěhování se do jiné země. Podobně imigrace znamená přistěhování se, což je totéž, ale z pohledu cílové země emigrace. Pro nedobrovolný odchod z vlastní země (vyhnanství) se užívá slovo exil a exulant či vyhnanec. Migrace je stěhování skupin obyvatelstva.

Emigration is the act of leaving a resident country or place of residence with the intent to settle elsewhere (to permanently leave a country). Conversely, immigration describes the movement of people into one country from another (to permanently move to a country). Hence one might "emigrate from" one's native country to "immigrate to" another country. Both are acts of migration across national or other geographical boundaries.


Dějiny.

Padova – antické "Patavium" – patří mezi nejstarší severoitalská města, podle legendy byla založena Aeneovými Trójany. Patavia se ve starověku stala bohatým hospodářsky rozvinutým městem, centrem obchodu a zpracování vlny. Roku 59. př.n.l. se tu narodil slavný římský historik Titus Livius. Na přelomu 3. a 4. století byli její obyvatelé již křesťany. První období rozkvětu města skončilo roku 452, byla Patavia zničena Huny. Počátkem 7. století zničili město Langobardi a v 9. století Maďaři.  Z těchto ran se Padova dlouho vzpamatovávala, ale ve 12. století došlo k jejímu novému rozkvětu. Roku 1164 se jako první severoitalské město vymanila ze závislosti na císařské moci Štaufů, získala vlastní samosprávu a stala se svobodným městem. Politicky stála většinou na straně guelfů. V roce 1237 se však k moci dostala císařská strana v čele s Ezzelinem III. da Romano a pro Padovu nastalo nepříznivé období.  Ve 13. a 14. století došlo opět ke kulturnímu a duchovnímu rozkvětu. V roce 1222 byla založena padovská univerzita, druhá nejstarší v Itálii, v letech 1230–1231 zde působil minoritský kazatel Antonín z Padovy, nad jehož hrobem byla ve druhé polovině 13. století vystavěna bazilika Il Santo. Kolem roku 1300 se v Padově sešli slavný básník Dante Alighieri, který zde možná studoval na univerzitě, a neméně slavný malíř Giotto di Bondone, kterého pověřil zdejší vážený občan Enrico Scrovegni výzdobou rodinné kaple.  V renesanci byla Padova jedním z hlavních center humanismu a vědy – působil zde např. Galileo Galilei a na zdejší univerzitě studoval práva mj. první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, český světec Jan Nepomucký, později např. Mikuláš Kusánský. Rozmachu kulturního věhlasu pomohlo nastolení vlády rodiny da Carrara, ke kterému došlo s benátskou pomocí roku 1337. Noví vládcové se ukázali jako štědří mecenáši umění a v Padově vznikl jeden z nejstarších orlojů vůbec. V letech 1405–1797 ovládaly Padovu přímo Benátky, poté připadla Rakousku a roku 1867 se stala součástí sjednocené Itálie. Za 2. světové války (1944) byla Padova těžce poškozena bombardováním.

Kultura a pamětihodnosti.

Bazilika svatého Antonína (Basilica del Santo).

Jako mnoho italských měst je i Padova bohatá na stavební a umělecké památky. Patrně nejznámější je poutní bazilika svatého Antonína (místními zvaná "Il Santo"), jeden z největších chrámů v Itálii, jehož stavba začala 1238, sedm let po světcově smrti. Cihlová stavba se sedmi kupolemi a dvěma štíhlými věžemi prozrazuje benátský a byzantský vliv a nese architektonické prvky románské i gotické. Přilehlý františkánský klášter má čtyři rajské dvory, tři z nich sloužily poutníkům a jsou i dnes volně přístupné Na náměstí před bazilikou stojí bronzová jezdecká socha od Donatella, kterou Padova roku 1447 věnovalo Erasmu di Narni, kondotiérovi a veliteli místní domobrany, přezdívanému Gattamelata („mazaná kočka“).

Palazzo della Ragione a Piazza dei Signori.

V centru města, původně obehnaném částečně dochovanými hradbami, mezi dvěma náměstími "Piazza dei Frutti" (Ovocný trh) a "Piazza dell'Erbe" (Zeleninový trh), stojí středověký soudní palác, Palazzo della Ragione nebo "Il Salone", z obou stran obestavěný renesančními galeriemi. Zasedací síň v horním patře je 81,5 m dlouhá, 27 m široká a 24 m vysoká, stěny jsou pokryty freskami z 15. století.  Východně na "Palazzo della Ragione" navazuje "Palazzo Comunale" (směs architektury románské, gotické, barokní se středověkou 47 metrů vysokou věží "Torre degli Anziani"), původně sídlo městské rady, dnes radnice. Dále východně, přes ulici, se nachází budovy padovské univerzity (známý je přednáškový sál pro studenty medicíny "Teatro anatomico").  Západně od "Palazzo della Ragione" leží "Piazza dei Signori," které tvoří především měšťanské domy ze 16. století. Na západní straně náměstí stojí "Palazzo del Capitanio" s věží s orlojem z počátku 15. století, zhruba současného s pražským.

Dóm.

Na dalším náměstí v blízkosti je barokní dóm s nedokončenou fasádou a před ním malé baptisterium, jehož vnitřní stěny včetně kupole jsou celé pokryty freskami z poloviny 14. století. Mezi četnými dalšími paláci vyniká historické sídlo university v paláci Bo.

Kaple Scrovegni (Cappella degli Scrovegni).

"Cappella degli Scrovegni" (zvaná též "dell'Arena") je velmi cennou památkou. Byla postavena roku 1303 jako součást později (1808) zaniklého paláce. Její výzdobou byl pověřen Giotto, který zde v letech 1304—1306 namaloval soubor 38 výjevů ze života Krista a Panny Marie, doprovázený obrazem "Posledního soudu" a alegoriemi "Ctností" a "Neřestí". Sochu "Marie mezi anděly" na hlavním oltáři vytvořil Giovanni Pisano.

Prato della Valle.

Mezi další zajímavosti patří náměstí Prato della Valle s eliptickým vodním kanálem a sochami 84 slavných Padovanů a studentů zdejší univerzity. Vzniklo koncem 18. století a náleží k největším na světě (s 88 620 m2 je o něco větší než Karlovo náměstí v Praze).

Santa Giustina.

V jihovýchodním rohu náměstí stojí opatství sv. Justýny s kostelem z let 1514—1587. V kostele je hrob evangelisty Lukáše (část ostatků je uložena v Praze na Hoře Athos) a apoštola Matěje. Mučednickou smrt světice svaté Justýny připomíná Veronesův obraz na hlavním oltáři.

Botanická zahrada.

V Padově se nachází snad nejstarší botanická zahrada na světě, která sloužila lékařské fakultě místní univerzity a v témže místě funguje od roku 1545. Od roku 1997 je součástí Světového dědictví.

Observatoř La Specola.

V rámci univerzity se v Padově nachází historická astronomická observatoř La Specola.

Další zajímavosti.

V Padově se také odehrává Shakespearova komedie "Zkrocení zlé ženy".

Průmysl.

Po staletí byla Padova spíše kulturním a vzdělanostním centrem. V 21. století je zde zastoupena především strojírenská a potravinářská výroba, významná je zdejší produkce umělých vláken.

Doprava.

Padova je křižovatkou dálnic A4 a A13 a především jedním z největších železničních uzlů Itálie. Vedou odtud 4 dvoukolejné elektrifikované železniční tratě: ve směru na (1) Benátky (Mestre), (2) Bolognu, (3) Vicenzu, Veronu a Milán a (4) Castelfranco Veneto.  V minulosti (1937–70) zde byla v provozu trolejbusová doprava. Nyní městskou hromadnou dopravu zajišťuje kromě autobusů také hybridní systém Translohr s vozy na pneumatikách a s jedinou napájecí a vodicí kolejí, prozatím na jedné lince spojující nádraží, centrum a jih města.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Padova (také Padua, v benátštině "Pàdoa", ) je severoitalské město v oblasti Benátsko, na řece Bacchiglione, propojené kanály s řekou Brenta. Je hlavním městem provincie Padova. Žije zde 212 500 obyvatel, v celé aglomeraci pak 440 000.

Padua (; ; ) is a city and "comune" in Veneto, northern Italy. Padua is on the river Bacchiglione, west of Venice. It is the capital of the province of Padua. It is also the economic and communications hub of the area. Padua's population is 214,000 (). The city is sometimes included, with Venice (Italian "Venezia") and Treviso, in the Padua-Treviso-Venice Metropolitan Area (PATREVE) which has a population of around 2,600,000.


Předchozí vývoj.

Ve čtyřicátých letech 11. století se na východním okraji byzantské říše zjevila nová hrozivá síla v podobě nomádských seldžuckých Turků, příslušejících ke skupině turkických Oghuzů pocházejících ze střední Asie. První kontakt s Byzantinci navázali za vlády císaře Konstantina IX., který je přesvědčil k útoku na arménské království Ani. Tamější arménský vládce se zanedlouho podvolil císaři a jeho území bylo připojeno k říši. Tím se Byzantinci připravili o nárazníkovou zónu chránící jejich východní hranici, jelikož se ocitli v přímém sousedství se Seldžuky, s jejichž válečnou taktikou vycházející z pohyblivosti a rychlosti jízdních lučištníků se nedokázali účinně vyrovnat. Od roku 1048 Turci pustošili byzantskou Arménii a o šest let později stanuli před Trapezuntem při Černém moři. V roce 1057 zničili město Melitene (Malatya) při horním toku Eufratu. Konstantin IX. se nepokusil čelit seldžuckému nebezpečí a naopak z ekonomických důvodů rozpustil značnou část vojenských sborů střežících Arménii. Císař Izák I. Komnenos si sice plně uvědomoval neuspokojivý stav dlouhodobě zanedbávaného byzantského vojska, vládu ovšem pozbyl dříve, než mohl proti Seldžukům cokoli podniknout. Po něm nastoupivší Konstantin X. Dukas zcela ignoroval naléhavost problému a pokračoval v opomíjení potřeb armády dalším omezováním výdajů.  Tato politika znatelně urychlila vojenský pokles říše, čehož v roce 1064 využil seldžucký sultán Alp-Arslán k dobytí Ani. Vzniklá trhlina v byzantské východní hranici umožnila kočovným turkickým klanům rozvinout své útoky dále na západ do Malé Asie. Leckdy tak činily z podnětu seldžuckého vládce, avšak mnohem častěji z vlastní iniciativy. Jejich cílem nebylo obsazení cizího území, nýbrž jeho plenění, načež se po každém vpádu stahovali s kořistí do bezpečí. Při tom těžili z nedostatečné obrany Byzantinců, spoléhajících na početné kontingenty žoldnéřů rozmístěných v klíčových pohraničních pevnostech. Statická defenzivní koncepce se v boji s Turky ukazovala vysoce neefektivní. Jakmile totiž útočníci překonali byzantská opevnění, mohli snadno vpadat do hloubi nepřátelského teritoria, jež, vzhledem k rozkladu tradiční themové domobrany ve vnitrozemí říše, drancovali, aniž by se setkali se silnějším odporem.  Nutnost razantního zakročení proti stále rozpínavějším Seldžukům se naplno projevila v roce 1067, kdy jim padlo za oběť město Kaisareia (Kayseri). Císařovna Eudokie Makrembolitissa, vdova po zemřelém Konstantinovi X., vybrala za nového císaře člena maloasijské vojenské aristokracie Romana Diogena. Ten se roku 1068 vypravil v čele narychlo posbírané armády do Sýrie, přičemž si podrobil město Hierapolis. V jeho týlu mezitím Seldžukové zdevastovali Amorion. V následujícím roce vytáhl Roman do Arménie, kde chtěl dobýt pevnost Achlat. Od tohoto záměru upustil po zprávách o tureckém postupu na Ikonion (Konya). Romanova neúspěšná snaha svést se Seldžuky rozhodnou bitvu posílila opozici proti němu, vedenou rodem Duků. V roce 1070 se císař neodvážil opustit Konstantinopol a velením v boji se Seldžuky pověřil Manuela Komnena, staršího bratra Alexia Komnena. Přestože výprava skončila debaklem Byzantinců u města Sebasteia (Sivas), vítězní Turci přešli na stranu císaře. Navzdory tomu Seldžukové nedlouho nato obrátili v trosky město Chonai. Roman dospěl k závěru, že pouze přesvědčivým vítězstvím nad Seldžuky může zajistit byzantské hranice a uhájit vlastní trůn. V zimě 1070 až 1071 shromáždil císař ohromnou vojenskou moc, s níž hodlal útočníky rozdrtit.

Před bitvou.

Před zahájením vlastní výpravy vyslal Roman v únoru 1071 k Alp-Arslánovi své emisary, jejichž prostřednictvím navrhl sultánovi, obléhajícímu tehdy Edessu, sjednání mírové smlouvy. Alp-Arslán pokládal za svého úhlavního protivníka Fátimovce, vládnoucí Egyptu. Uvítal proto císařovu nabídku, zanechal dobývání Edessy a vytáhl k Aleppu. V polovině března překročilo Romanovo vojsko Bospor a vyrazilo východním směrem. Byzantskou armádu tvořilo přibližně 5000 profesionálních vojáků západních tagmat a pravděpodobně stejný počet z východních tagmat. Sestávala rovněž z oddílu varjažské gardy, normanských a franských žoldnéřů pod velením Roussela de Bailleul, několika tisíc žoldnéřů slovanského, tureckého, uzského a pečeněžského původu, kontingentu arménských vojáků a Byzantinců odvedených z anatolských themat. Celkově Roman disponoval zhruba 40 000 až 70 000 muži. Podle líčení historika Michaela Attaleiata, který se účastnil výpravy, se Roman při dlouhé a náročné cestě Malou Asií musel potýkat s různými nehodami, přičemž kvůli požáru přišel o část své osobní výstroje a soumary. Již před tímto incidentem se císař přesunoval a nocoval odděleně od vlastního vojska. Někteří cizí žoldnéři pustošili krajinu podél trasy pochodu a jen s velkými obtížemi se je podařilo přivést ke klidu. Nadto klíčové pozice v armádě zastávali Dukové a jejich přívrženci, tudíž věrnost mnoha důstojníků vůči Romanovi se jevila být nanejvýš pochybná. Koncem června dorazili Byzantinci k městu Theodosiopolis (Erzurum). Jistí velitelé se vyslovovali pro pokračování tažení na seldžucké teritorium, kde by bylo možné sultána porazit dříve, než bude schopen se připravit. Jiní, včetně Nikefora Bryennia, navrhovali setrvat na místě. Císař se posléze rozhodl vytrvat v pochodu.  Zhruba v téže době se Roman dozvěděl o tom, že jeho postup přiměl sultána, aby ukončil obléhání Aleppa. Alp-Arslán odtud zřejmě ještě v květnu urychleně zamířil k Eufratu a dále na východ, nicméně během spěšného ústupu se znatelně zmenšila velikost jeho vojska. Protože ho opustili četní z jeho mužů, nařídil přivést dodatečné posily z Ázerbájdžánu a naverboval také 10 000 kurdských jezdců. Ve městě Choj seskupil sultán své síly čítající kolem 30 000 mužů, mezi nimiž se nacházely i 4000 příslušníků jeho elitní osobní gardy. Třebaže jeho vojsko co do počtu výrazně zaostávalo za byzantským, oproti svému protivníkovi měl výhodu v podobě přesných údajů o pohybu nepřítele.  V srpnu se Byzantinci přiblížili k jezeru Van. Roman, nemající žádné zprávy o blízkosti hlavního voje Seldžuků, se domníval, že sultán dosud prodlévá kdesi na jihu. Císař se tedy rozhodl rozdělit vojsko na dvě části: polovinu mužů svěřil pod velení Josepha Tarchaneiota, jemuž přikázal, aby podpořil předvoj Roussela de Baileulla při dobývání Achlatu, zatímco se zbytkem armády se sám odebral k nedaleké pevnosti Mantzikert (Malazgirt), již hodlal obsadit. Turecká posádka Mantzikertu se po krátkém boji vzdala, načež se zde Roman rozložil táborem s úmyslem vyrazit druhého dne za Tarchaneiotem. Ten se ovšem Achlatu nedokázal zmocnit. Přestože se muslimské kroniky zmiňují o tom, že ho Alp-Arslán rozdrtil v boji, v byzantských pramenech není nic takového doloženo. Podle Attaleiatova tvrzení Tarchaneiotes dokonce zbaběle uprchl, sotva se doslechl o sultánově příchodu. Jeho vojáci se měli zastavit teprve v Meliteně a do bitvy už nijak nezasáhli.

Střetnutí.

Záhy po kapitulaci Mantzikertu narazil byzantský průzkum na první vážnější odpor tureckých lučištníků. Roman nevěděl nic o osudu Tarchaneiotova sboru a mylně předpokládal, že se před ním nalézá pouze menší část sultánova vojska, nikoli celá jeho armáda. Vyčlenil proto západní tagmata pod velením Nikefora Bryennia k jejímu odražení. Bryennios se ale vzápětí ocitl v lítém boji a požádal o posily. Císař na to zareagoval vysláním podpůrného oddílu v čele s arménským generálem Nikeforem Basilakiem, který padl do nastražené léčky. Basilakios byl vzat do zajetí a většina jeho mužů přišla o život. I přes hrozící obklíčení dokázal Bryennios odolat náporu Seldžuků a v pořádku ustoupil zpět k Mantzikertu. Nečekaný vývoj přiměl Romana k seřazení vojska do bitevního šiku v očekávání brzkého střetnutí. Turci však setrvávali ukryti v blízkých kopcích, takže se Byzantinci k večeru odebrali zpět do ležení. Po západu slunce se Seldžukové pod příkrovem bezměsíčné noci přihnali k byzantskému táboru, jejž zasypávali salvami šípů, a na všech stranách tak vyvolávali neklid. Tímto svým agresivním počínáním nedopřáli Byzantincům ani na chvíli oddech.  Následujícího rána Byzantinci zjistili, že kontingent uzských žoldnéřů, čítající asi 1000 jezdců, přešel na stranu Seldžuků. Mezi vojáky ihned nastalo pozdvižení, neboť vůči ostatním Turkům v císařských službách vyvstalo silné podezření, že se v případě bitvy zachovají stejně. Ve vzdálenosti pouze pár kilometrů od Byzantinců tábořil Alp-Arslán, jenž téhož dne poslal k císaři své vyslance s návrhem na uzavření míru. Třebaže Roman neměl žádné informace o Tarchaneiotovi, odmítl sultánovu nabídku, jelikož chtěl vyřešit turecký problém jednou provždy a pojistit si trůn dosažením vítězství. Současně si uvědomoval, že shromáždění nové armády v budoucnu by bylo velice obtížné a nákladné. V pátek 26. srpna 1071 Roman zformoval své muže do dvojité linie s jezdectvem po stranách. Sám císař zaujal postavení ve středu bojové sestavy, Bryennios velel levému křídlu a kappadocký generál Theodoros Allyates pravému. S určitým odstupem za hlavními silami se nalézal zadní voj, jemuž velel Andronikos Dukas, syn Romanova úhlavního byzantského oponenta, caesara Ioanna Duky. Seldžukové byli uspořádáni v široké polokruhovité formaci asi čtyři kilometry daleko od Byzantinců. Alp-Arslán se usadil na blízkém pahorku, z něhož měl dokonalý přehled o tom, co se na bojišti odehrává.  Po poledni se Roman vydal vstříc Seldžukům, avšak ti se přímé konfrontaci vyhýbali. Místo toho se pomalu stahovali dozadu a přenechávali iniciativu jízdním lučištníkům, kteří se proháněli kolem byzantských křídel a ostřelovali je šípy. Byzantinci se marně snažili dostihnout své nepřátele a přinutit je ke svedení regulérní bitvy až do pozdního odpoledne, kdy Roman dospěl k závěru, že další pronásledování nemá smysl. Tudíž nechal otočit císařskou standartu, čímž vydal signál k zastavení postupu a k návratu do tábora. Do tohoto okamžiku seldžucká jízda, přidržující se taktiky „udeř a uteč“, typické pro stepní válečníky, před Byzantinci vytrvale ustupovala. Když Alp-Arslán spatřil obrat Byzantinců, přikázal vést proti nim rozhodný útok. Nečekaně silný tlak ze všech stran útočících Seldžuků způsobil zmatek na pravém křídle Byzantinců. Někteří žoldnéři navíc špatně pochopili císařovo znamení a začali prchat v domnění, že je Roman mrtev. V tomto kritickém momentě mohla situaci zachránit záloha vedená Andronikem Dukou, nicméně její velitel rozšířil mezi svými muži pověst o císařově údajné smrti a vyvolal tak všeobecnou paniku a útěk. Bryenniovo levé křídlo si sice dokázalo probojovat cestu ven, ovšem zbytky byzantského středu, včetně císaře obklopeného varjažskou gardou, byly obklíčeny a pobíjeny Seldžuky. Roman byl po houževnatém odporu zraněn a zajat.  Byzantští autoři se poměrně významně rozcházeli v líčení průběhu bitvy. Podle Michaela Attaleiata, příznivce Romana Diogena a očitého svědka popisovaných dějů, rozkázal císař z obav před možnými nepřátelskými přepady po příchodu tmy ústup vojska do tábora. Andronikos Dukas poté zrádně opustil bitevní pole s tvrzením o císařově smrti. Tím zapříčinil chaos, jehož využil seldžucký sultán k napadení Byzantinců a k narušení soudržnosti jejich šiku. Naproti tomu Nikeforos Bryennios, syn stejnojmenného generála bojujícího u Mantzikertu, udává, že Romanova armáda padla v závěrečné fázi boje do turecké léčky. Obklíčení Byzantinci byli napadáni ze všech stran, kvůli čemuž bylo zahnáno na útěk nejprve pravé křídlo Theodora Allyata, potom týl Andronika Duky a nakonec Bryenniovo levé křídlo. Muslimské prameny se přidržovaly především druhé verze a připisovaly veškeré zásluhy na vítězství sultánovu prudkému úderu, takže opomíjely možnost zrady mezi Byzantinci.

Důsledky.

Podle mínění některých moderních historiků, konkrétně lze uvést třeba Johna Julia Norwiche nebo Alexandra Vasiljeva, byla byzantská armáda v bitvě u Mantzikertu naprosto zničena. Přesto již soudobé byzantské a arménské prameny udávají, že většina vojska buď nebyla přítomna, nebo dezertovala, případně se stáhla před tím, než došlo k úplnému kolapsu. Nynější badatelé se postupně přiklánějí k názoru, že ztráty Byzantinců byly relativně nízké, neboť mnohé z jejich formací přečkaly bitvu veskrze nedotčené a sotva za několik měsíců se účastnily bojů na jiných místech. Téměř všichni význační velitelé císařského vojska dokázali vyváznout a později se zapojili do dalšího dění. Úplnému masakru Byzantinců patrně zamezil zvířený prach na bojišti a brzký příchod tmy, což prchajícím usnadnilo únik z dosahu jejich pronásledovatelů. Celkový počet padlých, zraněných a zajatých na byzantské straně nečinil více než 8000 mužů. Utrpěné ztráty tedy nebyly natolik vysoké, aby nemohly být nahrazeny.  Ačkoli Mantzikert uštědřil vážnou ránu byzantské prestiži, nebyla Romanova pozice i přes to, že se ocitl v zajetí, zcela bezvýchodná. Alp-Arslán prý odmítal uvěřit, že vyčerpaný zajatec, jehož před něho předvedli, je skutečně císař. Posléze učinil symbolické pokořující gesto vůči poraženému soupeři, nadále ale s Romanem zacházel s respektem a poctami odpovídajícími jeho císařské hodnosti. Sultán stanovil Byzanci přijatelné mírové podmínky, v rámci nichž si vyžádal vydání Antiochie, Edessy, Hierapole a Mantzikertu, a rovněž císařovu dceru jako nevěstu pro jednoho ze svých synů. Kromě toho požadoval platbu ve výši 10 milionů solidů. Nakonec se spokojil se sumou 1,5 milionů a s každoročním tributem činícím 360 000. Po zhruba týdnu stráveném v Alp-Arslánově táboře se Roman odebral na zpáteční cestu, k čemuž ho sultán obdařil ozbrojeným doprovodem. Tušil, že zpráva o jeho prohře se už rozšířila do hlavního města a spěchal, aby uklidnil tamější poměry.  Romanova nezdaru mezitím v Konstantinopoli využili Dukové k provedení převratu, při němž byl Roman prohlášen za sesazeného a na trůn byl nastolen Michael VII. Dukas, syn Konstantina X. Eudokie Makrembolitissa byla vypovězena do kláštera caesarem Ioannem Dukou, který vykonával skutečnou vládu na místo svého dvacetiletého synovce, postrádajícího předpoklady k řízení státu. Po svém propuštění ze zajetí shromáždil Roman své rozptýlené muže, v jejichž čele se vypravil na Konstantinopol. Ioannes Dukas proti němu vyslal svého nejmladšího syna Konstantina, jemuž Roman podlehl nedaleko města Amaseia. Svržený císař přečkal zimu ve své rodné Kappadokii, kde přeskupil své zbývající síly, ovšem na jaře 1072 byl opět poražen, tentokrát vojskem Andronika Duky. Roman seznal, že jeho situace je beznadějná, a vzdal se svým nepřátelům výměnou za příslib bezpečného zacházení. Nehledě na to ho Ioannes Dukas nechal krutě oslepit a nedlouho poté Roman zemřel.

Další vývoj.

Třebaže říší otřásala občanská válka, Alp-Arslán se cítil vázán dohodou s Romanem a až do své smrti v prosinci 1072 nepodnikl nic, co by bylo v rozporu s ní. Byzantská vláda přesto nedokázala odvrátit turkické nájezdníky, neuznávající žádné smlouvy, od překračování východní hranice a svévolného pustošení. Neschopnost Michaela VII. a jeho strýce Ioanna Duky ochránit Malou Asii před Turky podnítila anatolské magnáty k tomu, aby se ujali obrany sami. Při jihozápadním pobřeží Černého moře obsadil Theodoros Gabras okolí města Trapezuntu, zatímco generál Filaretos Vrachamios střežil teritorium sahající od Kilíkie až k Edesse a zahrnující Antiochii. Turci se však zmocnili obou břehů Eufratu v oblasti rozprostírající se mezi těmito dvěma doménami.  Pravděpodobně na jaře 1073 vypravili Dukové proti nájezdníkům vojsko složené z normanských a tureckých žoldnéřů, protože se jim nedostávalo loajálních byzantských oddílů. Normanský vůdce Roussel de Bailleul se v průběhu kampaně vzbouřil a obsadil území thematu Armeniakon s úmyslem vytvořit vlastní nezávislé království. Zhruba v téže době Turci opanovali Kappadokii. Proti povstalému žoldnéři vyslal Michael VII. caesara Ioanna Duku, nicméně ten byl Rousselem de Bailleul zajat a prohlášen za císaře. Roussel de Bailleul pak vytáhl ke Konstantinopoli a zničil Chrysopolis (Üsküdar) na asijském břehu Bosporu. Za těchto zoufalých okolností se Michaelova vláda obrátila s žádostí o pomoc na Turky, kteří de Bailleula porazili. Krátce nato dosáhl Alexios Komnenos lstí a uplácením jeho zadržení. Pád Roussela de Bailleula paradoxně odstranil poslední překážku nerušenému pronikání Turků, těžících z mocenského vakua v Anatolii.  Koncem roku 1077 povstal proti Michaelovu kolabujícímu režimu Nikeforos Botaneiates, stratég thematu Anatolikon. Takřka ve stejný moment byl na západě provolán za císaře Nikeforos Bryennios. Botaneiates získal podporu seldžuckého emíra Sulejmana ibn Kutlumiše, načež neprozřetelně umístil turecké vojáky do měst v Bithýnii a roku 1078 se stal císařem na místo slabého Michaela VII. O dva roky později odpadl od Botaneiata maloasijský generál Nikeforos Melissenos, jenž navázal spojenectví se Sulejmanem. Ten se díky tomu mohl nerušeně spojit s tureckou posádkou v Nikaii. Po neúspěchu Nikefora Melissena, marně usilujícího o dobytí Konstantinopole, mu Sulejman odmítl vydat zabraná bithýnská města a učinil Nikaiu centrem rúmského sultanátu. Když na jaře 1081 skončilo nástupem Alexia Komnena desetiletí vnitřních rozbrojů v říši, většina Anatolie se nacházela v turecké moci.

Hodnocení.

Historikové tradičně nahlíželi na bitvu u Mantzikertu jako na katastrofu pro Byzanc, vyúsťující v přímou ztrátu Anatolie, což z dlouhodobého hlediska činilo zánik říše neodvratitelným. John Julius Norwich napsal ve svém stěžejním díle o byzantských dějinách, že porážka byla pro říši „smrtelným úderem, ačkoli uplynula celá staletí, než se její trosky úplně zhroutily. Themata v Anatolii tvořila doslova srdce říše, avšak během desetiletí po Mantzikertu zmizela.“ V jiném svém díle Norwich nazývá tuto bitvu „největší pohromou, jakou říše utrpěla za sedm a půl století své existence.“ Alexandr Vasiljev hodnotí porážku u Mantzikertu „jako smrtelnou ránu byzantské dominanci v Malé Asii, klíčové části říše. Po roce 1071 zde už nebylo žádné byzantské armády vzdorující Turkům.“ Vojenský historik Trevor N. Dupuy spatřuje „nejdůležitější jediný vojenský výsledek Mantzikertu v odstranění hlavní domácí základny říše pro nábor vojáků.“  Vlastní byzantské prameny jsou v otázce hodnocení této bitvy relativně nejednotné. Michael Attaleiates ji označuje a popisuje jako katastrofu, naproti tomu Michael Psellos jí věnuje jen nepatrnou pozornost. Anna Komnena, píšící v závěru první poloviny 12. století, uznává Mantzikert za závažnou historickou událost, již ale nepovažuje za nějaký osudový zvrat. Obdobně i současní historikové zastávají při posuzování významu a dopadů této bitvy umírněnější postoje. John Haldon ji z čistě vojenského hlediska nepokládá za vážnou porážku a rozšíření tureckého záboru do nitra říše připisuje až nastalým vnitřním rozbrojům.  Za panování Komnenovců Byzantinci obnovili svoji kontrolu nad regiony Malé Asie ležícími na západě a při pobřeží tohoto poloostrova. Kromě toho ve 12. a 13. století sloužily v byzantské armádě četné vojenské sbory pocházející z asijské části říše. Mantzikert nepředstavoval ani tak vojenskou, nýbrž politickou pohromu, přičemž skutečné příčiny pozbytí centrální Anatolie, vedoucí k její pozvolné kulturní a etnické transformaci, vězely ve zhroucení themové obrany, v nesouladu Byzantinců zápolících v občanských válkách usnadňujících pronikání Seldžuků, v narůstajících separatistických tendencích a v trvajícím podceňování Turků, kteří nebyli ani po Mantzikertu vnímáni jako hrozba.

V bitvě u Mantzikertu se v pátek 26. srpna 1071 střetla byzantská armáda s vojskem seldžuckých Turků vedeným sultánem Alp-Arslánem. Porážka Byzantinců, jejichž císař Roman IV. Diogenes padl v průběhu boje do zajetí, a následný politický a vojenský rozvrat paralyzující byzantskou říši zásadním způsobem poznamenaly její obranyschopnost. V důsledku toho pronikli turkičtí nájezdníci do nitra Malé Asie, již si v několika málo letech téměř celou podmanili. Tato bitva bývá proto historiky často označováno za pohromu vymezující určitý předěl v dějinách Byzance, odsouzené ztrátou Anatolie k zániku.

The Battle of Manzikert was fought between the Byzantine Empire and the Seljuk Empire on 26 August 1071 near Manzikert, theme of Iberia (modern Malazgirt in Muş Province, Turkey). The decisive defeat of the Byzantine army and the capture of the Emperor Romanos IV Diogenes played an important role in undermining Byzantine authority in Anatolia and Armenia, and allowed for the gradual Turkification of Anatolia. Many of the Turks, who had been travelling westward during the 11th century, saw the victory at Manzikert as an entrance to Asia Minor.


Historie.

Prvního ročníku 1960/61 se účastnilo jen 10 týmů. Důvodem bylo, že některé země v té době neměly domácí pohár a někteří vítězové domácího poháru účast odmítli. Mezi těmito 10 účastníky byla Rudá hvězda Brno jako vítěz Spartakiádního poháru. Soutěž se však těšila diváckému a mediálnímu zájmu, a tak byly zakládány národní poháry v zemích, které jej předtím neměly (včetně Československého poháru), a jejich vítězové už účast neodmítali. Finále ročníku 1960/61 se hrálo na 2 zápasy (doma a venku).  Od druhého ročníku 1961/62 se finále vždy hrálo na předem stanoveném místě, čili většinou na neutrální půdě na 1 zápas. V letech 1962 a 1964 se hrály ve finále opakované zápasy po remízách v prvním utkání.  Ročníku 1961/62 už se zúčastnilo 23 týmů, v roce 1962/63 25 týmů, v roce 1963/64 už 29 týmů. V roce 1965/66 už hrálo 31 týmů, poprvé i zástupce Sovětského svazu.  1. kolo ročníku 1968/69 bylo znovu rozlosováno poté, co 5 zemí okupovalo Československo. Nový los byl udělán tak, aby týmy ze Západu hrály spoly a týmy z Východu spolu. Na protest odstoupilo z poháru 5 klubů právě z těchto 5 okupantských východoevropských zemí. Nakonec tento ročník vyhrál Slovan Bratislava, takže paradoxně PVP vyhrál poprvé východoevropský klub. Zároveň to také bylo jediné prvenství československého klubu v celoevropských fotbalových pohárech v historii.  UEFA považovala PVP za druhý nejdůležitější pohár. Proto když se tým kvalifikoval do PMEZ/LM i PVP, hrál PMEZ/LM, kdežto když se kvalifikoval do PVP i Poháru UEFA, hrál PVP. A po založení Superpoháru o něj hrál vítěz PMEZ/LM s vítězem PVP. Nicméně vzhledem k tomu, že Pohár UEFA měl dvakrát víc účastníků než PVP, především víc z nejlepších lig, a navíc 2. či 3. tým ligy bývá lepší než vítěz poháru ze středu ligové tabulky, byl PVP považován fotbalovou veřejností za slabší pohár než Pohár UEFA.  Celkem 8× se vítěz PVP dostal v následujícím ročníku znovu do finále, ale ani jednou jej neobhájil.  V posledním ročníku 1998/99 byl v PVP za Nizozemsko semifinalista národního poháru Heerenveen, protože oba finalisté nizozemského poháru hráli Ligu mistrů. Autorem posledního gólu PVP byl Pavel Nedvěd, který rozhodl o vítězství Lazia 2:1 nad Mallorkou.

Nejúspěšnější týmy, města, země, hráči a trenéři.

Nejúspěšnějším týmem PVP je se 4 trofejemi FC Barcelona, 2 vítězství mají RSC Anderlecht, AC Milán, FC Chelsea a Dynamo Kyjev.  Nejúspěšnějšími městy jsou Londýn s 5 triumfy (2 Chelsea, 1 Tottenham, 1 West Ham, 1 Arsenal) a Barcelona se 4 (vše FC).  Anglické kluby vyhrály PVP 8×, španělské a italské 7×.  Jen 1 hráč vyhrál PVP 3×: Lobo Carrasco v letech 1979, 1982 a 1989 (vždy s Barcelonou). Nejlepšími střelci v historii PVP jsou Rob Rensenbrink (25 gólů), Gerd Müller (20) a Gianluca Vialli (19).  4 trenéři vyhráli PVP 2×: Nereo Rocco, Valerij Lobanovskij, Johan Cruyff a Alex Ferguson.

Pohár vítězů pohárů (PVP) byla mezinárodní soutěž fotbalových týmů založená v roce 1960, která byla přístupná všem vítězům národních pohárových soutěží členských zemí UEFA a obhájci trofeje z předchozí sezóny. V případě, že vítězem domácího poháru byl i mistr země, měl právo účasti poražený finalista národního poháru. Hrálo se vyřazovacím systémem doma a venku. Finálové utkání se hrálo vždy na předem určeném místě. Vítěz měl právo účasti v Superpoháru. Především pro nižší úroveň a menší zájem diváků i médií byl Pohár vítězů pohárů v roce 1999 zrušen. Jako jediný hráč z České republiky pohár získal Pavel Nedvěd v roce 1999 v barvách Lazia Řím.

The UEFA Cup Winners' Cup (abbreviated as CWC) was a football club competition contested annually by the most recent winners of all European domestic cup competitions. The cup was one of the many inter-European club competitions that have been organised by the Union of European Football Associations (UEFA). The first competition was held in the 1960–61 season – but not recognised by the governing body of European football until October 1963. The tournament ran for 39 seasons with its final edition held in 1998–99, after which it was absorbed into the UEFA Cup.


Historie.

Historie tohoto kantonu se celá točí okolo náboženství. Obyvatelé údolí Linth byli konvertováni na křesťanství v 6. století irským mnichem Svatým Fridolínem. Svatý Fridolín se stále objevuje v erbech na kabátech. Založil klášter Säckigenu blízko Basileje. Od 9. století byl celý Glarus vlastněn klášterem. Roku 1288 prohlásili Habsburkové celý klášter za svůj. Roku 1352 se Glarus stal členem Švýcarské konfederace.  Mezi roky 1506 a 1516 byl reformátor Huldrych Zwingli knězem v Glarusu, ale roku 1564 byli všichni jeho následovníci vyhlazeni. Přesto to ještě nebyl konec nepokojů mezi protestanty a katolíky v této oblasti. Pro zajištění míru bylo roku 1623 rozhodnuto, aby každá část měla svůj vlastní sněm zvaný Landsgemeinde a později roku 1683 bylo každé straně dovoleno založit si svůj vlastní tribunál.  Mezi roky 1789 a 1803 byl Glarus částí kantonu "Linth", který byl založen Napoleonem. Roku 1803 byl kanton Glarus opět obnoven a roku 1836 byly obě části sjednoceny pod vedením jednoho Landsgemeindu.

Zeměpis.

Dominantní postavení má hluboké údolí řeky Linth. Většina území je hornatá. Nejvyšší vrchol Glarnských Alp je se svými 3614 metry Tödi. Další významnější vrcholy pak jsou Oberalpstock, (3328 metrů), Clariden (3267 metrů), Vorab (3028 metrů) Glärnisch (2910 metrů). Je zde velké jezero zvané Walensee. Celková plocha kantonu Glarus činí 685 km2.

Průmysl.

Nejvýznamnějším odvětvím je těžba dřeva. Od 17. století probíhá těžba břidlice. Předení vlny bylo důležité v 18. století jako doplněk k tradiční vlněné přízi. Industrializace přinesla tištění vlny, vodní elektrárny, železárny a papírny.

Politika.

Kanton Glarus je jeden z posledních dvou kantonů ve Švýcarsku, který je řízen tzv. "Landsgemeinde" - valným shromážděním všech občanů kantonu. Na tomto shromáždění se může rozhodovat o všech návrzích zákonů veřejným hlasováním a je na něm také volena kantonální vláda.

Kanton Glarus (francouzsky "Glaris", italsky "Glarona", rétorománsky "Glaruna") je kanton na východě centrálního Švýcarska. Úředním jazykem je zde němčina. Metropolí kantonu je město Glarus. V tomto kantonu se také nalézají Glarnské Alpy.

The canton of Glarus, also canton of Glaris (, ) is a canton in east central Switzerland. The capital is Glarus. The population speaks a variety of Alemannic German. The majority of the population (81%) identifies as Christian, about evenly split between the Protestant and Catholic denominations.


Historie.

Historie obce.

Hrádek ve Volyni založen u brodu přes řeku Volyňku, na důležité obchodní stezce. První písemná zmínka je z roku 1271 – v té době byla majetkem pražské kapituly. V letech 1330–1336 bylo založeno město, obehnané hradbou se třemi branami. V téže době založen kostel, po roce 1460 zaklenutý a do roku 1509 rozšířený o jižní loď. V letech 1501-1529 postavena renesanční radnice a nově postavena i obdélná tvrz. V polovině 19. století město vyhořelo a při obnově se setřel historický ráz domů. V roce 1900 bylo ve Volyni 264 domů a 3080 českých obyvatel, němečtí 4.

Historie židovské obce ve Volyni.

Lze doložit, že první židovští jednotlivci žili ve Volyni již před rokem 1500. Po roce 1520 se Židé začali usazovat v části města Hradčany, v témže století byla založena i židovská obec. Na Hradčanech byl založen i židovský hřbitov. Hradčany byly v té době mimo obvod města, Židé totiž nesměli být přes noc ve městě spolu s křesťanskými obyvateli. Byli nuceni žít pohromadě v ohraničených místech jim vykázaných, v ghettech.  S rozrůstáním židovského osídlení ve Volyni vyvstala potřeba přemístění celého ghetta. Proto volyňští Židé koupili místo pro nové ghetto, uprostřed něhož postavili v letech 1838–1840 synagogu, která byla roku 1890 renovována. Dodnes se v těchto místech říká V židovnech. Proti synagoze jsou dva židovské domy, stavebně jen málo změněné. Vlastní synagoga je jedna z mála synagog empírového typu, stavebně velmi vzácná.  Židovské obce v Čechách vzkvétaly nejvíce v 18. a v první polovině 19. století. Židovská obec ve Volyni čítala roku 1862 158 osob. V roce 1849 byly zrušeny zákony omezující počet židovských sňatků (dříve se směl oženit jen nejstarší syn) a zákon omezující právo volného pohybu a usídlování Židů v libovolných místech. V této době, kdy se průmysl začal bouřlivě rozvíjet, hledali Židé, většinou obchodníci, uplatnění ve velkých městech. Po roce 1890 venkov opustili téměř všichni Židé produktivního věku se svými rodinami a židovské obce na venkově začaly silně upadat.  V důsledků toho docházelo na venkově ke slučování upadajících obcí. Tímto způsobem zanikly obce např. v Hošticích, Vlachově Březí nebo v Dubu u Prachatic. Majetek obcí byl většinou rozprodán s podmínkou, že pokud budou synagoga nebo hřbitov rozbořeny, na jejich půdorysu bude zřízena zahrada, aby místo nebylo nijak znesvěceno. Ve 30. letech 20. století odliv Židů do Prahy nebo zahraničí nadále pokračoval a v důsledku nacistické perzekuce se dějiny židovského osídlení v Československu staly již uzavřenou epochou.  Židovský hřbitov ve Volyni (rozloha 1357 m2) pochází z doby založení ghetta na Hradčanech, protože se tu nalézají pomníky 300 let staré. Nejstarší náhrobky jsou z bílého mramoru, barokní a je na nich patrný vliv lidového umění. Jsou zdobeny většinou poměrně velkými a neumělými rostlinnými ornamenty. Jsou zvláštním typem, který se z Volyně rozšířil na celkem asi patnáct židovských hřbitovů v širokém okolí. Náhrobky jsou na první pohled neuměle provedené, písmo je velkých rozměrů, neforemné, provedené s menším profesionálním umem. Od poloviny 19. století mají všechny náhrobky standardní řemeslnickou úroveň a jsou dílem zkušených kameníků. Písmo je kultivované, náhrobky leštěné.  V roce 1912 byla provedena důkladná oprava hřbitovní zdi i pomníků. V téže době byl postaven domek pro správce hřbitova. Oprava zdi byla znovu provedena v roce 1988.

Hospodářství.

Mezi nejvýznamnější zaměstnavatele patří:

Doprava.

Centrum města leží nad levým břehem Volyňky, po jejím pravém břehu (tedy východním okrajem města) prochází železniční trať 198 (Strakonice – Vimperk – Volary), na níž leží železniční stanice Volyně. U místní části Račí, ve volyňském katastrálním území Račí u Nišovic poblíž trojmezí s Černěticemi a Nišovicemi, se nachází zastávka Nišovice.  Skrze centrum města probíhá silnice I/4 (Praha – Strakonice – Strážný/Philippsreut). Z náměstí Svobody vede severovýchodním směrem jako Palackého ulice na náměstí Hrdinů a dále po mostě přes Volyňku a jako Nádražní ulice údolím Volyňky souběžně s železniční tratí na Strakonice a pak dále na Prahu, směrem jihozápadním vede jako Vimperská ulice na Vimperk. Od Nádražní ulice vede východním směrem jako Wolkerova ulice silnice II/142 (Volyně – Bavorov – Netolice). Na jihovýchod, směrem na Nišovice a Černětice, vede jako Husova ulice silnice II/144 (Volyně – Vlachovo Březí – Husinec). Račí je se silnicí II/144 spojenou krátkou silnicí III. třídy, Černětice silnicí III/1442 vedoucí do Malenic. Z centra Volyně na severozápad ulicemi Lidickou a Školní vede silnice III/1704 směrem na Doubravici u Volyně, a z ní se na obvodě města oddělují Chomutovskou ulicí silnice III/1703 na sever do Nihošovic a západojihozápadním směrem silnice III/1706 na Zechovice, Starov a Nahořany. Za Zechovicemi se ze silnice III/1706 odděluje silnice III/17016 do Nuzína.  Páteří autobusové dopravy je silnice I/4 a nejdůležitějším uzlem zastávky na hlavním volyňském náměstí, náměstí Svobody. U železničního nádraží v dolní části města aktuálně (2013) žádná dálková ani místní autobusová linka nezastavuje (zastávka je však uvedena v jízdním řádu linek 370190 a 370560). Na hlavním náměstí zastavuje několik dálkových linek různých dopravců (PROBO BUS (137441 a 137443), ČSAD AUTOBUSY České Budějovice (370001 a 370002), Stanislav Jirásek (137444)) spojujících Prahu se Šumavou a jedna linka COMETT PLUS (390210) a jedna linka ČSAD AUTOBUSY České Budějovice (370220) z Tábora na Šumavu a jedna linka ČSAD AUTOBUSY České Budějovice (370190) ze Strakonic do Vimperka. Přes Volyni dále jedou dvě linky strakonického dopravce ČSAD STTRANS ze Strakonic, jedna z nich (380200) pokračuje pos silnici 1706 přes zastávky „Volyně, MŠ“, „Volyně, Hradčany“, „Volyně, Zechovice, ACHP“, „Volyně, Zechovice“ a „Volyně, Starov“ směrem na Vacovice a Čestice, druhá (380230) vede do Volyně přes Hoštice a z Volyně směrem po silnici 142 na Litochovice a dále na Kakovice. Regionální linka ČSAD AUTOBUSY České Budějovice 370560 rovněž vede ze Strakonic, z volyňského náměstí pak pokračuje po silnici 144 přes zastávky „Volyně, Dobřanovec“, „Nišovice“, „Volyně, Černětice, žel. st. Nišovice“ a „Volyně, Černětice“ směrem na Vlachovo Březí a Prachatice. Jednotlivé spoje linek 370190 a 380200 zajíždějí do Malenic.

Volyně je české město ležící v severozápadní části Jihočeského kraje, v okrese Strakonice, na řece Volyňce zhruba 10 km jižně od Strakonic a 15 km severovýchodně od Vimperka. Jeho historické jádro je od roku 1990 městskou památkovou zónou.

Volyně is a small town in the South Bohemian Region of the Czech Republic, situated around south of Prague, roughly midway between Strakonice and Vimperk. Volyně has a population of around 3,000. Its renaissance Town Hall is a famous local landmark.


Život.

Ferdinand Tönnies strávil své dětství na statku v obci Eiderstedt v severoněmeckém Šlesvicko-Holštýnsku, a po odchodu svého otce do důchodu ve městě Hosum. V roce 1872 se Tonnies přihlásil k vlasteneckému entuziasmu na Štrasburské univerzitě, ale díky využití svobody pohybu pro německé studenty postupně přestoupil na univerzity v Jeně, Bonnu, Lipsku a Tübingenu, kde nakonec získal roku 1877 doktorát klasické filozofie. I poté jeho zájmy směřovaly k politické filozofii a sociálním problémům. Finanční prostředky otce mu později umožnily věnovat se postdoktorálnímu studiu. Tönnies šel na berlínskou univerzitu, a pak do Londýna, kde započal studia Hobbesianismu, směru vycházejícího z myšlenek politického filozofa Thomase Hobbes, a teorie Gemeinschaft a Gesellschaft. Od roku 1881 až do roku 1933 přednášel na univerzitě v Kielu, odkud byl vyhnán nacisty a tři roky nato zemřel.

Gemeinschaft a Gesellschaft.

Tönnies rozlišoval mezi dvěma typy sociálního seskupení Gemeinschaft a Gesellschaft, které jsou do češtiny nejčastěji překládány jako pospolitost a společnost. Tyto koncepty slouží k pojmenování dvou typů společenské vazby, společnosti. V této teorii Tonnies mluví o dvou formách lidské vůle. „Wesenwille“ neboli organická vůle, jež je základem Gemeinschaftu. A pro Gesellschaft „Kurwille“, což znamená v nejvhodnějším českém překladu vůle arbitrální nebo libovůle.  Pospolitost (Gemeinschaft) je postavena na pokrevních svazcích typické pro rodinu, kde lidé žijí v pospolitém životě a hluboké solidaritě, avšak to platí i pro jiné sociální vazby jako sousedství či dokonce i život v malé vesnici. Jedná se o živoucí organismus, ve kterém vztahy hrají klíčovou roli. Častokrát převládá obecný zájem v sociálních vazbách, které jsou řízeny zvyky a obyčeji. To všechno vychází z vůle jednání vnitřních potřeb a přirozeného stavu.  Společnost (Gesellschaft) lze přirovnat zejména k akciovým společnostem, velkoměstům. A právě v takovýchto příkladech jsou lidé spjati pouze vnější konvencí. Osoby jsou na sobě nezávislé, izolovány od ostatních, přestože je sjednocuje racionální účel. Jedinci jde o určité zájmy a cíle, založené na kalkulu a osamostatněném myšlení.  Hlavním záměrem Tönniese bylo za pomocí G. a G., popsat dějinný vývoj. Oba tyto pojmy mají představovat dějinné epochy směřující určitým vývojem a to od pospolitosti ke společnosti. Díky průmyslové revoluci, která zapříčinila mnoho společenských změn, se člověk mění na masového a stádního. Vztahy se formalizují a člověk je více izolován od ostatních. Tönnies nikde neprohlašoval, že ve světě se vyskytují jen tyto čisté podoby sociálních seskupení, jelikož každá společnost se skládá z prvků G. a G. Touto svou nejvýznamnější prací ovlivnil celou řadu významných sociologů, jako byli Emil Durkheim, Max Weber či George Simmel.

Další studie Ferdinanda Tönniese.

K empirickým studiím Ferdinanda Tönniese patří vzorce sňatkového chování, kriminální chování, pozice dělníků v docích a sociální podmíněnost názorů a postojů. Ve Šlesvicku-Holštýnsku zkoumal příčiny sebevražednosti.

Ferdinand Tönnies (26. července 1855 – 9. dubna 1936) byl německý sociolog, ekonom a filosof. Je znám především pro svou sociologickou typologii, kde tradiční pospolitost (Gemeinschaft) staví proti moderní společnosti (Gesellschaft), dále se zabýval rovněž studiem sociálních norem, sociologií povolání a výzkumem veřejného mínění, kde je pokládán za průkopníka. Spolu s M. Weberem a G. Simmelem založil v roce 1909 "Německou společnost pro sociologii" ("Deutsche Gesellschaft für Soziologie").

Ferdinand Tönnies (; Oldwenswort, 26 July 1855 – Kiel, 9 April 1936) was a German sociologist, economist and philosopher. He was a major contributor to sociological theory and field studies, best known for his distinction between two types of social groups, Gemeinschaft and Gesellschaft ("Community and Society"). He co-founded the German Society for Sociology alongside Max Weber and Georg Simmel and many other founders. He was president of the society from 1909 to 1934, after which he was ousted for having criticized the Nazis. Tönnies was considered the first German sociologist proper, published over 900 works and contributed to many areas of sociology and philosophy.