Klubová kariéra.

Turín (1991–1992).

Za FC Turín Vieri debutoval v zápase domácího poháru. Jako nevyužitý náhradník přihlížel porážce proti Ajaxu ve finále Poháru UEFA.

Další kluby (1992–1996).

Později strávil po jedné sezóně v týmech italské druhé ligy. Nejprve hrál za AC Pisa 1909, poté za Ravenna FC 1913 a pak za Benátky FC. V ročníku 1995/96 si zahrál nejvyšší soutěž za Atalantu.

Juventus (1996–1997).

Turínský Juventus si pořídil Vieriho jako náhradu za odcházejícího Fabrizia Ravanelliho. Trenér Marcello Lippi utvořil útočnou vozbu ve složení Vieri-Bokšić podporovanou Del Pierem, která Juventusu v ročníku 1996/1997 vystřílela "Scudetto" (mistrovský titul). Ve finále Lize mistrů ale tým nestačil na Borussii Dortmund.

Atlético Madrid (1997–1998).

Během léta v roce 1997 překvapil fotbalový svět přestupem do Atlética Madrid, které měl trénovat Radomir Antić. Prezident Atlética Jesús Gil za posily utratil částku celkem 45 milionů liber (£) a do týmu tak kromě Vieriho přibyl například Juninho Paulista. Debutoval 30. srpna 1997 proti Realu Madrid v 1. kole ligy, zápas skončil nerozhodně 1:1. První trefa přišla v Poháru UEFA proti Leicesteru, když Vieri proměnil kontroverzní penaltu a přispěl k výhře 2:1. Koncem září se dostal do formy a zaznamenal sedm branek za čtveřici zápasů bez porážky včetně hattricku proti Realu Zaragoza při výhře 5:1. Proti řeckému PAOK Soluň v pohárové Evropě také vstřelil hattrick včetně povedené branky takřka z nulového úhlu. V listopadu proti UD Compostela si přivodil zranění a návrat se konal až začátkem nového roku.  Začátkem března vsítil proti Aston Ville v Poháru UEFA jediný gól tohoto klání. Atlético po prohře 1:2 v odvetě postoupilo do semifinále, kde nestačilo na Lazio. Na domácí scéně Atleti zaznamenali pokles formy, který způsobilo též zranění Juninha, přesto Vieri mužstvo gólově táhl. Proti Salamance dal rovnou čtyři branky, celek z Madridu ale na soupeře nestačil a prohrál 4:5. V předposledním kole pomohl dvěma trefami k vítězství 5:2 nad Barcelonou, jeho góly ale nakonec nestačily na více než sedmé místo.  Celkově v La Lize zaznamenal 24 branek za 24 zápasů. Náležela mu tak Trofeo Pichichi pro nejlepšího střelce. Na konci roku 1997 se objevil v závěrečné nominaci na Zlatý míč a skončil na děleném devátém místě.

Lazio Řím (1998–1999).

Vieri se dobře uvedl na světovém šampionátu ve Francii, což vyvolalo zájem velkoklubů. Jeho služby si nakonec zajistilo římské SS Lazio, které Atléticu zaplatilo částku 17,5 milionů liber (£). Nastoupil do 22 zápasů italské Serie A – obvykle po boku Marcela Salase – v nichž vstřelil 12 branek. Trenér Sven-Göran Eriksson dovedl Lazio do finále posledního ročníku Poháru vítězů pohárů, ve kterém italský celek zdolal Mallorcu 2:1. Na střelecké listině stála jména Vieri, Dani a Nedvěd. V italské lize skončilo Lazio druhé.

Inter Milán (1999–2005).

Inter Milán vykoupil Vieriho léta 1999 za částku 28 milionů liber (£) a učinil z něj nejdražší přestup historie. Prezident Interu Massimo Moratti tak získal útočného partnera pro Brazilce Ronalda. Vieri se zde znovu setkal s trenérem Lippim. Vieri se hned v prvním kole blýskl hattrickem proti Hellasu Verona. V průběhu září přispěl gólem k výhře 5:1 nad Parmou a jediným gólem zápasu pomohl překonat jeho bývalý tým FC Turin. Vzhledem k Ronaldovým zraněním se Vieri v útoku spoléhal na Zamorana, Recobu či Baggia. Stal se nejlepším střelcem svého týmu v italské lize, celkově dal 13 gólů. Sezónu tým zakončil na čtvrtém místě, zajistil si však účast v předkole Ligy mistrů. Trofej Lippiho mužstvo nevybojovalo.  Následující rok se "Nerazzurri" museli obejít zcela bez zraněného Ronalda. Vieri v Serii A zaznamenal 18 branek za 27 utkání, ale tým se nevzmohl na více než páté místo. Sezóna 2001/2002 přinesla zlepšení a nového trenéra Héctora Cúpera. Inter měl ještě v posledním kole naději na první titul od roku 1989. Milánští podlehli přes góly Vieriho a Di Biagia 2:4, titul tak získal Juventus.  Byl to Vieri, kdo v ročníku 2002/2003 ukořistil korunu pro nejlepšího střelce Serie A. V rámci Ligy mistrů gólově pomohl postupu do čtvrtfinále přes španělskou Valencii. Kvůli zranění neovlivnil semifinále proti AC Milán, který nakonec soutěž opanoval.  Letní měsíce v roce 2003 s sebou přinesly zájem londýnské Chelsea, jejíž údajnou nabídku 22 milionů liber Inter odmítl, sám Vieri navíc žádal až příliš vysoký plat. Chelsea nakonec koupila Vieriho partnera v útoku, Hernána Crespa. Vieriho novou konkurencí do útoku se stali Júlio Cruz a Obafemi Martins. Koncem září na domácí půdě zařídil vítězství 2:1 proti Dynamu Kyjev ve skupině v Lize mistrů, když se vrátil na hřiště po zranění kotníku a prosadil se po přímém kopu Kily Gonzáleze v poslední třicetiminutovce. Na podzim dostal vyhazov trenér Cúper a na jeho místo přišel Alberto Zaccheroni, se kterým neměl Vieri nejlepší vztahy. Vieri za sezónu nastřílel 13 ligových branek za 22 zápasů, ale ambiciózní Inter skončil až čtvrtý a znovu bez trofeje.  Tým převzal Roberto Mancini, jenž v útoku plánoval spárovat Vieriho s Adrianem, do toho ovšem záhy promlouval nadějný Obafemi Martins. Inter v Lize mistrů postoupil ze skupiny, ve které Vieri zaznamenal branku v zápase s Valencií při výhře 5:1. Během osmifinálového dvojzápasu proti Portu si připsal pár minut, neboť kouč Mancini vsadil především na Adriana, jenž se hattrickem zasloužil o postup. Ve čtvrtfinále ale "Černobílí" nestačili na milánského rivala, AC po výsledcích 0:2 a 0:3. Vieri odehrál jen 35 minut prvního klání, přednost před ním opět dostali jiní (Cruz, Martins, Adriano). V lednu 2005 proti Sampdorii pomohl otočit domácí utkání v samotném závěru, kdy ještě v 87. minutě Inter prohrával 0:2. Po gólu Martinse mu právě tento nigerijský mladík lobem nahrál na vyrovnávací gól na 2:2 už v nastaveném čase a dílo dokonal Álvaro Recoba ve třetí minutě nastavení. Ve 35. kole ligy na hřišti Brescie Vieri pojistil vedení 3:0 po dvou gólech Martinse, což Interu zajistilo konečnou příčku číslo tři. Za 27 zápasů se trefil ve 12 případech v Serii A. Ve své poslední sezóně za Inter patřila Vierimu čtvrtá příčka v žebříčku nejlépe placených fotbalistů s ročním platem 8,2 milionů liber (£). Před ním byli pouze David Beckham, Ronaldo a Zinédine Zidane, všichni z Realu Madrid.

AC Milán (2005–2006).

Začátkem července 2005 se upsal týmu AC Milán, a to na dva roky, poté co se dohodl na rozvázání smlouvy s Interem. Jeho konkurencí se měli stát Andrij Ševčenko, Filippo Inzaghi, Alberto Gilardino a Jon Dahl Tomasson. V mužstvu se neprosadil, v italské lize dal gól pouze Empoli při říjnové výhře 3:1. Jeden gól přidal v domácím poháru.

AS Monaco (2006).

V lednu 2006 přestoupil do AS Monaco, se kterým podepsal smlouvu na rok a půl. Zájem měly projevit také anglické kluby Tottenham a Newcastle.  Během zápasu v Ligue 1 26. března proti PSG si po souboji s Bernardem Mendym přivodil zranění kolena. To mu znemožnilo dokončit sezónu a také odcestovat na mistrovství světa.

Atalanta (2006–2007).

Vieri se léta 2006 vrátil do Atalanty, kde podepsal jednoroční kontrakt s měsíčním platem 1 500 eur. Za každý gól ale měl inkasovat 100 000 eur. Nováček soutěže se umístil na osmém místě. Vieri během v pořadí druhého angažmá v Atalantě odehrál jen sedm ligových zápasů a dal dva góly.

Fiorentina (2007–2008).

Mezi roky 2007 a 2008 působil ve Fiorentině, které se přezdívá "La Viola". S tou 34letý Vieri jako volný hráč podepsal jednoroční kontrakt a měl se pro trenéra Cesare Prandelliho stát náhradou za odcházejícího Lucu Toniho. Za Fiorentinu si zahrál 26 ligových zápasů, ve kterých se trefil šestkrát. Během čtyř skupinových zápasů Poháru UEFA mířil třikrát přesně a jako střídající zaznamenal gól i proti Mladé Boleslavi v tom posledním, čtvrtém. Semifinále proti Rangers došlo do penaltového rozstřelu, ve kterém Vieri neproměnil tu svoji a Fiorentina byla vyřazena. Ve druhém zápase měl jako čerstvý hráč z lavičky několik příležitostí, ale gól nevstřelil.

Atalanta (2008–2009).

V roce 2008 už potřetí působil v Atalantě. Zranění mu ovšem dovolila zahrát si v pouze pěti podzimních zápasech Serie A, i tak stihl dát alespoň dva góly, proti Udinese a Juventusu. Koncem roku 2008 byl na rádiové stanici Rai Radio 2 zvolen druhým největším zklamáním v italské lize, první skončil Quaresma. Poté co mu fanoušci dali najevo nespokojenost s jeho výkony, opustil během dubna tým z Lombardie, přestože měl klub zájem na jeho setrvání. Přes námluvy s anglickým Blackburnem a brazilským Botafogem bylo angažmá v Atalantě Vieriho posledním.

Reprezentační kariéra.

Vieri za reprezentaci debutoval 29. března 1997 v kvalifikačním zápase proti Moldavsku. Trenér Cesare Maldini jej nasadil do základu a Vieri se mu odvděčil gólem v 50. minutě. Itálie nakonec zvítězila 3:0. Jeho gól byl 1000. gólem italské reprezentace v její historii. Gólově se prosadil také v baráži o „MS“ proti Rusku.

MS 1998.

Vieri se vměstnal do nominace Cesare Maldiniho na mistrovství světa 1998, které se konalo ve Francii. Do úvodního utkání s Chile nastoupil od začátku a v 10. minutě otevřel po nahrávce Baggia skóre. Zápas skončil nerozhodně 2:2. Proti Kamerunu se trefil dvakrát při výhře 3:0, hlavičkou pak pomohl k výhře 2:1 nad Rakouskem ve třetím skupinovém zápase. Sám jediným gólem rozhodl osmifinále proti Norsku, když pronikl obranou soupeře s balónem od Di Biagiaa placírkou zakončil. Proti Francii nepadl gól ze hry, došlo tak na penaltový rozstřel, v němž uspěli Francouzi. Vieri svoji penaltu proměnil.

MS 2002.

V prvním utkání skupiny mistrovství světa v roce 2002 proti Ekvádoru sám dvěma góly zařídil výhru 2:0. Jeho další trefa proti Chorvatsku neodvrátila porážku 1:2, po remíze 1:1 s Mexikem ale Italové přeci jenom postoupili do osmifinále. Nechvalně proslulé utkání proti domácí Jižní Koreji odehrál Vieri celé a v 18. minutě se prosadil hlavičkou vzdor těsné obraně Jihokorejců. Soupeř ale v závěru vyrovnal a v prodloužení si tzv. zlatým gólem zajistil postup do čtvrtfinále.

EURO 2004.

Trenér Giovanni Trapattoni povolal Vieriho na jeho první Mistrovství Evropy, které se konalo v Portugalsku v roce 2004. Jeho výkony na Euru byly ovšem zklamáním, na turnaji Vieri nevstřelil branku. V úvodu proti Dánsku byl po celé utkání podporován Tottim a Del Pierem a Camoranesim ze stran. Ve druhém poločase jeho hlavičku vykryl gólman Sørensen, zápas nakonec dopadl nerozhodně 0:0. Proti Švédsku Itálie opět remizovala, tentokráte 1:1. Suspendovaného Tottiho zastoupil Antonio Cassano, který Vierimu připravil několik příležitostí a sám gól dal. Vieri ale před koncem zápasu neuhlídal Zlatana Ibrahimoviće, který Vieriho ve vzduchu překonal a hlavou přesně zacílil. Ve třetím zápase skupiny „C“ dostal v základní jedenáctce přednost Bernardo Corradi, Vieri se tak do zápasu dostal až v jeho průběhu, a to v 53. minutě právě za Corradiho. Ani on ale neodvrátil vyřazení přes konečné vítězství 2:1 nad Bulharskem.

MS 2006.

Zranění kolena Vierimu odepřelo možnost odcestovat na mistrovství světa v roce 2006, kde Itálie konečně získala kýžené zlato.

Osobní život.

Vieri ve volném čase rád hraje kriket.

Christian Vieri (* 12. červenca 1973, Bologna, Itálie) je bývalý italský reprezentační fotbalista. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Christian "Bobo" Vieri (; born 12 July 1973) is an Italian former professional footballer who played as a centre forward.


Popis a funkce.

Ameloblasty jsou vysoké cylindrické buňky ektodermálního původu s velkým množstvím mitochondrií. V průměru mají přibližně 4 μm a 40 μm na délku a mají hexagonální krystalické uspořádání. Každý ameloblast je opatřen apikálním výběžkem známým jako Tomesův výběžek obsahující sekreční granula s proteiny enamelinem a amelogeninem vytvářející sklovinu, nejtvrdší látku v lidském těle.

Stručně vznik zubu.

Koncem 5. týdne těhotenství dochází ke spojení maxilárních, mediálních nasálních a mandibulárních výběžků, rovněž se propojí epitelová tkáň za vzniku souvislého odontogenního epitelu pro horní a dolní čelist. Ze zevní části epitelu poté vzniká vestibulární lišta ("lamina vestibularis"), z vnitřní části zubní lišta ("lamina dentalis") – epitelový základ dentice. Obě části epitelu, které již rozložením odpovídají tvaru čelistí, se proti sobě zvedají a tvoří val, mezi který se vmezeřuje ektomezenchym.  Zubní lišta se posléze mění v tzv. sklovinný orgán, jmenovitě ve stádiích: pupen, pohárek a zvonek. Ve stádiu pupenu (8. týden těhotenství) se lišty rozdělují do 10 samostatných ostrůvků, tvoří základ ektodermové části zubu. Zubní pupeny se v průběhu 9. týdne těhotenství zanořují do mezenchymu čelisti a vytváří stádium pohárku. V tomto stádiu dochází k rozestoupení stěny a vzniku zevní a vnitřní vrstvy buněk, mezi nimiž se vytváří tzv. hvězdicovité retikulum. Tuto strukturu nazýváme sklovinný orgán; mezenchym se vyklenuje do zubního pohárku a vytváří zubní papilu ("papilla densalis"). Kolem 12. týdne těhotenství začínají do papily vrůstat cévy a nervy, pohárek se mění ve stádium zvonku.

Vznik ameloblastů.

Na zubní liště ("lamina dentalis")se zhruba v 6. týdnu těhotenství tvoří v desíti (u mléčného chrupu), resp. dvaceti (u stálého chrupu) ohniscích ektodermové čepičky. Mezenchym se diferencuje na buňky vytvářející cement, povrchová ektodermová vrstva vytváří zevní a vnitřní sklovinný epitel. Ze zevního sklovinného epitelu se diferencují odontoblasty nasedající ze spodní strany na bazální laminu, z vnitřního sklovinného epitelu pak ameloblasty nasedající na bazální laminu shora.

Regulace tvorby ameloblastů.

Ameloblasty jsou plně funkční, až když je první vrstva zuboviny přeměněna na odontoblasty. Ještě před vlastní produkcí skloviny ovlivňují ameloblasty povrchovou vrstvu buněk zubní papily, jež přemění na odontoblasty. Odontoblasty poté začnou vylučovat predentin, který stimuluje ameloblasty k sekreci skloviny.

Tvorba skloviny.

Ameloblasty jsou epitelovými buňkami sekretující ze spodní strany svého povrchu, která je přivrácena k bazální lamině ("lamina basalis"), nikoli ze strany vrchní, jak tomu běžně u epiteliálních buněk bývá. Ameloblasty odbourávají bazální laminu, ke které přisedají, a Tomesovy výběžky sekretují na oblast odontoblastů a zuboviny sklovinu. Poté dochází k mineralizaci, u které ale není úloha ameloblastů zcela objasněna.  Jelikož sekretují ameloblasty sklovinu "pod sebe", jsou jí postupně vytlačovány do hvězdicovitého retikula. Poté, co dosáhne sklovina patřičné tloušťky, mění se ameloblasty na povrchové kubické buňky, které se při prořezávání zubu sdírají.  K morfogenezi zubů dochází mezi ději tvořícími epitel obličeje a neurální lištou mezenchymálního původu. Přestože se předpokládá, že diferenciace ameloblastů a počátek ukládání sklovinné matrix se děje až po dokončení morfogeneze korunky, objevuje se stále více důkazů o tom, že k oddělení linie ameloblastových buněk může docházet mnohem dříve. Příkladem je detekce receptoru Notch, který je v jiných vývojových systémech spojen s determinací buněk, v zubním epitelu byl pozorován ještě před stádiem zubního pupenu.

Ameloblasty jsou buňky objevující se a fungující jen při vývoji zubu u obratlovců jako ložisko zubní skloviny, tvrdé vnější vrstvy zubu, která formuje kousací povrch.

Ameloblasts are cells present only during tooth development that deposit tooth enamel, which is the hard outermost layer of the tooth forming the surface of the crown.


Život.

Herbert Tobias, syn puškaře z Dessau, byl autodidakt a naučil se ve věku deseti let fotografovat a později i vyvolávat. Původně se chtěl stát hercem, ale tomu zabránila časná smrt jeho otce roku 1936. Pracoval jako zeměměřič, pak byl roku 1942 povolán do wehrmachtu a poslán na východní frontu, kde vznikly jeho první významné snímky. Krátce před koncem války dezertoval, dostal se do amerického zajetí, odkud byl propuštěn koncem roku 1945.  Pak krátce pracoval jako herec u kočovné společnosti. V roce 1948 se seznámil s civilním zaměstnancem americké armády a zamiloval se do něj. Odešli spolu do Paříže. Ve francouzském hlavním městě potkal Tobias známého německého fotografa Willyho Maywalda, pro kterého pracoval jako retušér, a ten mu poskytl první kontakty do světa módy. Roku 1953 vyšly první Tobiasovy práce v časopisu Vogue. Ve stejném roce vystoupil proti razii v pařížské homosexuální scéně, byl vykázán z Francie a vrátil se do Heidelbergu. Od října 1953 vycházely jeho snímky v německých časopisech a o měsíc později vyhrál mezi 18000 účastníky první místo v soutěži o titulní snímek "Frankfurter Illustrierten Zeitung".  Přestěhoval se do Berlína a tam se také konala v listopadu 1954 jeho první samostatná výstava. Díky zveřejňování svých snímků v mnoha renomovaných časopisech se stal od roku 1956 známým v německé módní branži. Jeho kontakty do světa módy a filmu vedly v dalších letech ke vzniku mnoha portrétů, např. Hildegard Knef, Zarah Leander, Valeska Gert, Amanda Lear, Klaus Kinski, Tatjana Gsovsky, Jean-Pierre Ponnelle, Andreas Baader nebo Nico. Od roku 1960 se stále obtížněji podřizoval disciplíně módního světa, a proto vznikalo stále méně prací. Roku 1966 se opět přiklonil k herectví a vytvořil role v divadle i ve filmu.  V roce 1969 se přestěhoval do Hamburku a jen díky finanční podpoře svých přátel a několika zakázkám, kdy vytvořil obálky gramofonových desek, se mohl „držet nad vodou“.  Od roku 1972 vycházely jeho práce v časopisech pro homosexuály, nejvíce v časopise him applaus. V roce 1981 se konaly v Amsterdamu a Berlíně velmi respektované výstavy jeho díla. Toto pozdní uznání a plánování vydání fotografické publikace ho podnítily k systematickému utřídění a popsání starých negativů. V únoru 1982 těžce onemocněl a 17. srpna téhož roku zemřel jako jedna z prvních obětí AIDS v Německu. Jeho hrob na hamburském hlavním hřbitově byl prohlášen roku 2007 hamburským senátem čestným hrobem.  Svou fotografickou pozůstalost odkázal Berlínské galerii (Landesmuseum für moderne Kunst, Fotografie und Architektur).

Herbert Tobias (14. prosince 1924 v Dessau - 17. srpna 1982 v Hamburku) byl německý fotograf, v padesátých letech se proslavil jako módní fotograf. Zvlášť umělecky cenné jsou jeho portréty, ruské snímky z druhé světové války a jeho fotografie mužů s homosexuální tematikou.

Herbert Tobias (14 December 1924 – 17 August 1982) was a German photographer who first became well known for his fashion photography during the 1950s. His portrait studies, his photographs of Russia during World War II and his homoerotic pictures of men are all of artistic value. He was one of the first well-known people in Germany to die from AIDS.


Historie.

Přímým předchůdcem státního podniku Slov-Air byl útvar Agrolet (jako součást Československých aerolinií), který vznikl v roce 1961 k provádění leteckých prací v zemědělství a lesnictví. V roce 1969 formálně Agrolet zanikl a vznikl státní letecký podnik Slov-Air. Za prvotního předchůdce Slov-Airu lze však považovat společnost Baťa, která mimo jiné provozovala od roku 1924 také vlastní leteckou dopravu. Firma Baťa byla v roce 1945 znárodněna (Baťa, n.p.), nicméně její letecké oddělení zůstalo zachováno. Od 1. ledna 1949 firma existovala pod názvem Svit, n.p. Letecké oddělení firmy pak působilo pod obchodní značkou Svitlet, avšak během téhož roku stalo přidruženou součástí Československých aerolinií, které ho jako oddíl pro aerotaxi definitivně pohltily v roce 1951. Tento původní oddíl (v souvislosti se změněným předmětem své činnosti /letecké zemědělské práce/ od poloviny 50. let 20. stol.) byl v roce 1961 reorganizován do specializovaného útvaru ČSA nazvaného Agrolet. Ten pak tvořil v souvislosti s federalizací Československa základ nové firmy (s celostátní působností) pod názvem Slov-Air, podnik pre leteckú činnosť. Útvar Agrolet měl sídlo na Letišti Praha-Ruzyně, nově vzniklý podnik Slov-Air sídlil od vzniku na Letišti Bratislava-Ivánka. Po roce 1992, kdy Slov-Air již neprovozoval leteckou záchrannou službu, se postupně snižoval počet jeho úkolů a v roce 2001 Slov-Air ukončil činnost.  K 1. lednu 1991 byl v rámci faktické federalizace Československa na základě kompetenčního zákona a delimitačního protokolu převeden na Slov-Air majetek Československých aerolinií na území Slovenska, přičemž Československé aerolinie se staly českým podnikem a Slov-Air se stal slovenským podnikem. Již v roce 1992 však Slovensko začalo projevovat s tímto rozdělením nespokojenost s tím, že dělení probíhalo v podmínkách, kdy se ještě nevědělo o zániku Československa, a že na takové dělení by dnes nemohli přistoupit. K dohodě o převodu dalšího podílu ČSA Slovensku však již nikdy nedošlo a slovenskému ultimativnímu požadavku, aby ČSA vypustily ze svého názvu Slovensko, bylo vyhověno až po dalších třech letech.

Vrtulníky.

Slov-Air využíval zpočátku dva vrtulníky Mil Mi-4, jeden stroj Mil Mi-1 a také vojenský vrtulník Mil Mi-8. Středně těžké vrtulníky Mil Mi-8 byly většinou využívány ke stavebně montážním pracím. Vzhledem k tomu, že vojenské stroje nebyly často k dispozici, měl Slov-Air v letech 1971 až 1973 vrtulník Mil Mi-8 pronajatý od východoněmeckého Interflugu. Od dubna 1970 slouží u Slov-Airu také jeden vrtulník PZL SM-2. Kvůli nedostatku letecké techniky nakupoval Slov-Air od roku 1973 nové vrtulníky. V roce 1973 se tak ve službě objevují první vrtulníky Mil Mi-8 a od roku 1974 také nové lehké stroje Mil Mi-2. Vrtulníky byly používány pro stavebně montážní práce, geofyzikální průzkum, vztyčování stožárů vysokého napětí a pro další činnosti, ale největší význam vrtulníků Slov-Airu se projevil se vznikem letecké záchranné služby v Československu v roce 1987.

Letecká záchranná služba.

O vybudování systému organizované letecké záchranné služby na území Československé socialistické republiky se začalo uvažovat teprve v roce 1977. Federální ministerstvo vnitra, ministerstvo zdravotnictví a Ústav národního zdraví začali shromažďovat informace o provozu letecké záchranné služby v ostatních evropských zemích. Pozornost byla soustředěna především na počet a zaměření letů, ale sbíraly se informace také o stanovištích a vrtulnících letecké záchranné služby.  Letecká záchranná služba zahájila na území Československa činnost oficiálně 1. dubna 1987 v 7:15. Jednalo se o zkušební provoz pro oblast Prahy a Středočeského kraje. Pražský Ústav národního zdraví vyčlenil pro leteckou záchrannou službu zdravotnický personál, Letecká správa Federálního ministerstva vnitra poskytla vrtulníky a Československá státní pojišťovna zajistila finanční krytí projektu. První etapa zkušebního provozu probíhala do 30. května 1987 a zjišťovala ji Letecká správa Federálního ministerstva vnitra, druhá etapa probíhala od 15. července do 30. září 1987 a chod letecké záchranné služby zajišťoval státní podnik Slov-Air.  Systém letecké záchranné služby byl v Československu vybudován mezi lety 1987–1992. Státní podnik Slov-Air zajišťoval svými vrtulníky provoz letecké záchranné služby na téměř všech stanicích letecké záchranné služby. Výjimku tvořily pouze stanice Kryštof 06 v Hradci Králové, Kryštof 13 v Českých Budějovicích, Kryštof 16 v Trenčíně, Kryštof 17 v Havlíčkově Brodě a Kryštof 18 v Liberci, kde sloužily vrtulníky jiných subjektů. Po roce 1992 převzaly provoz na všech stanicích soukromé společnosti nebo jiné státní subjekty.

Slov-Air, podnik pre leteckú činnosť (někdy také Slov Air či SlovAir) byl státní podnik existující od roku 1969 do roku 2001 na území Československa a později Slovenska. Vrtulníky byly používány pro stavebně montážní práce, geofyzikální průzkum, vztyčování stožárů vysokého napětí a pro další činnosti, ale největší význam vrtulníků Slov-Airu se projevil se vznikem letecké záchranné služby v Československu v roce 1987. V roce 1991 přešla na Slov-Air slovenská část majetku Československých aerolinií.

Slov-Air (also styled Slov Air or Slovair) was an airline from Czechoslovakia (respectively Slovakia following the dissolution), which provided services for agriculture, civil engineering, helicopter emergency medical service and the industry.


Historie.

Fotoaparát sa začal vyrábět v roce 1984 jako sovětská kopie japonského fotoaparátu Cosina CX-2 uvedeného na trh o čtyři roky dříve. První masová výroba LOMO LC-A fotoaparátů začala v roce 1984. Měsíční produkce 1100 ks putovala výhradně na ruský trh. Po období počáteční výroby a následném zvýšení produkční kapacity, které trvalo asi půl roku, byla produkce LOMO LC-A v plném proudu. Na výrobě tohoto fotoaparátu se podílelo asi 1200 lidí, z toho 500 lidí pracovalo na kompletaci dílů.  V roce 2005 byla ukončena produkce originálního přístroje LOMO LC-A. Jeho nástupce LC-A+ byl představen v roce 2006 a výroba byla přesunuta do Číny. LC-A+ obsahoval stejný objektiv jako LC-A vyrobený společností LOMO plc v Rusku. To se změnilo v roce 2007 a objektivy na následující modely byly vyráběny v Číně.

Princip.

Expozice je jediná automatická funkce, kterou LC-A poskytuje. Vkládání, navíjení, přetáčení a zaostřování je manuální. Clona může být také nastavena manuálně. Rychlost spouště je pevně nastavena na 1/60s (tato vlastnost byla později odstraněna z LC-A+).  Expozice je automatická při nastavení páčky do polohy A. Rychlost spouště je proměnlivá v intervalu od 2 minut po 1/500 sekundy. Rozsah clony je od f/2.8 do f/16. Automatický systém expozice reguluje množství dopadeného světla zvyšováním nebo snižováním délky expozice po dobu, co je závěrka otevřená. Tato funkce spolu se způsobem synchronizace blesku produkuje zajímavé efekty při použití blesku při slabých světelných podmínkách.  Zaostřování objektivu se nastavuje výběrem jedné ze 4 zón (0.8m, 1.5m, 3m a formula_1). Starší verze fotoaparátu obsahují uvnitř hledáčku obrázky, které zobrazují právě vybranou zónu zaostření. Tato vlastnost u starších modelů nebyla.  Funkce kontroly baterie používá LED světlo umístěné uvnitř hledáčku. Pokud je v bateriích dostatek energie, rozsvítí se toto světlo při každém stisknutí spouště. Druhé LED světlo v hledáčku se rozsvítí vždy, když je zvolená rychlost uzávěrky kratší než 1/30s.

Tělo.

Velikost a tvar aparátu je velmi podobný fotoaparátu Cosina CX-2, hlavní rozdíl je pevně osazený objektiv (na rozdíl od rotujícího v Cosině CX-2). Napájení je zajištěno třemi plochými bateriemi Silver Oxide 1,5 (S76, LR44).

Lomografie.

Lomografie označuje fotografování kompaktním fotoaparátem LOMO LC-A. Je to registrovaná obchodní známka společnosti "Lomographic Society International" se sídlem v Rakousku. Je licencovaná od ruské společnosti LOMO PLC. Tento fotoaparát se stal na začátku 90. let legendou, především v Rakousku – existují umělci, kteří se dobrovolně omezují na jednoduché technické možnosti tohoto aparátu a pokoušejí se o uměleckou fotografii oproštěnou od technických aspektů. Jeho popularita je tak vysoká, že se začaly vyrábět nové verze staré značky. Snímky pořízené tímto přístrojem se pro svou specifičnost někdy nazývají "lomografie", proces jejich pořizování je "lomografování" či "lomení".

Kniha.

V roce 2009 byla na počest 25. výročí začátku výroby fotoaparátu vydána kniha "LOMO LC-A Big Book". Na 664 stranách se nachází 3 000 fotografií zachycených tímto fotoaparátem.

LOMO LC-A ("Lomo Kompakt Automat" LK-A nebo LC-A) je kompaktní fotoaparát na kinofilm s pevným 35 mm objektivem vyráběný továrnou Leningradskoje Optiko-Mechaničeskoje Objediněnije. Fotoaparát má plastové tělo s uzavíratelnou kovovou krytkou objektivu a hledáčkem. Fotoaparát je vybaven automatickou elektronickou závěrkou a elektronickým řízením expozice.

The LOMO LC-A (Lomo Kompakt Automat) is a fixed lens, 35 mm film, leaf shutter, zone focus, compact camera introduced in 1984. Its design is based on the Cosina CX-2, with the difference being that it lacks a swiveling front and self-timer. It was built in Soviet-era Leningrad by Leningrad Optics and Mechanics Association (LOMO).


Životopis.

Jiří Vacek se narodil v roce 1931 ve Slaném a o duchovní život se začal zajímat již v roce 1945. Jeho první knihou s duchovní tematikou byl "Ohnivý keř čili odhalená cesta mystická" od Karla Weinfurtera, podle kterého začal provádět mystická cvičení, především tzv. písmenková cvičení a soustředění na duchovní srdce.  Od počátku byl přitahován osobou Ramany Mahárišiho, duchovního učitele a mudrce z 19. až 20. století, jehož átmavičáru (stezku poznání sebe) od konce padesátých let i praktikoval. Jeho dalšími duchovními mistry, se kterými byl osobně v kontaktu, pak byli Jarka Kočí z Ostravy a Míla Tomášová. Za komunistického režimu byl Jiří Vacek pro své duchovní zájmy vyslýchán Státní bezpečností a dokonce i odsouzen za narušování socialistického soužití a následně i několikrát vyhozen ze zaměstnání. Bez ohledu na to však již v té době šířil své práce a překlady a to ve formě samizdatů.  Po roce 1989 začal veřejně působit a vydávat překlady duchovních knih, především díla s naukou Ramany Mahárišiho, knihy pojednávající o nedvojném poznání – advaitě, ale i překlady děl z křesťanství či zenbuddhismu. Jeho vlastních praktických děl, která dosud vydal, je více než 100 a překladů více než 30.  Ve volném čase se věnuje veřejným meditacím.

Tresť učení.

Duchovní nauka prezentovaná Jiřím Vackem vychází především z učení Ramany Mahárišiho. Stejně jako on učí Jiří Vacek, že základem duchovního života je nalezení naší pravé existence v sebe si vědomém vědomí neboli realizace (což je uvědomění) si našeho pravého Já. Nejjednodušším způsobem jak si naše pravé Já uvědomit je „stopa“ pozorovatele, jelikož k tomu, abychom mohli cokoliv pozorovat, musíme zde být my – vědomí, které vše pozoruje neboli si uvědomuje. Ve vědomí pozorovatele se neustále rozlišujeme od všech pozorovaných předmětů, kterými jsou naše tělo, výtvory naší mysli včetně našich citů a okolní svět. Současně si přímo a beze slov či myšlení uvědomujeme, že jsme nehmotným vědomím, které si tyto pozorované předměty uvědomuje. Tento nejpodstatnější prvek duchovní praxe můžeme a máme provádět neustále, a to i při všech běžných denních činnostech. Vědomím sebe si vědomého pozorovatele vnášíme do našeho každodenního života život božský, nerozdělujeme jej na světský a duchovní, a navíc naše činnosti v takovémto opření se o Boha provádíme lépe a kvalitněji. Tato praxe nám umožňuje realizovat i druhý nosný prvek duchovní praxe jímž je rozpouštění vásán, sklonů naší mysli zaměřených na naše tělo a do našeho od Boha odpadlého světa. Tuto praxi zaměřenou převážně na statický aspekt Skutečnosti doplnil Jiří Vacek o nedílný prvek, kterým je vnitřní pránajáma. Tato meditace zaměřená na božskou tvůrčí sílu doplňuje jeho nauku o praxi duchovního života tak, aby byly rozvíjeny současně oba aspekty Skutečnosti – statický i dynamický.

Přehled díla.

Vlastní práce Jiřího Vacka doposud tvoří přes 100 titulů s nejrůznějšími tématy z oblasti jógy a mystiky a k tomu se druží ještě přes 30 překladů z různých duchovních směrů. O jeho práci se často opírají i autoři jiných děl, např. Vojtěch Steiner v "Dějinách jógy" či editoři ruského vydání "Hovorů s Ramanou Mahárišim" a další.  Základní dílo J. Vacka tvoří knihy "Základy jógy a mystiky", "Královská jóga" a "Učebnice átmavičáry", kde jsou objasněny základní principy duchovního života.  "Řada nejvyšší jóga a mystika" objasňuje teorii a praxi nejrůznějších druhů jóg, jako je džňána jóga, bhakti jóga, karma jóga a další a tím nabízí celkový, syntetický pohled, a odkrývá zákonitosti, kterými se naše duchovní úsilí řídí.  V titulech jako je například "Život božský" nebo "Chození s Bohem" nalezne čtenář popis stavu sjednocení s Bohem a jeho podmínky, jejichž dodržování jej udrží. Obsahují i řadu praktických návodů a postupů, které tento stav prohlubují.  Kniha "Život a učení Ramany Maháriših"o líčí život a nauku velkého duchovního učitele 19. až 20. století, Ramany Mahárišiho. V díle "Kdo jsem já" pak nalezneme Maharišiho učení přímé stezky. Třídílné "Rozhovory s Ramanou Mahárišim" zachycují rozhovory, které vedli s mudrcem význační spisovatelé a filosofové jako např. Paul Brunton, Jógananda, Evans Wentz, prof. S. Radhakrishnan, pozdější indický prezident i prostí tazatelé. V odpovědích Ramany Mahárišiho je zachycena moudrost a síla, které obrací pozornost tazatele zpět na samotný zdroj naší existence, na naše pravé Já. Bohatým zdrojem této literatury je Ramanašrám.  Překlady sanskrtských spisů seznamují čtenáře se základními díly nedvojné filozofie – advaity. Například "Jóga Vašišta" je v celé Indii považována za vrcholné dílo o józe vůbec. Je připisována védskému mudrci Válmíkimu a podává návod k dosažení nirvány formou rozmluvy mudrce a Rámy, božského avatára.  Díla z oblasti křesťanské mystiky jsou svým obsahem zaměřena na vnitřní význam křesťanství, jakožto základní principy všech pravých, vnitřních náboženství. Je zde podán podrobný výklad bible z hlediska vnitřního, duchovního života. Mimo jiné sem patří překlady významných děl křesťanských světců. Například "Poutník vypráví o své cestě k Bohu" je vyprávěním ruského pravoslavného poutníka z 19. století o tom, jak hledal nepřetržitou modlitbu Srdce, ke které nás nabízí Nový zákon. Nalezl ji v opakování Ježíšovy modlitby.  Ve svých pamětech pod názvem "Jak jsem hledal Boha a nalezl sebe" Jiří Vacek podrobně a rozsáhle líčí svůj životopis zahrnující oblasti jak „běžného“ tak i duchovního života.  Svými překlady Jiří Vacek objevil a zpřístupnil českému čtenáři takové duchovní mistry, jako je např. Svámí Ramdas, Nisargadatta Maharádž, Svámí Muktánanda, zenový mistr Hui-Hai, Sai Baba ze Širdí a další.  Audio CD a Video DVD obsahují autentické záznamy z promluv o duchovní praxi a ze společných meditací a seminářů.  Ve svých dílech se Jiří Vacek vyjadřuje i k současným společenským tématům, např. v knihách "Odhalená tvář Němců", "Vraždění po německu" a souvisejících článcích.  Některé z autorových prací byly přeloženy do cizích jazyků jako například "Džňána Gíta" do německého, holandského a anglického. Některé anglické texty a články o meditaci a spirituální praxi byly zkompilovány v knize "Handful of Gems".

Veřejné působení.

Praxi duchovního života učí Jiří Vacek na veřejných meditacích, které probíhají v Praze, Brně, Olomouci a Hradci Králové (dříve i po celém Slovensku) a na týdenních meditačních seminářích pořádaných v České i Slovenské republice.

Jiří Vacek (* 25. května 1931, Slaný) je český mystik, spisovatel a překladatel duchovní literatury. Působí jako učitel jógy, mystiky a nedvojné filozofie – advaity v Čechách i v zahraničí. Ve své praxi vychází z učení Šrí Ramany Mahárišiho, tamilského mudrce z Arunáčaly. Je autorem encyklopedie z oblasti jógy a mystiky s názvem "Řada nejvyšší jóga a mystika". Jeho články byly publikovány v mnoha časopisech tuzemských i zahraničních. Je též autorem mnoha CD a DVD s duchovní tematikou. Do českého jazyka přeložil díla z nejrůznějších oblastí duchovní literatury, především učení Ramany Mahárišiho, ale i mnoha dalších. Jako popularizátor jógy a mystiky značně ovlivnil a stále ovlivňuje současnou duchovní scénu.

Ing. Jiří Vacek (born May 25, 1931, Slaný, Czech Republic) is a Czech mystic, writer and translator of spiritual literature.


Vydání.

60. a 70. léta.

Tvůrčí spisovatel Stan Lee se při tvorbě Hulka nechal inspirovat monstry z románů Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda a Frankenstein, mimo nich také židovskou mýtickou postavou Golema. Vizuální podobu dodali výtvarníci Jack Kirby a Paul Reinman. První číslo komiksu "The Incredible Hulk" bylo vydáno v USA v květnu 1962. Zpočátku měl Hulk šedou barvu, jakožto neutrální k etnickým skupinám. Ve druhém čísle se jeho barva změnila na tradiční zelenou. V březnu 1963, po vydání šestého čísla, bylo vydávání zrušeno. Postava Hulka se poté objevovala pouze v jiných komiksech, jako jsou "The Avengers", "The Amazing Spider-Man" nebo "Fantastic Four". Mezitím si příběh vytvořil fanoušky mezi vysokoškolskými studenty, a tak v říjnu 1964 Hulkovy příběhy pokračovaly v sešitech "Tales to Astonish", kde se o prostor dělil s příběhy Giant-Mana. Tyto vydání kreslili výtvarníci Steve Ditko a George Roussos. Během šedesátých let se na projektu podíleli ještě výtvarníci Gil Kane, Bill Everett a John Buscema. Právě v "Tales to Astonish" se Hulk setkal se svými úhlavními nepřáteli, kterými jsou Leader a Abomination.  V 70. letech 20. století začala být vydávána druhá série nazvaná "The Incredible Hulk vol. 2". Na této sérii se podíleli spisovatelé Archie Goodwin, Chris Claremont, Tony Isabella, Herb Trimpe a Sal Buscema.

80. a 90. léta.

Během 80. let se na příbězích podíleli hlavně tvůrci Roger Stern, Bill Mantlo a Greg Pak. Roku 1987 po tvůrčích neshodách celou sérii převzal spisovatel Peter David, který u Hulka zůstal dvanáct let. Jeho posledním číslem bylo 467. v srpnu 1998, důvodem odchodu byly opět tvůrčí neshody se společností Marvel. Po Davidově odchodu příběhy psal Joe Casey, jeho tvorba však nebyla přijata nejlépe. I proto byl roku 2000 nahrazem duem, které tvořili Erik Larsen a Jerry Ordway, jejich příběhy byly vydány v nové sérii "The Incredible Hulk vol. 3". Do jejich týmu se brzy přidal i Paul Jenkins. Během této doby do série přibylo dalších 150. čísel a celá Hulkova historie tak čítala již přes 600 čísel.

Současnost.

Hulkovy příběhy pokračovaly v minisériích "Planet Hulk" a "World War Hulk". Od října 2011 do prosince 2012 byla vydávána série "The Incredible Hulk vol. 4", kterou vytvářeli Jason Aaron a Marc Silvestri. Po relaunchi Marvel univerza známém jako Marvel NOW! začala být vydávána série "Indestructible Hulk", kterou vytvářeli Mark Waid a Leinil Yu, série byla v roce 2014 nahrazena novou sérií s názvem "Hulk vol. 3", autorem zůstal Mark Waid. Sérii později převzal Gerry Duggan, ale stejně byla na konci roku 2015 ukončena číslem 16. V prosinci 2015 byla nahrazena sérií "Totally Awesome Hulk Vol. 1", ve které byl místo Bruce Bannera Hulkem Amadeus Cho. Sérii psal Greg Pak a kreslil Frank Cho a později například Alan Davis. Série byla vydávána až do září 2017, kdy se v rámci eventu Marvel Legacy přečíslovaly série Marvelu. Po čísle 23 tak začala být vydávána série "Incredible Hulk Vol. 1" s číslem 709. Sérii dále psal Greg Pak a nedošlo k narušení dějové kontinuity. Série bude ukončena číslem 717, kdy bude v červnu 2018 spuštěna nová série "Immortal Hulk Vol. 1", kterou bude psát Al Ewing a kreslit Joe Bennett.

Fiktivní biografie postavy.

Bruce Banner.

Robert Bruce Banner byl v dětství traumatizován svým alkoholickým otcem, který ho nenáviděl. Jeho otec byl jaderným fyzikem a pokoušel se vyvinout čistou jadernou energii. Bruce ho však již v dětství předčil v inteligenci, čím otce pouze více rozčiloval. Při jedné rodinné roztržce, když se Bruce zastala jeho matka, ji otec zabil. I přesto, že se bál synova udání přihlásil se do psychiatrického ústavu.  Již v dětství se u Bruce objevovala rozdvojená osobnost jako následek traumatu. Jen stěží si dokázal najít kamarády a vyhledával soukromí. Ve škole byl často šikanován. To vše ho dovedlo k plánu sestavit pod školou bombu, za co byl i vyloučen, avšak armáda si povšimla jeho génia, a poté co získal doktorát z jaderné fyziky s nimi začal spolupracovat.  Poté pracoval na utajovaném vývoji gamma bomby pro americkou vládu v tajné základně v Novém Mexiku. Při nehodě byl vystaven smrtelné dávce gamma záření. Přežil, ale toto záření způsobilo, že se začal proměňovat v obrovské, svalnaté a nekontrolovatelné monstrum - Hulka. Hulkova obrovská síla je násobena jeho hněvem.

Hulk.

Nejdříve se v Hulka, ještě s šedou barvou kůže, proměňoval pouze po západu slunce. Brzy poté se však v Hulka, nyní již se zelenou barvou kůže, začal proměňovat kdykoli, kdy mu stoupla hladina adrenalinu. Jelikož Hulka hnal hněv a Banner ho nemohl příliš ovládat, stal se nebezpečným pro společnost. Proto na něj byli nasazeni lovci, které vede generál Thaddeus "Thunderbolt" Ross. Postupně Banner dokázal částečně ovládat Hulkovu mysl, a tak pomohl světu v boji proti mimozemšťanu jménem Metal Master. Tím získal prezidentskou milost za své ničení.  Poté, co ho oklamal Thorův bratr Loki, se z Hulka stal týmový hráč. Brzy spolupracoval s řadou superhrdinů světa Marvel. Hulkovou největší slabinou je jeho rozum, který je ovládán hněvem, a tak je snadno manipulovatelný. Hulk je také členem týmů superhrdinů Avengers či Ultimates.

Hulk je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil ve vlastní komiksové knize "The Incredible Hulk #1" roku 1962. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Stan Lee a Jack Kirby. Jeho postava je inspirována romány Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda a Frankenstein.

The Hulk is a fictional superhero appearing in publications by the American publisher Marvel Comics. Created by writer Stan Lee and artist Jack Kirby, the character first appeared in the debut issue of "The Incredible Hulk" (May 1962). In his comic book appearances, the character is both the Hulk, a green-skinned, hulking and muscular humanoid possessing a vast degree of physical strength, and his alter ego Dr. Robert Bruce Banner, a physically weak, socially withdrawn, and emotionally reserved physicist, the two existing as independent personalities and resenting of the other.


Popis.

Vytrvalá, vzpřímená rostlina dosahující výšky 20 až 100 centimetrů. Oddenek má většinou krátký, vodorovný až kolmo vystoupavý, silný s četnými kořeny.  Lodyha je zelená nebo hnědočervená, na vrchu krátce ochlupená, zpravidla přímá v horní části zprohýbaná, až pod květenství olistěná.  Listy jsou široce vejčité nebo až kopinaté. Dlouhé kolem 7,5 cm nebo až dvakrát delší než lodyžní články, dolní listeny dva až třikrát delší než květy. Mají tmavě zelenou barvu s výraznou žilnatinou a zespodu jsou drsně chlupaté.  Květenství je prodloužené, dlouhé až 40 cm, mnohokvěté (13–75 mírně převislých květů). Semeník je šestihranný, holý či místy chlupatý. Květy rovnovážně odstálé, mající zelenou, žlutou či až nachovou barvu. Zevní okvětní lístky dlouhé 8-12 mm, na vnější straně holé či místy chlupaté; vnitřní okvětní lístky jsou o něco menší. Pysk je kratší než okvětní lístky. Hypochil uvnitř olivový až nachově hnědý. Epichil je srdčitý nebo vejčitý.  Plodem jsou oválné zelené tobolky, které obsahují velký počet semen.  Doba květu: červen až září

Ekologie a výskyt.

Tento poddruh se vyskytuje od nížin až po hory, na čerstvých, živných a bohatých půdách. Typickými stanovišti jsou lesy a křoviny. Dalšími možnými stanovišti jsou okraje cest, haldy, bývalé lomy.  V České republice je rozmístěn po celém území zcela roztroušeně, místy i hojně. V Evropě se nalézá téměř na celém území (kromě severního Norska a Kréty). Dále se území rozšíření rozprostírá směrem na východ přes Malou a Střední Asii až do Japonska. A směrem na jih do severní Afriky.

Kruštík širolistý pravý ("Epipactis helleborine subsp. helleborine"), poddruh kruštíku širolistého, je vytrvalá bylina z rodu kruštík ("Epipactis"). Tato orchidej není v České republice významně ohrožená. Jde o poměrně přizpůsobivý druh, který se poměrně dobře šíří i na druhotná stanoviště

Epipactis helleborine, the broad-leaved helleborine, is a terrestrial species of orchid with a broad distribution. Its nodding flowers vary from greenish pink to purple. It prefers shaded woodland environments.


Biografie.

Narodil se ve Varšavě do rodiny Sáry (Lurie) a Natana Mileikowských. Jeho otec byl spisovatel, rabín a sionistický aktivista, který v Evropě a Spojených státech obhajoval sionismus. V roce 1920 podnikl s rodiči a bratrem Elišou (později matematik a děkan přírodovědecké fakulty na Technionu) aliju do britské mandátní Palestiny. Tam s rodinou žil po nějaký čas v Jaffě, Tel Avivu a Safedu, než se nakonec trvale usídlili v Jeruzalémě. Vystudoval učitelský seminář Davida Jelina a Hebrejskou univerzitu (1933). Jeho otec Natan publikoval články, z nichž některé podepisoval jménem "Netanjahu", což je hebrejský překlad jeho rodného jména Natan (doslova znamená „Hospodinův dar“). Mezi Židy v zemi izraelské šlo o běžnou praxi hebraizace příjmení a toto příjmení následně přejal i jeho synové Bencijon a Eliša.  V roce 1944 se Bencijon oženil s Cilou Segalovou, s níž měl tři syny. Nejstarší Jonatan (* 1946) byl velitelem elitní úderné jednotky Sajeret Matkal, který byl v roce 1976 zabit v boji během záchranné operace Entebbe v Ugandě. Jejich druhý syn Benjamin (* 1949) je politik a izraelský ministerský předseda. Nejmladší syn Ido (* 1952) je lékař, spisovatel a dramatik. V roce 2000 ovdověl, když jeho manželka Cila zemřela ve věku 87 let. Sám Bencijon Netanjahu zemřel 30. dubna 2012 ve svém jeruzalémském domě ve věku 102 let. Téhož dne byl pohřben na hřbitově Har ha-Menuchot v Jeruzalémě.

Sionistický aktivismus.

Během studií se stal aktivním v kruzích revizionistických sionistů a blízkým přítelem ideologa tohoto hnutí Abby Achime'ira. V letech 1933 až 1934 byl spolueditorem revizionistického měsíčníku "Bejtar" a následně v letech 1934 až 1935 editorem revizionistického deníku "ha-Jarden". Posléze v letech 1935 až 1940 působil jako editor sionistické politické knihovny v Jeruzalémě a Tel Avivu. Poté odcestoval do New Yorku, kde se stal v roce 1940 tajemníkem Ze'eva Žabotinského. Po Žabotinského smrti v srpnu téhož roku zůstal v New Yorku a pokračoval ve svých revizionistických aktivitách. V letech 1940 až 1948 byl výkonným ředitelem New Zionist Organization of America, jež byla politickým rivalem Zionist Organization of America. Během druhé světové války byl jedním z vůdců revizionistického hnutí ve Spojených státech. Ve stejném období získal doktorát (Ph.D.) na Dropsie College ve Filadelfii (1947), kde sepsal disertační práci o jednom z posledních středověkých židovských filosofů Jicchaku Abravanelovi.  Netanjahu věřil v myšlenku Velkého Izraele. Když byl v listopadu 1947 schválen plán OSN na rozdělení Palestiny, podepsal se pod petici namířené proti tomuto plánu, která byla zveřejněna v deníku "The New York Times". O dva roky později se vrátil již do nově vzniklého Izraele, kde se pokusil neúspěšně vstoupit do politiky.  V dubnu 2009 přinesl izraelský deník "Ma'ariv" rozhovor s Netanjahuem, který se v něm kriticky vyjádřil vůči Arabům:

Akademická kariéra.

Po svém návratu ze Spojených státu do Izraele pokračoval v akademické činnosti. Z řady různých důvodů se mu nepodařilo integrovat mezi akademický sbor Hebrejské univerzity. Jeho mentor, Josef Klausner, mu doporučil, aby se stal jedním z redaktorů "Hebrejské encyklopedie" a po Klausnerově smrti stanul dokonce v pozici jejího hlavního redaktora.  Vrátil se na Dropsie College ve Filadelfii, nejprve jako profesor hebrejštiny a hebrejské literatury, posléze jako vedoucí katedry (1957–1966) a nakonec jako profesor židovských středověkých dějin a hebrejské literatury (1966–1968). Působil však i na jiných pozicích v rámci různých amerických institucí. Nejprve na University of Denver jako profesor hebraistiky (1968–1971), následně jako redaktor Židovské encyklopedie a nakonec jako profesor židovských studií a vedoucí katedry semitských jazyků a literatury na Cornell University (1971–1975). Po smrti syna Jonatana, během záchranné operace v ugandském Entebbe v roce 1976, se s rodinou vrátil do Izraele. V té době působil jako docent na Academy for Jewish Research, byl členem Akademie výtvarných umění a emeritním profesorem na Hebrejské univerzitě Cornell University.  Specializoval se na zlatý věk španělského židovstva a je znám pro své dílo "Origins of the Inquisition in Fifteenth Century Spain" (doslova „Příčiny inkvizice ve Španělsku 15. století“. Netanjahu se jím dostal do vědecké pře s Jicchakem Baerem. Baer, v souladu s existujícím názorem, považoval donucené konvertity ke křesťanství ("anusim") za případ "kiduš ha-Šem" (posvěcení Hospodinova jména – tj. zemřít či riskovat život k zachování Hospodinova jména). Podle Baera proto konvertité riskovali, zvolili si dvojí život, přičemž udržovali svou původní víru (judaismus). Netanjahu naproti tomu zpochybnil představu, že obvinění inkvizicí byla pravdivá a považoval většinu konvertitů za "mitbolelim" (kulturní asimilanty) a dobrovolné konvertity ke křesťanství. Malá část donucených konvertitů, která nepřilnula k novému náboženství a tajně udržovala své původní vyznání, podle něj byla využita inkvizicí k propagandistickým účelům. Podle Netanjahua křesťanská společnost nové konvertity nikdy nepřijala, a to z důvodů ekonomické a rasové zášti.  Bencijon Netanjahu byl členem American Academy for Jewish Research, Institute for Advanced Religious Studies a American Zionist Emergency Council.

Prof. Bencijon Netanjahu (: בנציון נתניהו, rodným jménem Bencijon Mileikowsky; 25. března 1910 – 30. dubna 2012) byl izraelský historik, specializující se na dějiny španělských Židů. Mezi jeho syny patří izraelský premiér Benjamin Netanjahu a izraelský národní hrdina a padlý velitel operace Entebbe, Jonatan Netanjahu.

Benzion Netanyahu (, ; born Benzion Mileikowsky; March 25, 1910 – April 30, 2012) was an Israeli historian. He served as Professor of History at Cornell University. A scholar of Judaic history, he was also an activist in the Revisionist Zionism movement, who lobbied in the United States to support the creation of the Jewish state. His field of expertise was the history of the Jews in Spain. He was an editor of the "Hebrew Encyclopedia" and Ze'ev Jabotinsky's personal secretary. Netanyahu was the father of current Israeli Prime Minister Benjamin Netanyahu and Yonatan Netanyahu, ex-commander of Sayeret Matkal, as well as Iddo Netanyahu, a physician, author and playwright.


Morfologie.

V centrálním nervovém systému pericyty obalují endoteliální buňky, které přiléhají na vnější stranu kapilár. Tyto dva buněčné typy jsou od sebe snadno rozlišitelné díky odlišným jádrům - nápadné kulaté jádro pericytu oproti plochému podlouhlému jádru endoteliální buňky. Pericyty tvoří také prstovité výběžky okolo kapilárních stěn, které jim umožňují regulaci průtoku krve. Pericyty i endoteliální buňky sdílejí bazální membránu, která zprostředkovává nejrůznější intercelulární spoje. Komunikaci mezi pericyty a endoteliálními buňkami zprostředkovávají integriny. Pericyty mohou také vytvářet přímé spojení se sousedícími buňkami formováním struktury podobné kloubnímu spojení - pomyslná hlavice a jamka (tzv. "peg-and-socket joint"), kde se části buněk vzájemně proplétají. Na těchto místech styku se mohou také vytvořit vodivé spoje "(gap junctions)", pericyty si tedy se sousedícími buňkami mohou vyměňovat ionty a malé molekuly. Důležitými molekulami v této výměně zahrnují N-kadherin, fibronektin, konexin a nejrůznější integriny. V některých částech bazální membrány se mohou vyskytovat malé vrstvy fibronektinu, které usnadňují spojení s cytoskeletárním systém z aktinových filament, plasmatickou membránou pericytů a endoteliálních buněk.

Funkce.

Pericyty mají mnoho funkcí - regulují průtok krve kapilárami, odstraňují a fagocytují rozpadlé buněčné struktury, regulují propustnost hematoencefalické bariéry. Pericyty také pomáhají stabilizovat a monitorovat zrání endoteliálních buněk díky přímé komunikaci mezi buněčnými membránami nebo pomocí parakrinní signalizace.  V nedávných studiích bylo prokázáno, že nedostatek pericytů v CNS může způsobit poruchu hematoencefalické bariéry a může vést k jiným degenerativním změnám v mozku.

Hematoencefalická bariéra.

Pericyty hrají klíčovou roli ve formování a správné funkci přechodu mezi cévním systémem a centrálním nervovým systémem. Tento přechod je výběrově propustný a nazývá se hematoencefalická bariéra. Tato bariéra, tvořená především vrstvou pevně spojených endoteliálních buněk, zajišťuje ochranu a funkčnost CNS a mozku. Za její postnatální utváření jsou zodpovědné právě pericyty, které také stojí za formací těsných spojů "(tight junctions)" a umožňují přenos membránových váčků mezi endoteliálními buňkami. Buňky imunitního systému v mozku by mohly formování hematoencefalické bariéry zničit, proto pericyty inhibují jejich činnost redukcí exprese těch molekul, které zvyšují cévní propustnost.

Angiogeneze a životnost endoteliálních buněk.

Pericyty jsou spojovány také s diferenciací endoteliálních buněk, jejich dělením, utvářením cévní sítě (angiogeneze), přežitím apoptických signálů a cestováním celým tělem. Určité pericyty, známé jako mikrovaskulární, se vyvíjejí okolo kapilárních stěch a pomáhají správné funkci těchto endoteliálních buněk. Mikrovaskulární pericyty nejsou kontraktilní buňky, protože postrádají alfa-aktinové izoformy - struktury běžné mezi jinými kontraktilními buňkami. Tyto buňky komunikují s endoteliálními buňkami skrz vodivé spoje a dávají jim signály k proliferaci nebo způsobují jejich selektivní inhibici. Bez tohoto procesu nastává hyperplazie a abnormálním cévní morfogeneze. Tyto typy pericytů dokáží také fagocytovat exogenní proteiny, což napovídá jejich přeměně z mikroglií.  Pericyty se starají hlavně o plasticitu a dokáží diferencovat do několika dalších buněčných typů jako buňky hladké svaloviny, fibroblasty a další mezenchymální kmenové buňky. Taková všestrannost je velmi užitečná pro aktivní remodelaci cévní sítě po celém těle, pericyty pak mohou homogenně splynout s lokálními tkáněmi. Kromě vytváření a remodelaci cévní sítě pericyty také chrání endoteliální buňky před apoptickou smrtí a cytotoxickými elementy. Pericyty studované in vivo produkovaly hormon amimopeptidasa N/pAPN, který pomáhá zvýšit angiogenezi. Když byl tento hormon smíchán s mozkovými endoteliálními buňkami nebo astrocyty, pericyty se začaly shlukovat do struktur připomínajících kapiláry. Při stejném pokusu, kdy byly ale pericyty vynechány, endoteliální buňky podstoupily apoptózu. Na základě těchto pokusů bylo zjištěno, že ke správnému fungování endoteliálních buněk jsou pericyty nezbytné, stejně jako přítomnost astrocytů, které zajišťují jejich setrvání v kontaktu. Pokud tomu tak není, nemůže angiogeneze správně proběhnout.  Pericyty se také podílejí na přežití endoteliálních buněk tím, že sekretují protein Bcl-w během tzv. "crosstalk"u (kdy jedna nebo více komponent signální dráhy ovlivní další signální dráhy). Bcl-w je základní protein při aktivaci exprese VEGF-A a blokování apoptózy.  VEGF-A je zodpovědný za modulaci apoptických signálních kaskád a inhibici aktivace apoptózy vyvoláním sekrece enzymů.

Zjizvení.

Po zranění v CNS se objevuje zjizvení "(scarring)" pro zachování soudržnosti přilehlých buněk. Obvykle jsou s tímto procesem spojovány astrocyty, jizvám se potom říká gliové jizvy. V jizvě je ale také stromální a negliová komponenta a byla dokázána klíčová role perivaskulárních perycitů v asistenci formování jizvy. Zjizvení je vysoce kompartmentalizováno. Pericyty tvoří jádro jizvy, ependymální buňky formují druhou vrstvu a třetí vrstvu tvoří astrocyty, které vznikly dělením.

Patologické jevy.

Pericyty mají klíčovou roli v udržování a regulaci endoteliálních buněčných struktur a krevního řečiště, v jejich fungování je známo také mnoho patologií. Mohou být přítomny v přebytku, vedoucí k onemocněním jako hypertenze a nádorové bujení, nebo v nedostatku, vedoucí k neurodegenerativním poruchám.

Hemangiopericytom.

Hemangiopericytoma je vzácný cévní novotvar nebo abnormální růst, který může být benigní nebo maligní. V případě maligní formy se tvoří metastáze v plících, játrech a mozku. Nejvíce se vytváří ve stehenní a holenní kosti jako kostní nádor, který se obvykle projevuje až ve starším věku, ačkoliv jsou známé případy i u dětí. Hemangiopericytoma je způsobena navyšujícími se vrstvami pericytů okolo nedokonale vytvořených krevních větví. Diagnostika tohoto nádoru je složitá kvůli obtížnému rozeznání pericytů od jiných buněk při použití světelné mikroskopie. Léčba může vyžadovat chirurgický zákrok a radiologické ozařování s přihlédnutím na pokročilost penetrace kosti a stadiu vývoje nádoru.

Diabetická retinopatie.

Sítnice u diabetiků často vykazuje ztrátu pericytů a tato ztráta je charakteristickým faktorem raných stadií diabetické retinopatie. Pericyty jsou u diabetiků nutné pro protekci endoteliálních buněk od retinálních kapilár. Bez pericytů se v kapilárách formuje mikroaneurisma. V odpovědi na to sítnice buď zvýší svou cévní propustnost, což vede k zvětšení oka kvůli edému žluté skvrny, nebo vytváří nové cévní větve, které se rozšiřují do membrány sklivce v oku. Každopádně se zhorší nebo ztratí zrak.

Neurodegenerativní onemocnění.

Ztráta pericytů v dospělém nebo starším věku vede k narušení správného mozkového prokrvení a udržování hematoencefalické bariéry, způsobující neurodegeneraci a neuroinflamentaci. Apoptóza pericytů ve stárnoucím mozku může být důsledek chybné komunikace mezi faktory růstu a receptory na pericytech. Růstový faktor B odvozený od krevních destiček (PDGF-B) je vysílán endoteliálními buňkami v mozkových cévách a váže se na receptor PDGFR-Beta na pericytech, iniciuje jejich proliferaci a migraci důležitou pro správné cévní zásobení. Když je tato signalizace porušena, pericyty podstupují apoptózu, vedoucí k mnoha neurodegenerativním onemocněním jako Alzheimerova choroba a roztroušená skleróza.

Pericyt neboli Rougetova buňka je buněčný typ nacházející se v centrálním nervovém systému (CNS). Pericyty obklopují vrstvy endoteliálních buněk v kapilární síti mozku. Mají důležitou roli v udržování hematoencefalické bariéry stejně jako v několika dalších homeostatických a hemostatických funkcích mozku.

Pericytes (previously known as Rouget cells) are multi-functional mural cells of the microcirculation that wrap around the endothelial cells that line the capillaries and venules throughout the body. Pericytes are embedded in basement membrane, where they communicate with endothelial cells of the body's smallest blood vessels by means of both direct physical contact and paracrine signaling. Pericytes help to maintain homeostatic and hemostatic functions in the brain and also sustain the blood–brain barrier. These cells are also a key component of the "neurovascular unit", which includes endothelial cells, astrocytes, and neurons. Pericytes regulate capillary blood flow, the clearance and phagocytosis of cellular debris, and the permeability of the blood–brain barrier. Pericytes stabilize and monitor the maturation of endothelial cells by means of direct communication between the cell membrane as well as through paracrine signaling. A deficiency of pericytes in the central nervous system can cause the blood–brain barrier to break down.


Tenisová kariéra.

Profesionálem se stal v roce 1990, ve věku osmnácti let, a to po prvním týdnu stráveném v americkém Brandetonu, kde začal trénovat v Tenisové akademii Nicka Bollettieriho. V ní strávil další dva roky přípravy.  Jeho kariéra byla opakovaně přerušována zraněními. Po fraktuře pravého hlezna podstoupil v listopadu 1996 operační zákrok. Nehrál dalších sedm měsíců, aby po potížích absolvoval druhou operaci v únoru 1998. Na dvorce se vrátil v létě sezóny 1998. Následně dokázal vyhrát pět challengerů a probojovat se do finále události z kategorie ATP International Series v chilském Santiagu. Ze 444. místa žebříčku ATP tak postoupil až na 49. příčku na konci sezóny a ATP Tour tento výkon vyhlásila Návratem roku.  Další dlouhé absence pro zranění prožil mezi lety 2004–2007, kdy vynechal tři sezóny, a poté opět od září 2008 do ledna 2010.

Nejdelší pátý set historie Grand Slamu.

Do historických tenisových tabulek se zapsal čtvrtfinálovým zápasem ve dvouhře na Australian Open 2003. Do tohoto utkání postoupil po osmifinálové výhře nad světovou jedničkou Australanem Lleytonem Hewittem, když jej zdolal výsledkem 6–7, 7–6, 7–6, 6–4.  Čtvrtfinále odehrál s Američanem Andy Roddickem. Oba aktéři vytvořili rekord nejvyššího počtu odehraných gamů v jediném zápase od zavedení tiebreaku, když absolvovali 83 her. Zápas vyhrál Roddick poměrem setů 4–6, 7–6(5), 4–6, 6–4 a 21–19 v rozhodující sadě, když oba předtím odvrátili mečbol. V pátém setu tak navíc zaznamenali nejvyšší počet gamů v grandslamové historii, a to 40 her. Tyto rekordy pak překonal nejdelší zápas historie tenisu, který v úvodním kole Wimbledonu 2010 odehráli Američan John Isner a Francouz Nicolas Mahut).

Ocenění.

Od marockého krále Muhammada VI. obdržel zlatou medaili, nejvyšší státní ocenění pro sportovce. V anketě marockého deníku "L'Economiste" z roku 2003 jej čtenáři zvolili na prvním místě v otázce nejvhodnějšího vzoru pro společnost, a to před premiérem a atletem Hišámem El Gerušem.  Centrální dvorec tenisového areálu Royal Tennis Club v Marrákeši nese jeho jméno.

Júnis Al Ajnáví ( "Younès El Aynaoui"; narozený 12. září 1971 Rabat) je bývalý marocký profesionální tenista, jenž na mužském okruhu hrál v letech 1990–2010. Ve své kariéře vyhrál na ATP Tour pět turnajů ve dvouhře. Na challengerech ATP získal patnáct titulů ve dvouhře a na okruhu Futures pak dvě singlové výhry.

Younes El Aynaoui () (born 12 September 1971) is a professional tennis player from Morocco. He is a five-time singles winner on the ATP Tour and reached his career-high singles ranking of world No. 14 in March 2003, at the age of 31. His long career has been plagued by injuries and he did not play competitive tennis between September 2008 and January 2010. However, in December 2009 he scheduled to play at the ATP Champions Tour tournament in London, where he made his debut at the senior tour.


World Wrestling Entertaiment / WWE.

Florida Championship Wrestling (2009-současnost).

V roce 2009 podepsala Karlee vývojovou smlouvu s WWE a později byla přidělena do FCW. Tam debutovala pod jménem Candy Girl ve týmovém handicap zápase kde se spojila k vítěznému týmu s Aliciou Fox a Rosou Mendes proti Tiffany a Angele. Později si změnila ringové na Liviana a stala se manažerkou Sweet Papi Sanchez. Účastnila se i zápasu kde musela porazit 8 dalších wrestlerek aby se stala FCW Divas šampionkou. Byla ale eliminována od Naomi už v prvním kole. Po návratu do FCW pod jménem Maxine se stala úřadující všeobecnou manažerkou a vytvořila tým s Aksanou, Lucky Cannon a Damien Sandow. V jedné epizodě Naomi porazila Aksanu a získala titul FCW královny. Za to ji Maxine chtěla napadnout, v tom jí ale zabránila AJ. Dne 11. března 2012 byla Maxine ze svého místa manažerky vyhozena a nahrazena Summer Rae.

NXT (2010-2012).

31. srpna v epizodě NXT bylo oznámeno, že Maxine bude soutěžit v třetí sezóně NXT pod jménem Maxine a Alicia Fox bude její manažerka. 7. září se v této show účastnila soutěží "Taneční battle" a "Získej vlajku". V nich ale skončila neúspěšně a také společně s Aliciou Fox byly poraženy Kelly Kelly a Naomi. V další soutěži, "Ukaž svůj talent", upekla koláč jako omluvu pro Hornswoggle, ten ale skončil v jejím obličeji. 2. listopadu prohrála "Líbací soutěž" a později ten večer byla ze soutěže vyřazena. O měsíc později se vrátila ale s Aliciou Fox prohrála proti AJ a Bella Twins.  O rok později od vyřazení se Maxine vrátila jako přítelkyně Derricka Batemana a byla zapojena do feudu proti AJ a Titus O`Neil. Později začal být tento pár známý jako "BateMax". Svůj per-pay-view debut udělala Maxine na Survivor Series 2011 jako jedna z divas okolo ringu při lumberjillním zápase o Divas šampionát mezi Nikki Bellou a Beth Phoenix, který Nikki vyhrála.  28. června 2012 bylo oznámeno, že Karlee tuto společnost opustila. Karlee řekla že se nechystá zapojit se do další wrestlingové organizace.

Osobní život.

Karlee je španělského, kubánského, italského, čínského a havajského původu. 14. června 2009 byla v Tampě na Floridě zatčena kvůli podezření z řízení pod vlivem alkoholu. K zatčení došlo v jednu hodinu ráno. Po zaplacení pokuty byla propuštěna.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty  Manažeři  Jako manažerka  Přezdívky  Theme songy

Karlee Leilani Perez (* 19. dubna 1986) je americká modelka a profesionální wrestlerka. Nejvíce známa je pro svoje působení ve WWE v rosteru v NXT v minulosti pod ringovým jménem Maxine.

Karlee Perez (born April 19, 1986) is an American actress, model, professional wrestler and valet, best known for her work in Lucha Underground under the ring name Catrina. She is also known for her appearances with WWE under the ring name Maxine between 2009 and 2012.


Život.

Mikulić se narodil poblíž města Gornji Vakuf v Bosně a Hercegovině v roce 1928 do chorvatské rodiny. Jeho otec byl bohatým sedlákem, člen HSS. Mikulić vystudoval gymnázium v Bugojnu a v roce 1943 se přidal k partyzánům. Jeho otec byl zástupcem na zemském antifašistickém zasedání Bosny a Hercegoviny (ZAVNOBiH). Po skončení války pokračoval Mikulić ve studiu ekonomie na záhřebské univerzitě.  Po dokončení studií se vrátil zpět do Bosny, kde se chtěl věnovat politice. Působil nejprve v Bugojnu. V roce 1965 se stal sekretářem Ústředního výboru bosenských komunistů. Za jeho předsedu byl zvolen hned příští rok. Mikulić byl představitelem stejné generace politiků, jako např. Hamdija Pozderac, či Džemal Bijedić.  V letech 1967–1969 byl předsedou bosenské Výkonné rady, de facto předsedou republikové vlády.  Mikulić se stal členem předsednictva (a později jeho předsedou) Bosny a Hercegoviny v době, kdy se v Sarajevu konaly olympijské hry. 80. léta byla právě pro celou Bosnu obdobím ekonomického růstu a rozvoje, ačkoliv vyplynula na povrch také i celá řada skandálů (Neum, Kecmanović, Agrokomerc).  Mezi lety 1986 až 1989 byl předsedou Svazové výkonné rady (de facto vlády). Do funkce se dostal v době, kdy bylo jugoslávské hospodářství na sestupné tendenci a bylo nezbytné provést řadu kroků, které by ekonomiku restrukturovalizovaly. V zemi se rovněž postupně zhoršovaly mezietnické vztahy. Přestože byl Mikulić očekáván jako svazový premiér s velkými nadějemi, měl i nemálo kritiků, především ve Slovinsku. Mikulićova ekonomická politika nakonec nebyla úspěšná; za jeho vlády klesla kupní síla dináru a rovněž se dramaticky zvýšil zahraniční dluh (až na 21 miliard USD). Jeho vláda byla jedinou v dějinách SFRJ, která byla donucena k rezignaci. V březnu 1989 tak Mikuliće nahradil ve funkci neortodoxní ekonom Ante Marković.  Zemřel v roce 1994 během obléhání Sarajeva.

Branko Mikulić (v srbské cyrilici Бранко Микулић, 10. června 1928, Bugojno – 12. dubna 1994, Sarajevo) byl jugoslávský komunistický politik původem z Bosny a Hercegoviny. Mezi lety 1986 až 1989 byl předsedou Svazové výkonné rady (de facto vlády). Kromě toho zastával celou řadu jiných (převážně republikových) funkcí; byl například členem Předsednictva SFRJ.

Branko Mikulić (10 June 1928 – 12 April 1994) was a Yugoslavian statesman. Mikulić was one of the leading communist politicians in Bosnia and Herzegovina during the communist rule in the former Yugoslavia.


Obousměrná lymfocytární reakce.

Z periferní krve dvou jedinců se izolují lymfocyty. Oba izoláty se navzájem smíchají a nasadí ke kultivaci do média obsahujícího radioaktivní H-thymidin. Rozpoznají-li některé z buněk na povrchu buněk od druhého jedince cizí antigeny, začnou se množit. Během syntézy DNA se do nově vznikajících buněk zabudovává radioaktivní H-thymidin. Množství H-thymidinu zabudovaného do DNA se měří po několika dnech, nepřímo úměrně odráží vzájemnou imunologickou snášenlivost jedinců navzájem.

Jednosměrná směsná lymfocytární reakce.

Užívá se v klinické praxi v rámci před-transplantačních vyšetření. Při ní jsou lymfocyty jednoho či směsi více jedinců ozářeny nebo vystaveny mitomycinu c, čímž ztratí schopnost proliferace. Poté jsou smíchány s lymfocyty jiného jedince (zvažovaného příjemce). Testuje se tak aloreaktivita T-lymfocytů příjemce vůči cizím antigenům (obecně či konkrétního dárce), opačná reakce proti antigenům příjemce je potlačena. S pozitivitou testu (proliferací buněk příjemce) stoupá pravděpodobnost odhojení (rejekce) transplantátu příjemcem.

Směsná leukocytární reakce.

Při směsné leukocytární reakci (angl. mixed leucocyte reaction; MLR) se ke kultivaci nasazují mononukleární buňky (směs buněk lymfocytární a monocyto-makrofágové řady). V experimentech na pokusných zvířatech se užívá suspenze buněk ze sleziny nebo lymfatických uzlin. Testuje se tak reaktivita po přímém i nepřímém rozpoznání antigenů (po prezentaci antigenu antigen prezentující buňkou). Rozdíly mezi pojmy směsná lymfocytární reakce a směsná leukocytární reakce se v literatuře často zanedbávají.

Výzkum.

První zmínky o směsné leukocytární/lymfocytární reakci lze zaznamenat v literatuře ze šedesátých let. Kromě rychlé aplikace zkoušky v medicíně umožnila popis nových objevů – například s leukémií spojených antigenů. Ty byly popsány při fenotypizaci buněk, které se namnožily při jednosměrné leukocytární reakci buněk pacienta s akutní leukémií. Jako s leukémií spojené antigeny byly označeny antigeny, které byly ve srovnání s analogicky indukovanými buňkami zdravých jedinců či jedinců v remisi jedinečné.

Směsná lymfocytární reakce (angl. mixed lymphocyte reaction; MLR) je označení pro laboratorní imunologickou zkoušku. Testuje aloreaktivitu T-lymfocytů dvou jedinců vůči svým antigenům navzájem po jejich přímém rozpoznání, především antigenům hlavního histokompatibilního komplexu (MHC, z angl. major histocompatibility complex. Zkouška bývá součástí rutinních vyšetření v transplantační medicíně.

Mixed lymphocyte reaction (MLR) is a test used by pharmaceutical and biotech organizations to show the safety of a drug or implantable material. It is commonly used as part of the FDA clearance process. Put simply, it is mixing populations of T-lymphocytes (category of white blood cells) together, and measuring the reaction that occurs. Technically, it is an ex-vivo cellular immune assay that occurs between two allogeneic lymphocyte populations (same species but genetically distinct). In a one-way MLR, only one lymphocyte population can respond or proliferate. In a two-way MLR, both populations can proliferate. MLR’s are performed to assess how T-cells react to external stimuli. T cells are a type of white blood cell that scans for cellular abnormalities and infections. They are essential to human immunity.


Primární volby.

Parti socialiste.

Primární volby v Socialistické straně (Parti socialiste) byly prvními otevřenými primárkami ("primaires citoyennes"), které společně uspořádali Socialisté a členové Radikální strany levice (Parti radical de gauche) s cílem výběru prezidentského kandidáta. Voliči museli učinit dar v minimální výši jednoho eura a podepsat slib k příklonu hodnot levice. Nominace mohly být podávány do 13. července 2011. Následně se v prvním kole utkalo šest kandidátů, a to 9. října, kdy žádný z nich nepřekročil hranici 50 %. Dva nejúspěšní pretendenti na zisk nominace tak podstoupili druhé kolo 16. října. V něm zvítězil François Hollande, jenž porazil předsedkyni strany a starostku Lille Martine Aubryovou.  Původním stranickým favoritem na prezidentský úřad byl generální ředitel Mezinárodního měnového fondu Dominique Strauss-Kahn, který ovšem po sexuálním skandálu z boje odstoupil. 14. května 2011 byl v New Yorku zatčen v souvislosti s obviněním ze sexuálního obtěžování pokojské Nafissaty Diallové v hotelu. Na funkci ředitele MMF rezignoval 18. května. Na konci dubna 2012 pak aféru označil za uměle vytvořenou jeho politickými nepřáteli z okruhu Nicolase Sarkozyho.

Europe Écologie – Les Verts.

Evropa Ekologie – Zelení (Europe Écologie – Les Verts) uspořádala také primární volby. Volit ze čtyř kandidátů mohli všichni členové strany a příslušníci Nezávislého ekologického hnutí. První kolo proběhlo 29. června 2011. Členka strany Eva Jolyová obdržela 49,75 % platných hlasů a spolu s nezávislým environmentálním aktivistou Nicolasem Hulotem, jehož zisk činil 40,22 %, postoupili do druhé fáze. Zbývající nominanti Henri Stoll a Stéphane Lhomme si připsali 5,02 %, respektive druhý 4,44 % hlasů. Druhé kolo se konalo 12. července a vítězně z něj vyšla Jolyová poté, co jí voliči odevzdali 13 223 hlasů (58,16 %), zatímco Hulotovi 9 399 hlasů.

První kolo.

Pro zisk kandidatury na úřad prezidenta musel uchazeč získat alespoň 500 podpisů zvolených zastupitelů státu z celkového počtu více než 47 000 francouzských zástupců lidu. Do této skupiny se řadili zastupitelé místní a regionální samosprávy, poslanci, senátoři a europoslanci. Do prezidentských voleb se kvalifikovalo deset kandidátů:

Druhé kolo.

Do druhého kola postoupil z prvního místa socialista Hollande následován úřadujícím pravicovým prezidentem Sarkozym. Ten žádal o tři televizní debaty, které Hollande odmítl, a proto se uskutečnila jediná plánovaná ve středu 2. května. Vysílaly ji stanice TF1 a France 2. V rolích moderátorů se představili Laurence Ferrariová a David Pujadas. Během debaty došlo k několika vzájemným střetům. Levicový kandidát obvinil soupeře z rozdělování Francouzů a prohlásil, že by byl prezidentem zachovávajícím sociální spravedlnost, usilujícím o hospodářskou obnovu a jednotu národa. Sarkozy napadl naopak protikandidáta v otázce exekutivní praxe, když řekl, že Hollandovým nedostatkem je chybějící zkušenost s vedením vlády, což jej diskvalifikuje pro řízení páté největší světové ekonomiky v době krize.  Od zisku prezidentské nominace v říjnu 2011 Hollande dlouhodobě vedl předvolební průzkumy. Přesto na konci března 2012 průzkumy vykázaly těsné vedení Nicolase Sarkozyho.  V pořadí třetí po prvním kole Marine Le Penová nepodpořila ani jednoho z kandidátů, když vyjádřila touhu odevzdat prázdný lístek a vyzvala své voliče, aby se rozhodli podle vlastního uvážení. Další neúspěšný uchazeč François Bayrou pak 3. května sdělil, že by volil Hollanda. Pravicově orientovaná německá spolková kancléřka Angela Merkelová pronesla, že na Hollandovi neviděla nic „normálního“, navzdory jeho snahám se tak prezentovat, a podpořila kandidaturu Sarkozyho. Oficiální část kampaně byla ukončena v pátek 4. května a druhé kolo proběhlo v neděli 6. května, respektive v zámořských regionech již 5. května.  Belgická média a Agence France-Presse v podvečer 6. května 2012 oznámila, že vítězem voleb by se měl podle prvních oficiálních výsledků stát socialista François Hollande se ziskem 52,6 % hlasů. Ve večerních hodinách byl zisk vítěze upřesněn na 51,67 % hlasů.  Hollande učinil první povolební projev ve svém volebním obvodě, v městě Tulle, kde zastával sedm let úřad starosty. Sarkozy následně oznámil, že přijímá porážku s plnou odpovědností a Unii pro lidové hnutí nepovede jako lídr do červnových parlamentních voleb.

Volby prezidenta Francie 2012 (francouzsky "L'élection présidentielle française de 2012") se uskutečnily ve dvoukolové formě. Výsledkem bylo zvolení nejvyššího ústavního činitele Francie – prezidenta republiky, na pětileté funkční období 2012–2017.

A presidential election was held in France on 22 April 2012 (or 21 April in some overseas departments and territories), with a second round run-off held on 6 May (or 5 May for those same territories) to elect the President of France (who is also "ex officio" one of the two joint heads of state of Andorra, a sovereign state). The incumbent Nicolas Sarkozy was running for a second successive and, under the terms of the constitution, final term in the election.


Život.

Flavius Theodosius pocházel z malého města Cauca (dnešní Coca), nacházejícího se v hispánské provincii Gallaecia. Jeho otec se pravděpodobně jmenoval Honorius a se svojí manželkou Thermantií měl syny Honoria a Theodosia. Theodosius starší vyznával křesťanství a patřil k vyšším vrstvám místního obyvatelstva.  Císař Valentinianus I. ho v roce 368 poslal do Sasy a Pikty ohrožované Británie, kde jako "comes Britanniarum" odrazil útoky barbarů, reorganizoval místní správu a vojsko a urovnal neklidné poměry na ostrově. Na této výpravě ho doprovázel jeho syn Theodosius a zřejmě také pozdější uzurpátor Magnus Maximus. Po návratu do Galie Theodosius povýšil do hodnosti generála jezdectva ("magister equitum"). V roce 370 se vypravil proti Alamanům, nad nimiž dosáhl vítězství a získal četné zajatce.  Roku 373 byl vyslán do severní Afriky potlačit povstání maurského náčelníka Firma. Theodosius krátce po svém příchodu sesadil mocného a zkorumpovaného velitele Romana a po dvou letech bojů, během nichž si krutostí zjednal autoritu, zdolal kmeny v Mauretánii. Nedlouho po tomto úspěchu byl však zadržen, uvězněn v Kartágu a počátkem roku 376 popraven. Důvody jeho popravy nejsou známy, nicméně předpokládá se, že souvisely se soupeřením mocenských skupin v Itálii vyvolaném Valentinianovou náhlou smrtí v listopadu 375.  Jeho syn Theodosius se musel odebrat na rodinné statky v Gallaecii. Ale již o dva roky později, po římské porážce v bitvě u Adrianopole, ho císař Gratianus pověřil velením v Illyriku a v lednu 379 ho učinil svým spoluvládcem. Poté, co se mladší Theodosius domohl vlády, postaral se o očištění otcovy památky.

Flavius Theodosius († 376), případně Theodosius starší, byl vysoce postavený římský velitel a otec císaře Theodosia I. Z pověření Valentiniana I. vedl tažení v Británii a později bojoval s Alamany a v Mauretánii.

Count Theodosius (, died 376) was a senior military officer serving Emperor Valentinian I and the Western Roman Empire. He is also known as Flavius Theodosius and as Theodosius the Elder to distinguishing him from his son, Emperor Theodosius I. He was granted the title of "Comes Rei Militaris per Britanniarum" (Commander of the Troops of the Diocese of the Britains) by the Emperor Valentinian for his work there; putting down the Great Conspiracy (367–368). After restoring order in Britain he returned to mainland Europe and fought against the Alemanni; as Valentinian's Magister Equitum (Master of Horse) he successfully invaded Alamannic territory (371 or 370). In 372 Theodosius led a successful campaign against the Sarmatians. In the same year Firmus, a Mauritanian prince, rebelled against Roman rule. Theodosius was sent to Africa and in two hard-fought campaigns (373–374) put down the insurrection. In 376, after the death of emperor Valentinian, he was arrested and executed, presumably as he was seen as a threat to the new western emperors Gratian and Valentinian II.


Dějiny.

První obchod v Anglii byl založen na Broad Street v Oxfordu a začala ho provozovat charitativní organizace Oxfam v prosinci roku 1947. Nicméně jako nekomerčně výdělečný byl ve skutečnosti první Červený kříž, který zahájil charitativní prodej v 17 obchodech Old Bond Street v Londýně již v roce 1941. Příčinou byla 2. světová válka a s tím související hmotná nouze obyvatel. Po dobu trvání války provozoval Červený kříž 200 stálých charitativních obchodů a asi 150 obchůdků dočasných. Licence vydané Board of Trade zaručovaly, že veškeré zboží nabízené k prodeji v těchto prvních second handech byly dary. Nákup pro zpětný prodej byl zakázán. Celý výtěžek z prodeje musel být předán vévodou z Gloucesteru Červenému kříži a St. John fondu. Prostory pro tyto obchůdky bývaly obvykle zapůjčeny bez nájemného a v některých případech majitelé hradili náklady na vytápění a osvětlení.  Dnes putuje oblečení věnované na charitativní účely nebo sebrané v rámci recyklace textilií do specializovaných třídíren, tam je dezinfikováno a poté prodáváno v rámci četných velkoobchodů. V mnoha případech tak jeho prodej ztrácí svou charitativní funkci a jedná se o běžný výdělečný prodej. Mezi největší exportéry použitých oděvů v roce 2016 patřily USA, Velká Británie a Německo. Z těchto zemí pochází i většina oblečení prodáváného v českých second handech. Podle studie z roku 2014 stoupá i popularita second handů ve světě a většina zákaznic vnímá oblečení ze second handu jako identické nebo nijak horší kvality než oblečení nové.

Second hand obchody ve světě.

Anglie.

V Anglii jsou stále oblíbené kamenné obchody. Oxfam, jako provozovatel second hand obchodů tak jak je dnes známe, je zde nejpopulárnější. V síti Velké Británii má více než 700 obchodů.  Mnoho těchto obchodů také prodává knihy. Organizace Oxfam nyní provozuje více než 70 specializovaných knihkupectví Oxfam, což ji dělá také největším prodejcem použitých knih v Británii. Mezi další charitativní organizace se silným zastoupením v Británii patří YMCA a British Heart Foundation, Barnardos a Roy Castle Lung Cancer Foundation, Save the Children a Sue Ryder Care. Mnoho místních hospiců provozuje také charitativní obchody, a tím získávají další finanční prostředky na svůj provoz. Ve Velké Británii a Irsku existuje více než 9000 dobročinných obchodů.  „Standardní“ charitativní obchody prodávají kromě oblečení i knihy, hudbu a cetky (jako příbory a ozdoby). Některé obchody se specializují na určité zboží – např. vintage oblečení, nábytek, elektrické spotřebiče nebo CD a DVD nosiče. Second handy v České republice jsou zaměřené převážně na prodej použitých textilií z velkoskladů a třídíren Anglie. Ceny nejkvalitnějších textilií (tzv. cream), které je možno v Anglii zakoupit, atakují hranici až 10 GBP za kilogram. Téměř všechny charitativní obchody v Anglii neprodané oblečení (tj. nemoderní, znečištěné, poškozené) prodávají k dalšímu zpracování.

USA.

V USA jsou obchody s použitým zbožím široce rozšířeny a odkazy na ně je možné najít po roce 2000 často i v pop-kultuře (například sitcom 2 socky nebo hudební interpret Macklemore). Běžně jsou označovány jako "trift store" a prodává se v nich často i použitý nábytek nebo knihy za zlomek původní ceny.  Nejznámější charitativní organizací zaměřenou na prodej použitého zboží je Goodwill. Organizace vznikla roku 1902 v Bostonu. Její zakladatel reverend E. J. Helms začal sbírat poškozené oblečení a domácí potřeby v bohatších částech města, poté je předával chudým občanům, kteří je za mzdu opravovali a zboží bylo následně darováno právě těmto lidem nebo přeprodáno. Dnes Goodwill přesahuje hranice USA a Kanady, jeho cílem je především umožnit zaměstnání a rozvoj různě znevýhodněným lidem - do roku 2017 se jich společnosti podařilo zaměstnat přes 288 tisíc.

Nizozemsko.

V Nizozemsku operuje početná skupina obchodů s použitým zbožím pro domácnost (včetně elektroniky či ošacení). Všechny tyto obchody mají v názvu "Kringloop" neboli v překladu uzavřený kruh. Strategie těchto obchodníků spočívá v bezplatném odvozu použitých produktů od dárců, aby je pak nabídli ve svých prodejních prostorách za rozumné ceny zájemcům jak z řad nemajetných občanů, tak i sběratelům starožitností.

Second hand v překladu z angličtiny znamená „z druhé ruky“. V českých podmínkách však toto slovní spojení zdomácnělo v jeho původní anglické verzi a označují se jím především obchody s použitým ošacením, jinak též přezdívané „sekáče“. Trend levného oblečení z druhé ruky do ČR přišel počátkem devadesátých let 20. století, kdy přebývající použité ošacení určené původně pro charitativní účely v západních evropských státech bylo zištně prodáváno v českých zemích. V současnosti se již neomezují jen na kamenné prodejny, objevují se i second hand eshopy, některé firmy vytvářejí i second handové řetězce.

A secondhand or used good is a piece of personal property that is being purchased by or otherwise transferred to a second or later end user. A "used" good can also simply mean it is no longer in the same condition as it was when transferred to the current owner. When the term "used" means that an item has expended its purpose (such as a used diaper), it is typically called garbage, instead.


Popis.

Tanycyty jsou bipolární protáhlé buňky. Jejich apikální konec, který se dotýká mozkomíšního moku, je obalen množstvím mikroklků, různé cytoplazmatické výběžky a jednu nebo dvě cílie. Golgiho aparát je také protáhlý, cytoplazma obsahuje málo ribozomů, prakticky postrádá hrubé endoplazmatické retikulum a obsahuje několik tukových kapének. Dobře detekovatelné jsou jejich výběžky, které jsou plné mikrotubulů, intermediálních filament a množstvím podlouhlých mitochondrií.  Klasické ependymální buňky jsou propojeny vodivými spoji (gap junctions), tanycyty mezi sebou komunikují skrz těsné spoje (tight junctions).

Funkce.

Tanycyty hrají důležitou roli v usnadnění přenosu hormonů a jiných substancí v mozku. Jejich dlouhé výběžky jim umožňují přenos hormonů přímo ze III. komory do specifické části neurohypofýzy zvané eminentia mediana. Hormony syntetizované neurosekrečními buňkami (rozkládajícími se od hypothalamu až do neurohypofýzy) jsou skrze tanycyty transportovány do mozkomíšního moku III. mozkové komory.  β tanycyty jsou polarizované transportní buňky zodpovědné za pohyb molekul z mozkomíšního moku do portálního oběhu. Absorpce molekul v tanycytech je zprostředkována klathrin-dependentní a kaveolin-dependentní endocytózou. Klathrin je přítomný na pólech buněk mozkové komory a prakticky chybí na pólech bazálních buněk (což polaritu buněk dokazuje). Tanycyty jsou spojeny s mnoha neuroendokrinními mechanismy tím, že jsou schopny produkovat také enzymy. V mozkomíšním moku nacházíme mnoho enzymů zodpovědných za syntézu steroidních sloučenin.  V krysím modelu byla nalezena 5a-reduktáza, která je zodpovědná za konverzi testosteronu a progesteronu na dihydrotestosteron a dihydroprogesteron. Enzymy tyroxin-jodid-peroxidasa (deiodinasa) typu I a II je schopna změnit konformaci T3 (trijodtyronin) na T4 (tyroxin) a tak aktivovat tento hormon brzlíku. Jodid-peroxidasa typu II má v CNS převahu a nachází se ve všech typech tanycytů, v cytoplazmě. Výzkumy naznačují, že jodid-peroxidasa typu II má důležitou roli v lokálním přístupu T3 do hypothalamu a dalších částí CNS přes mozkomíšní mok.  Při laboratorních testech byly v potkanech tanycyty transplantovány do jejich poškozené míchy a prokázala se jejich podpora regenerace poškozených axonů.

Morfologie.

Tanycyty mají některé stejné vlastnosti jako gliové buňky a astrocyty. Jejich tvar a poloha naznačovala, že jde o radiální gliové buňky, které zůstávají v hypothalamu po celý život. Díky některým vlastnostem se ale tanycyty dají od radiálních gliových buněk odlišit. Tanycyty v potkanech se začínají vyvíjet v posledních dvou dnech březosti a pokračují ve vývoji ještě jeden měsíc po porodu, kdy se plně diferencují. Naproti tomu radiální gliové buňky jsou klíčovou komponentou v embryotickém mozku.

Typy tanycytů.

Rozlišujeme 4 výrazně se odlišující subtypy tanycytů (v modelu potkana), každý má jinou charakteristiku jako poloha, prostorová orientace, morfologie, cytochemie, ultrastruktura a určité funkce. Tyto subtypy se označují jako α1, α2, β1 a β2. α tanycyty se nachází na spodní a zevní stěně třetí komory, zatímco β tanycyty jsou na její bázi v úzkém spojení s eminentia mediana.  α tanycyty tedy vyplňují mezeru mezi lumen třetí komory s cévami středního hypothalamu, β tanycyty představují anatomické spojení mezi komorovým mozkomíšním mokem a portální krví. β2 tanycyty vytvářejí bariéru mezi mozkomíšním mokem a neuropily (spojovací výběžky neuronů) v eminentia mediana. Jiná funkční odlišnost je v tom, že oba α tanycyty i β1 tanycyty obsahují glukosa-1 přenašeče, zatímco β2 tanycyty ne. β1 tanycyty také produkují vazebný protein pro růstový faktor podobný inzulínu, β2 tanycyty nikoliv.

Tanycyty (z řeckého "tanus" – protáhlý) jsou morfologicky specializované ependymální buňky nacházející se na bázi III. mozkové komory. Od ostatních ependymálních buněk se liší dlouhými výběžky a výraznými synaptickými částmi, kterými propojují mozkové kapiláry s neurony více vzdálenými od III. mozkové komory. Tanycyty také nemají cílie a jsou mezi sebou propojeny pomocí těsných spojů (tight junctions).

Tanycytes are special ependymal cells found in the third ventricle of the brain, and on the floor of the fourth ventricle and have processes extending deep into the hypothalamus. It is possible that their function is to transfer chemical signals from the cerebrospinal fluid to the central nervous system.


Příprava.

Často příprava směsi začíná základní omáčkou, jakou je například sofrito a končí finálním přidáním picada několik minut před ukončením přípravy jídla. Picada se užívá jako příměs nebo pro zahuštění a dává znamenitou finální chuť velkému množství receptů z masa, ryb, rýže, polévek, luštěnin či zeleniny. Existuje mnoho variant přísad. Nejběžnějšími jsou česnek (považovaný za téměř základní), šafrán (považovaný za základní mnoha kuchaři) a (nebo) petržel. Další možné přísady jako skořice, vařená játra (kuřecí nebo králičí), čokoláda, kmín, byliny a další koření jsou užívány zřídka. Picada se připravuje v moždíři a musí obsahovat základní triádu: mandle, chléb a kapalinu. Mandle jsou opražené a lze je nahradit ořechy (lískovými, piniovými, vlašskými) či kombinovat s jinými ořechy. Tvrdý, suchý chléb je rozdrcen v moždíři, může být opražený nebo okoralý či to mohou být chlebové kůrky, lze ho osmažit na pánvi na oleji či dokonce použít sladké sušenky nebo koláčky. Jako kapalina se obvykle používá horký masový vývar nebo jen horká voda.

Recept.

Typická příprava picada: Dejte do moždíře trochu soli, předejdete prokluzování, a čtyři stroužky česneku. Rozdrťte česnek a přidejte tucet pražených mandlí, tucet piniových oříšků, krajíc opraženého chleba a trochu šafránu. Vše rozdrťte dohromady, až vznikne "těsto". Můžete také přidat několik snítek petržele. Když je těsto homogenní, přidejte několik lžiček šťávy, která zbyla po vaření masa a promíchejte, až vznikne hustá omáčka. Asi deset minut před dokončením vaření vlijte omáčku rovnoměrně po celém povrchu pokrmu a nechte ji, až se spojí za nízké teploty s připravovaným pokrmem.

Historické pozadí.

Historicky je picada z mandlí doložena v katalánské kuchyni již od jejího útlého počátku. Objevuje se v nejstarších středověkých pojednáních. Sousední středomořské kuchyně, jako okcitánská nebo italská mají v podstatě podobné omáčky, například pesto.

Picada je jednou z charakteristických omáček a kulinářských technik v katalánské kuchyni. Není to samostatná omáčka jako majonéza nebo romesco, ale přidává se do jídla během vaření na dochucení.

Picada () is one of the characteristic sauces and culinary techniques essential to Spanish cuisine. The technique is typically found in the Spanish region of Catalonia and Valencia and subsequently Catalan cuisine and Valencian cuisine. It is not an autonomous sauce like mayonnaise or romesco, but it is added as a seasoning during the cooking of a recipe.


John Price (Modern Warfare).

V roce 1995 se dal k SAS jako jejich 141. člen. O rok později, v hodnosti poručíka, mu byla svěřena důležitá akce s kapitánem MacMillanem a to zabít v Černobylu obchodníka a teroristu Imrana Zakhaeva. Akce nebyla úspěšná a Price Zakhaevovi ustřelil ruku. MacMillan byl zraněn a Price ho odvedl do bezpečí. Ze Zakhaeva se potom stal muž s téměř neomezenou mocí. Price si proto dal Zakhaevovu smrt za svůj úkol. O několik let později mu byl svěřen voják John,Soap" MacTavish. Podnikli spolu několik důležitých akcí až skončili u toho že Soap zabil Zakhaeva. Jejich cesty se rozešly a do roku 2016 o Priceovi nikdo neslyšel. Price byl umístěn do vězení v Petropavlovsku odkud ho zachránila jednotka Task Force 141. Poté, co byli členové této jednotky zabiti v akci zrádcem generálem Sheperdem, složil Price novou ve které byl on, Soap a ruský zabiják Yuri. Společně se snažili dostat teroristu Makarova, který nastoupil na místo zabitého Zakhaeva. Jenže Soap zemře kvůli tomu, že byli s Yurim v budově, do které dal Makarov bombu a oni o tom nevěděli. Vyskočili z budovy a spadli asi z 30 nebo 20 metrové výšky a otevřou se mu staré rány, které mu udělal např. Sheperd a tak John „Soap“ MacTavish zemřel. John Price se na Makarova neuvěřitelně rozhněval. Udržuje spojení s americkými Delta Force. Když s Yurim a Pricem zaútočí na Makarova tak Yuri umírá. Price z posledních sil Makarovovi omotá kolem krku lano a pustí ho do nižšího patra. Makarovovi to zlomí vaz. Price si dává zasloužený doutník jako po každé akci.

Cpt. Price (Call of Duty).

Cpt. Price je dědeček Johna Price. Dělí je od sebe 70 let. Nejdříve byl v 6. výsadkové divizi britské armády. Poté se přidal k SAS. Nejvýznamnější byly ale jeho počiny v 7.obrněné divizi britské armády, kterou vedl. Důležité byly jeho mise u El-Alamienu. Bojoval také v Normandii. Umírá 27. října 1944 při útoku na německou bitevní loď Tirpitz.

Kapitán John Price a Kapitán Price jsou 2 fiktivní postavy z herní série Call of Duty. Postava Johna byla vytvořena podle vojáka Johna McAleese, postava Kapitána pravděpodobně také. Znakem Johna Price z MW jsou vousy a jungle klobouk (v Call of Duty 1 a 2 to byl knír a baret). John Price byl dabován Barry Sloanem. Cpt. Price byl dabován Michaelem Goughem. Postava Johna se objevila i ve francouzské úpravě Black Ops.

Captain John Price is a fictional character in the "Call of Duty" series. He is the main protagonist of the "Modern Warfare" sub-series being one of two characters to be featured in all of the games in the sub-series, the other being Nikolai. Price first ranked as a lieutenant, and served as a sniper under the orders of Captain MacMillan, participating in a mission to assassinate Ultranationalist Leader Imran Zakhaev in Pripyat, Ukraine in 1996. He was then promoted to a Captain and took charge of a Special Air Service squad, codenamed "Bravo Team", which included Captain John "Soap" MacTavish, before being held prisoner in a Russian gulag after "". After being rescued by Task Force 141 from the gulag, he was then assigned to Task Force 141 but was considered a war criminal after he and Captain MacTavish killed General Shepherd. He then participated in a joint operation with Delta Force's Team Metal, rescuing Alena Vorshevsky, and her father, the Russian President, after they had been kidnapped by Makarov and his forces, before tracking down and killing Makarov in a hotel.


Biografie.

Narodil se v Oděse v carském Rusku a podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde pracoval na stavbě silnic. Stal se členem Hagany, jejíž důstojnický kurz zakončil s vyznamenáním. V červnu 1924 údajně spáchal atentát na ultraortodoxního židovského vůdce Jacoba Israële de Haana, který měl v plánu ve spolupráci s arabskými státy rozvrátit židovské společenství v mandátní Palestině a chystal se britské vládě navrhnout, aby židovská ortodoxní společenství v Palestině nebyla podřízena autoritě světských židovských institucí. Vražda, kterou měl údajně v řadách Hagany provést Tehomi z rozkazu Jicchaka Ben Cviho, šokovala Evropu, ale vrah nebyl odhalen. O šedesát let později se novinářům podařilo dopátrat Tehomiho, který se ke svému činu veřejně přiznal v rozhovoru pro izraelskou televizní stanici.  V roce 1925 byl v rámci Hagany jmenován zástupcem velitele Jeruzalémského distriktu a v letech 1929 až 1931 působil jako velitel tohoto distriktu. Nepokoje z roku 1929, při nichž byly židovské osady napadány Araby, vedly v Haganě k rozbrojům, neboť část jejich příslušníků nesouhlasila s pasivním defenzivním postojem a žádala možnost odvetných akcí. To v důsledku vedlo k tomu, že Tehomi v roce 1931 z Hagany odešel, založil podzemní vojenskou organizaci revizionistického hnutí, známou jako Hagana Bet (dnes též Irgun či Ecel), a stal se jejím prvním velitelem. V roce 1937 se pokusil tyto dvě organizace opět sjednotit a spolu s částí stoupenců z Irgunu přešel zpět do Hagany, nicméně ne všichni následovali jeho příklad. Irgun posléze podnikal útoky jak proti Arabům, tak proti Britům.  Ke konci svého života žil ve Spojených státech a v Hongkongu. Zemřel v roce 1991 v Los Angeles.

Avraham Tehomi (: אברהם תהומי, rodným jménem Avraham Zilberg; 1903 – 1991) byl první velitel revizionistické podzemní vojenské organizace Irgun a údajný vrah Jacoba Israële de Haana.

Avraham Tehomi (1903–1990), also Avraham T'homi, was a Jewish militant who served as a Haganah commander, and was one of the founders and first commander of the Irgun. He is best known for the assassination of Jacob Israël de Haan.


První výstup.

Ještě na počátku 20. století byla za nejvyšší vrchol Prokletje (albánsky "Bjeshkët e Nemuna") považována hora Shqelzen (Maja Shqelzen, 2400 m n. m.). Teprve až maďarský geolog F. Nopcsa, který v roce 1905 navštívil centrální část pohoří Prokletje, vyslovil názor, že nejvyšším vrcholem oblasti je Jezercë, ležící mezi průsmyky Qafa Pejes a Shtegu Denvet severně od vrcholu Radohima (albánsky "Maja e Radohimës", 2568 m n. m.). Měření, které F. Nopsca provedl v roce 1907 tuto domněnku potvrdilo.  Prvním, kdo vystoupil na vrchol a zanechal tam viditelné stopy, byli italští zeměměřiči v roce 1929. Když následně vystoupili na vrchol 26. července 1929 britští horolezci C. M. Sleeman, W. T. Elmslie a L. A. Ellwood, nalezli zde nedávno vybudovanou mohylu.

Přístup.

Na vrchol Maja e Jazercës lze vystoupit buď z jihovýchodu od vesnice Theti nebo ze severu, z Černé Hory kolem jezer ležích pod Maja e Jezercës. Výstupové cesty jsou technicky nenáročné, místy však poměrně exponované. Jsou řídce značeny červenými značkami či kamennými mužiky.

Příroda.

Samotná hora Jezercë se nevyznačuje mimořádným bohatstvím rostlinných a živočišných druhů - na rozdíl od celého pohoří Prokletje, kde se vyskytuje například na 2000 druhů rostlin, z nichž jsou více než dvě desítky endemické. Jedná se také o nejbohatší oblast z celé Evropy, pokud jde o počet druhů zde žijících motýlů. Existují proto snahy vytvořit přeshraniční národní park a zařadit pohoří Prokletje na seznam Světového přírodního dědictví UNESCO. Jižně od Jezercë se rozkládá Národní park Theth a východně pak Národní park Údolí Valbony.

Maja e Jezercës ( v překladu z albánštiny "Hora Jezerce", ) je nejvyšší hora pohoří Prokletije i celých Dinárských Alp. Dosahuje výšky 2694 m n. m. Jedná se o skalnatý vrchol tvořený dolomitickými vápenci. V období starších čtvrtohor bylo celé pohoří intenzivně zaledněno, což výrazně ovlivnilo tvářnost hory. Úbočí jsou tvořena karovými stěnami, pod severním úbočím je několik ledovcových jezer. Od nich také pochází název hory v srbštině - Jezerski vrh. Dnes už je pohoří zcela odledněno, je zde pouze několik malých sněžníků. Oblast patří ke srážkově nejbohatším v Evropě, a proto zde v zimě bývá vysoká sněhová pokrývka a četné laviny.

Jezerca Peak () is the highest peak in the entire Dinaric Alps, the second highest in Albania and the sixth highest in the Balkans, standing at above sea level. It is one of the toughest if not one the most dangerous climbs in the Albanian Alps. However, Maja Jezercë is the 28th most prominent mountain peak in the European continent.