Charakteristika.

Konfigurační soubor slouží k nastavení variabilních vlastností počítačových programů (nastavení aplikace, ale i operačního systému). Konfigurační soubory jsou většinou řádkově orientované, dají se považovat za jednoduché databáze. V konfiguračním souboru jsou typicky dvojice názvu příslušného nastavení a jeho hodnoty. Formát není nijak standardizován, avšak existují dobře známé formy, například soubor passwd, ve kterém jsou definováni uživatelé v unixových systémech nebo konfigurační soubor Apache HTTP Serveru. Pro zpracování (parsování) konfiguračních souborů existují různé knihovny, které programátorům zjednodušují jejich používání.

Správa konfiguračních souborů.

Konfigurační soubory jsou určeny k tomu, aby je uživatel nebo správce počítače mohl přímo měnit pomocí jakéhokoliv textového editoru, který pracuje s prostým textem. Obtížněji se s nimi pracuje pomocí programu, protože je nutné je netriviálně parsovat a zachovat nastavení, která do něj zapsal člověk (textový soubor není příliš vhodný ke strojovému zpracování). Přesto existují programy, které mají textové nebo grafické uživatelské rozhraní, pomocí kterého zjednodušují uživateli změnu konfiguračních souborů. Typicky je však přímou editací konfiguračního souboru k dispozici více možností nastavení programu, než pomocí použití grafického nástroje. Některé distribuce Linuxu se vymezují právě tím, že poskytují sofistikovaný konfigurační nástroj (např. Yast v SUSE nebo debconf pro Debian).

Načítání konfiguračního souboru.

Počítačový program čte konfigurační soubor při svém startu. Pro změnu jeho nastavení je pak nutné po úpravě konfiguračního souboru program ukončit a znovu spustit. Někdy je však vhodné, aby program uměl změnit své nastavení i za běhu bez přerušení svého běhu, což se hodí zejména pro různé démony, které běží na pozadí (bez přímé komunikace s uživatelem). Program proto může umožňovat znovunačtení konfiguračního souboru, ke kterému dojde typicky až po upozornění od uživatele (typicky pomocí signálu).

Unixové systémy.

V unixových operačních systémech existují stovky variant formátu zápisu konfiguračního souboru. Každá aplikace nebo služba může mít unikátní formát konfiguračního souboru. S vývojem programu se může formát konfiguračního souboru měnit, avšak nestává se to často. Konfigurační soubory jsou tradičně popsány v manuálových stránkách nebo jinou vhodnou formou (info, soubory README a podobně). V mnoha případech jsou s programem dodávány konfigurační soubory s výchozím nastavením důležitých voleb a obsahují rozsáhlou vnitřní dokumentaci ve formě komentářů přímo v konfiguračním souboru.  Programy v unixových systémech mají typicky globální konfigurační soubor v adresáři codice_1 (viz SUS, LSB apod.) a umožňují zároveň vytvořit uživatelskou konfiguraci v konfiguračním souboru umístěném v domácím adresáři uživatelů (typicky tzv. skrytý soubor začínající tečkou).

DOS.

Systém DOS používal ke konfiguraci především dva soubory s názvem CONFIG.SYS a AUTOEXEC.BAT, které byly využívány i v systémech Microsoft Windows pro DOS.

Microsoft Windows.

Od systému Windows 95 včetně celé řady Windows NT (tj. včetně Windows XP, Windows 7 atd.) je firmou Microsoft preferováno ukládání nastavení do binární datové struktury registru systému Windows uspořádané do stromu. Dřívější verze (Windows 3.0, Windows 3.1x) však používaly též textové konfigurační soubory (s příponou souboru codice_2 jako "inicializace"), které kvůli zpětné kompatibilitě přetrvaly až do současných verzí Windows.

IBM OS/2.

IBM OS/2 používá binární formát také s příponou codice_2, ale liší se od verzí Microsoft Windows. Obsahuje seznam seznamů netypovaných dvojic klíč-hodnota. Dva konfigurační soubory jsou určeny pro kontrolní nastavení (codice_4 a codice_5). Vývojáři aplikací si mohou vybrat, zda chtějí použít nebo vytvořit zvláštní konfigurační soubor pro své aplikace.

Konfigurační jazyky.

Pro konkretní popis zápisu konfiguračních souborů bylo vytvořeno mnoho jazykových specifikací. Např. skriptovací jazyk Lua, který je používán jako konfigurační jazyk v jiných programech. Dále pak všechny značkovací jazyky. Trend XML a YAML pro použití jako formát konfiguračního souboru lze částečně přičíst ke zvýšené popularitě Open source software a softwarových aplikací a knihoven nezávislých na platformě. Specifikace popisující tyto formáty jsou běžně k dispozici veřejnosti.

Konfigurační soubor je v informatice označení pro menší textový soubor, v němž je pomocí prostého textu zapsána konfigurace (tj. nastavení) počítačového programu. Struktura souboru a formát zápisu jednotlivých nastavení není nijak standardizován, záleží na tvůrci programu, který konfigurační soubor používá. Používá se však typicky angličtina a znaková sada ASCII (v dnešních unixových systémech často UTF-8).

In computing, configuration files (commonly known simply as config files) are files used to configure the parameters and initial settings for some computer programs. They are used for user applications, server processes and operating system settings.


Děj.

Učitel na střední škole Rainer Wenger má během projektového týdne probírat se studenty autokracii. Studenti nevěří, že v moderním Německu se může prosadit diktatura, a tak se Wenger rozhodne začít experiment, který má ukázat, jak snadno mohou být masy manipulovány. Úvod filmu ukazuje Wengera jako anarchistu a na projektový týden se snaží získat i téma anarchie, ale ředitel ho odmítne. I tak se ale svého tématu chopí s nadšením a získá plnou pozornost studentů.  Wenger začne požadovat, aby ho všichni studenti oslovovali "pane Wengere" místo obvyklého "Rainere", změní zasedací pořádek tak, aby všichni byli čelem k tabuli a posadí studenty s horšími známkami vedle studentů s lepšími známkami, aby se tak od sebe učili a jako celek byli lepší. Když chce některý student říci něco nahlas, musí se přihlásit a postavit se. Jejich odpovědi musí být krátké a předem promyšlené. Wenger studentům ukáže efekt společného pochodování ve stejném rytmu. Motivuje je tím, že tak mohou opravdu naštvat třídu, která je pod nimi (třída zabývající se anarchií).  Dalším krokem je název. Třída se rozhodne pro "Vlna" (v originále "Die Welle"). Všichni členové skupiny musí nosit bílé košile a džíny, aby se tak odstranila rozdílnost a individualita. Skupina si také vytvoří společný pozdrav. Dvě dívky Karo a Mona proti činnosti skupiny začnou protestovat. Tři chlapci předtím třídu opustili, ale dva z nich se pak vrátili. Ze třídy pak odejde také Mona, která je znechucená tím, jak její spolužáci přijímají fašismus. Členové Vlny pak začnou sprejovat jejich logo na budovy po městě, mají party, kam mohou pouze členové Vlny a začnou ostrakizovat a trápit ty, co nejsou v jejich skupině.  Student Tim začne být skupině velmi oddaný, protože se konečně stal přijímaným členem školní studentské komunity. Po diskuzi o tom, jak velké nadnárodní korporace nemají zodpovědnost za své činy, zničí své značkové oblečení. Tim se pak ukáže u Wengerova domu a nabízí mu, že se stane jeho bodyguardem. Wenger ho pozve dál na večeři, ale ochranu odmítá. To přinese další zátěž do vztahu Wengera s jeho ženou, která se domnívá, že experiment zašel již příliš daleko. Wenger nakonec Tima ze svého domu vyhodí, ale ráno zjistí, že student spal u jeho dveří.  Karo pokračuje ve svých snahách odhalit akce Vlny, čímž vyvolá odpor u mnoha členů Vlny, kteří požadují, aby s tím její přítel Marco něco udělal. Během jejich konfrontace se Marco rozčílí a Karo udeří, což Marca přesvědčí, že experiment se vymkl kontrole. Marco požádá Wengera, aby experiment ukončil. Wenger mu řekne, aby to nechal na něm, a svolá setkání všech členů Vlny do auditoria.  Na setkání nechá Wenger zamknout dveře a začne rozvášňovat studenty, říká, že ovládnou Německo a věci změní, aby byly takové, jaké mají být. Všichni studenti jásají a tleskají. Marco vstane a mluví proti akcím Vlny, a tak ho Wenger označí za zrádce a chce, aby ho ostatní dovedli na pódium. Když čtyři chlapci Marca na pódium přivedou, učitel je konfrontuje s jejich činy. Zeptá se jich, jak daleko by byli schopni zajít, jestli by byli schopni chlapce zabít. Připomene studentům jejich tvrzení, které stálo na začátku Vlny - že diktatura není v moderním Německu možná. Většina studentů vypadá, že cítí hanbu a lítost, když si uvědomí, že se účastnili na něčem takovém. Tim ale věří, že Vlna je vše, co má, a tak nechce dopustit její konec. Než se sám zastřelí, střelí jednoho studenta.  Film končí, když je Wenger vzat policií do vazby a dívá se na trápení, které jeho experiment přinesl.

Předloha.

Film byl inspirován sociálním experimentem nazvaným ""Třetí vlna"", který v roce 1967 provedl na střední škole v kalifornském Palo Altu pětatřicetiletý učitel dějepisu Ron Jones. Na rozdíl od filmu neskončil experiment střelbou a zásahem policie. Ron Jones byl ze školy vyloučen. V roce 1981 experiment popsal Morton Rhue v knize "Vlna". Roku 1984 vyšla v Německu, kde se prodalo 2,5 milionu výtisků. Kniha se stala povinnou četbou na některých amerických školách, v Německu a v Izraeli. Byla předlouhou i k tomuto filmu.

Incident v Rakousku.

Film "Náš vůdce" byl rakouským ministerstvem školství doporučen jako pedagogická pomůcka pro výuku o totalitarismu. V roce 2018 došlo na střední škole v burgenlandském městě Zurndorf k incidentu, kdy po promítání filmu někteří žáci napodobovali společenství "Vlny" a případ musela řešit policie. Promítání na školách v Burgenlandu bylo zastaveno.

Recenze.

Film byl hodnocen nadprůměrně, v dubnu 2020 získal v Česko-slovenské filmové databázi 82 %.

Náš vůdce (v německém originále Die Welle) je německý film z roku 2008 režiséra Dennise Gansela založený na knize "The Wave", která byla inspirovaná sociálním experimentem The Third Wave.

Die Welle (The Wave) is a 2008 German socio-political thriller film directed by Dennis Gansel and starring Jürgen Vogel, Frederick Lau, Jennifer Ulrich and Max Riemelt in the leads. It is based on Ron Jones' social experiment The Third Wave and Todd Strasser's novel, "The Wave". The film was produced by Christian Becker for Rat Pack Filmproduktion. It was successful in German cinemas, and after ten weeks, 2.3 million people had watched it.


Život.

Původ a mládí.

Ludvík se narodil jako druhý syn z jedenácti dětí portugalské královny Marie II. a jejího manžela Ferdinanda II. Podobně jako ostatním dětem královského páru se mu dostalo vynikajícího vzdělání, byl nadaným básníkem a chtěl se věnovat vědě. Neměl žádné politické ambice, což se však změnilo, když jeho starší bratr, portugalský král Petr V. roku 1861 zemřel.

Král.

Petr V. v roce 1861 podnikl cestu po Portugalsku, zasaženém epidemií horečnaté nemoci; král a dva jeho mladší bratři, infant Jan a infant Ferdinand, během cesty onemocněli. Nejdříve – 6. listopadu – zemřel Ferdinand, o pět dní později, 11. listopadu, ho následoval sám král ve a šest týdnů po něm, 27. prosince, podlehl nemoci i třetí bratr Jan.  Protože se Pedro V. po smrti své předčasně zesnulé manželky Stefanie znovu neoženil a neměl potomků, na trůn po něm nastoupil jeho následník, mladší bratr Ludvík.  Ludvíkovo panování je charakterizováno sérií změn vlád, tvořených buď liberály nebo konzervativci. Portugalsko v té době ve srovnání s ostatními evropskými zeměmi, především s Británií, zaostávalo po stránce stability, ekonomiky, edukace, technického vývoje aj. Co se týče zahraničních záležitostí, roku 1875 v důsledku belgických aktivit pozbylo Portugalsko území dnešní Angoly a Mosambikem.  Ludvík byl ovšem především člověk oddaný vědě. Jeho největším zájmem byla oceánografie. Velkou část svého majetku věnoval na financování výzkumných lodí určených k poznávání bohatství živočišných druhů světových oceánů. Byl iniciátorem vzniku jednoho z prvních světových akvárií v Lisabonu, jež bylo otevřeno i veřejnosti (byla v něm umístěna i desetimetrová krakatice). Byl jediným portugalským králem, který velel válečné lodi. Jeho vášeň pro lodě a moře vyústila v založení "Muzea námořnictví" v Lisabonu. Svou vášeň pro vědy a nové poznatky přenesl i na své dva syny.

Manželství, potomci.

6. října roku 1862 se oženil s italskou princeznou Marií Piou Savojskou (1847–1911), dcerou italského krále Viktora Emanuela II. a jeho manželky Adelheid Rakouské. Z manželství se narodili dva synové:

Ludvík I. Portugalský (31. říjen 1838 – 19. říjen 1889, Lisabon; celým jménem "Luís Filipe Maria Fernando Pedro de Alcântara António Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis João Augusto Júlio Valfando de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança"), zvaný "Dobrý" nebo "Populární" byl v letech 1861 až 1889 králem Portugalska. Pocházel z dynastie Braganza-Sasko-Koburské.

Dom Luís I (31 October 1838 in Lisbon – 19 October 1889 in Cascais), known as The Popular (Portuguese: O Popular) was a member of the ruling House of Braganza, and King of Portugal from 1861 to 1889. The second son of Queen Maria II and her consort, King Ferdinand, he acceded to the throne upon the death of his elder brother King Pedro V.


Vítězové.

Vítězem mužské dvouhry se stal první nasazený Rafael Nadal, který ve finále přehrál Federera ve čtyřech setech, čímž si udržel pozici světové jedničky o 45 bodů před Djokovićem. Vyrovnal tak Borgův rekord šesti titulů v otevřené éře tenisu. Předchozích titulů dosáhl v letech 2005–2008 a 2010.  Vítězkou ženské dvouhry se stala Číňanka a šestá nasazená Li Na, která ve finále porazila obhájkyni titulu Francescu Schiavoneovou ve dvou setech 6–3, 7–6. Stala se tak historicky vůbec prvním tenistou z asijské země, jenž dokázal vyhrát dvouhru na jakémkoli grandslamu.  Vítězem mužské čtyřhry se stal druhý nasazený bělorusko-kanadský pár Max Mirnyj a Daniel Nestor, který ve třech finálových setech porazil nenasazenou kolumbijsko-argentinskou dvojici Juan Sebastián Cabal a Eduardo Schwank. Nestor tak obhájil titul a získal třetí vítězství (předchozí výhry 2007, 2010), stejně tak pro Mirného se jednalo o třetí trofej (předchozí výhry 2005, 2006).  Vítězem ženské čtyřhry se stal český nenasazený pár Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká, který ve finále porazil sedmou nasazenou indicko-ruskou dvojici Sania Mirzaová a Jelena Vesninová po setech 6–3, 6–4. Obě hráčky tak získaly první grandslamový titul.  Vítězem smíšené čtyřhry se stal australsko-americký nenasazený pár Casey Dellacquová a Scott Lipsky, který ve finále přehrál první nasazenou slovinsko-srbskou dvojici Katarina Srebotniková a Nenad Zimonjić po setech 6–7, 6–4 a v rozhodujícím vítězném supertiebreaku 10–7. Pro oba tenisty je to první grandslamový titul v seniorské kategorii.

Čeští tenisté.

Výkony.

Do soutěží dvouher nastoupili čtyři muži a deset žen z České republiky.  Nasazená šestka Tomáš Berdych podlehl již v prvním kole francouzskému kvalifikantovi a 140. hráči světa Stéphanu Robertovi, když vedl dva nula na sety a v pátém měl mečbol. Nezopakoval tak loňské semifinále a ztrátou bodů klesl po turnaji na sedmé místo žebříčku ATP. V mužském singlu se nejdále probojoval kvalifikant Lukáš Rosol, který ve druhém kole přešel po pěti sadách přes světovou osmičku Jürgena Melzera. Ve třetím pak nestačil na Argentince Juana Ignacia Chelu.  Mezi ženami do druhého kola postoupily tři hráčky z deseti, a to nasazená devítka Petra Kvitová, Lucie Šafářová a Lucie Hradecká. V něm byla úspěšná pouze Kvitová, která porazila Číňanku Ťie Čengovou. Její cesta skončila v osmifinále na raketě krajanky Čengové, když prohrála s turnajovou šestkou a vítězkou tohoto grandslamu Li Na, přestože v rozhodující sadě vedla 3:0, ale následně ztratila šest gamů v řadě.  V mužské čtyřhře nejdále do třetího kola došla čtrnáctá nsazená česko-slovenská dvojice František Čermák a Filip Polášek.  Nejlepšího výsledku na turnaji dosáhl nenasazený pár v ženské čtyřhře Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká, který soutěž vyhrál. V celém turnaji dvojice neztratila ani jeden set. V úvodním kole přešla přes turnajové osmičky Benešovou a Záhlavovou-Strýcovou, ve čtvrtfinále zdolala druhý nasazený pár Peschkeová a Srebotniková, v semifinále pak trojky Kingovou se Švedovovou a ve finále dominovala nad sedmičkami turnaje Mirzaovou a Vesninovou, když zvítězila po setech 6–4, 6–3. V deblovém žebříčku WTA se posunuly obě hráčky na své maximum, když 6. června Hlaváčková figurovala na 18. a Hradecká pak na 20. místě.  Ve smíšené čtyřhře se do čtvrtfinále probojoval sedmý nasazený česko-indický pár Iveta Benešová a Leander Paes, v němž nestačil na jedničky Srebotniková a Zimonjić.

Další finále soutěží.

Junioři.

Dvouhra juniorů.

Bjorn Fratangelo – Dominic Thiem, 3–6, 6–3, [10–8]

Dvouhra juniorek.

Ons Jabeurová – Mónica Puigová, 7–6, 6–1

Čtyřhra juniorů.

Andrés Artuñedo / Roberto Carballes – Mitchell Krueger / Shane Vinsant, 5–7, 7–6, [10–5]

Čtyřhra juniorek.

Irina Chromačevová / Marina Zaněvská – Viktoria Kanová / Demi Schuursová, 6–4, 7–5

Vozíčkáři.

Mužská dvouhra vozíčkářů.

Maikel Scheffers – Nicolas Peifer, 7–6, 6–3

Ženská dvouhra vozíčkářek.

Esther Vergeerová – Marjolein Buisová, 6–0, 6–2

Mužská čtyřhra vozíčkářů.

Shingo Kunieda / Nicolas Peifer – Robin Ammerlaan / Stefan Olsson, 6–2, 6–3

Ženská čtyřhra vozíčkářů.

Esther Vergeerová / Sharon Walravenová – Jiske Griffioenová / Aniek van Kootová, 5–7, 6–4, [10–5]

Legendy.

Čtyřhra mužských legend pod 45 let.

Fabrice Santoro / Todd Woodbridge – Arnaud Boetsch / Cédric Pioline, 6–2, 6–4

Čtyřhra mužských legend nad 45 let.

Guy Forget / Henri Leconte – Andrés Gómez / John McEnroe, 6–3, 5–7, [10–8]

Čtyřhra ženských legend.

Lindsay Davenportová / Martina Hingisová – Martina Navrátilová / Jana Novotná, 6–1, 6–2

Prize money.

Celkový rozpočet grandslamu činí 17 520 000 €. Částky ve čtyřhrách jsou uváděny na pár.

Divoké karty.

Následující hráči obdrželi od organizátorů divoké karty do hlavní soutěže:

Kvalifikanti.

Následující hráči si zajistili účast v hlavní soutěži z kvalifikace:

Mužská dvouhra.

Následující hráči postoupili jako tzv. šťastní poražení (LL; Lucky losers):

Ženská dvouhra.

Následující hráčka postoupila jako tzv. šťastná poražená (LL; lucky loser):

French Open 2011 byl 110. ročník významného tenisového turnaje, který se konal ve dnech 22. května až 5. června, kvalifikace byla hrána od 17. května. Šlo o druhý grandslamový tenisový turnaj sezóny, jediný hraný na antuce. Uskutečnil se tradičně na dvorcích Rolanda Garosse v Paříži.

The 2011 French Open was a tennis tournament played on outdoor clay courts. It was the 115th edition of the French Open, and the second Grand Slam event of the year. It took place at the Stade Roland Garros in Paris, France, from 22 May to 5 June 2011.


121 DA.

Mazda 121 byla v Evropě představena roku 1987, vůz byl ale vyráběn již od roku 1985 jihokorejskou automobilkou Kia jako Ford Festiva, Mazda Festiva nebo Kia Pride. Jeho výroba byla ukončena roku 1991.  Vybavení Mazdy 121 bylo poměrně chudé (nebyl posilovač řízení či elektrické ovládání oken), zákazníky si však získal kvůli dobře navrženému prostoru uvnitř vozu. Přes své kompaktní rozměry bylo dost místa i na zadních sedadlech. Toho bylo dosaženo díky posuvným zadním sedadlům, které se uzpůsobovaly velikosti cestujících i velikosti zavazadlového prostoru.  Mazda 121 DA byla k dispozici i se skládací plátěnou střechou.

121 DB.

Mazda 121 DB, která byla vyráběna od roku 1991 do roku 1996, byla vyvíjena v Mazdě. Nebyl to hatchback, jako ostatní generace tohoto vozu, ale sedan. Pro kulatou karoserii se vozu přezdívalo „vejce“ nebo „bubble car“ („bublinové auto“). Podle projektu neměl mít žádné hrany, což se nakonec z velké části podařilo.  Na rozdíl od předchozí generace, výbava byla mnohem lepší. Existovaly verze s elektrickým stahováním oken, s klimatizací a s centrálním zamykáním. Ve výrobě byl i vůz s plátěnou střechou, stejně jako dříve.

121 JASM/121 JBSM.

Od roku 1996 Mazda vyráběla model 121 JASM (pětidveřový) nebo 121 JBSM (třídveřový), jednalo se opět o společný vývoj s Fordem. Byl to de facto Ford Fiesta čtvrté generace. Jedinými rozdíly bylo logo automobilky, mřížka chladiče a ozdobná plastová lišta na zadní části vozu. Technicky jsou vozy zcela identické.  Roku 2001 prošla Mazda 121 faceliftem ale změny nebyly moc výrazné.  Oproti Fiestě nezaznamenala příliš velký obchodní úspěch, nakonec ji roku 2003 nahradila Mazda2.

Mazda 121 byl malý osobní automobil vyráběný japonskou automobilkou Mazda mezi lety 1988 a 2003. Jednalo se o různé modely automobilů exportované do Evropy pod tímto jménem.

The Mazda 121 name has been used on a variety of Mazda automobiles for various export markets from 1975 until 2002:


Situace.

Keguelenovy ostrovy se nacházejí v jižním cípu Indického oceánu, téměř až na hranici s Jižním oceánem. Jsou tvořeny asi 300 ostrovy, z nichž největší, Grande Terre má rozlohu 6675 km2, čímž zabírá asi 92 % plochy celého souostroví. Nejbližší světadílem je Antarktida vzdálená přibližně 2000 km, Austrálie je pak ve vzdálenosti 4800 km. Nejbližším místem od Kerguelenových ostrovů jsou neobydlené ostrovy Heardův ostrov a McDonaldovy ostrovy ležící ve vzdálenosti 440 km. Tyto neobydlené ostrovy jsou již australským územím.  Na jihovýchodním pobřeží ostrova Grande Terre v zátoce Morbihan (Golfe du Morbihan), která je sice rozlehlá, ale plná několika větších a mnoha menších ostrůvků, je umístěna vědecká základna s názvem Port-aux-Français. Bližší umístění udávají koordináty 49° 21" jižní zeměpisné šířky a 70° 13" východní zeměpisné délky.  Přestože stanice se nachází v oblasti kde ještě oceán nezamrzá a v okolí neplují ledové kry, projevuje se zde blízkost antarktické konvergence, v nichž dochází v Západním příhonu k míšení studených vod Jižního moře s teplejšími vodami Indického oceánu. Průměrná letní teplota v blízkosti mořské hladiny je +7 a zimní +2 °C. Na celém ostrově bývá větrno, běžně zde vítr dosahuje rychlostí 50 km/h a při častých vichřicích 150 až 200 km/h. Mořská hladina je často rozbouřená. Téměř po 300 dnů v roce zde prší, padá sníh s deštěm nebo sněží, průměrná vlhkost vzduchu je zde dosahuje okolo 80%.

Historie.

Před závěrem druhé světové války vznesli spojenci návrh na zřízení meteorologické stanice pro monitorování zdejšího počasí, jako předpoklad jeho úspěšného předpovídání. Po konferenci Mezinárodní meteorologické organizace (IMO) v roce 1947 Francie přislíbila vytvořit zde trvalé pozorovací stanice, chtěla takto opět potvrdit svou svrchovanost nad touto oblastí.  Dne 11. prosince 1949 dorazila do zátoky Morbihan u poloostrova Courbet prvá průzkumná mise, které velel Pierre Sicaud. Začal pozemní průzkum, který měl za úkol vybrat vhodné místo na zřízení stanice. Ta měla být pokud možno chráněna před větry, s přístavištěm i s výhledem na zřízení letiště. Dne 16. prosince 1949 bylo rozhodnuto o místě pro budoucí tábor, který dostal jméno Port-aux-Français. V pondělí 19. prosince začalá stavba stanů a chat, včetně stěhování rozhlasové a meteorologické stanice. Obě stanice byly v provozu od 1. ledna 1950 do 8. dubna 1950, kdy obsluha stanic dočasně odplula do Francie. Dne 3. ledna 1951 se Pierre Sicaud do Port-aux-Français vratil s novou posádkou. Od té doby je stanice v provozu nepřetržitě.

Vědecká činnost.

Zatěžkávací zkoušku stanice zažila při Mezinárodním geofyzikálním roku (IGY) v létech 1957 až 1958, kdy se plně zapojila do spolupráce vědeckých ústavů z více než 60 zemí. V současnosti zde probíhají mj. tyto základní výzkumné programy:  Základna se od svého vzniku soustavně rozšiřuje a modernizuje. Plocha vědecké základny zabírá okolo 9000 m2. Kromě vlastních laboratoří, hvězdárny a technického zázemí je na stanici i kaple, nemocnice, sociální zázemí i sportovní centrum. Veškerá energie se získává z dieselagregátů. Na základně pobývá od 60 v zimě po 120 dobrovolných vědeckých i obslužných pracovníků v létě. Základna je zásobována 4x ročně víceúčelovou vědeckou lodí Marion Dufresne zajišťující spojení s Francii, dováží potraviny, novou techniku, jediný zdroj energie – naftu a zajišťuje i střídání posádek.

Port-aux-Français je francouzská vědecká základna na ostrově Grande Terre v distriktu Kerguelenovy ostrovy, které jsou součástí Francouzského jižního a antarktického území (TAAF).

Port-aux-Français is the capital settlement of the Kerguelen Islands, French Southern and Antarctic Lands, in the south Indian Ocean. The port station is located on the Gulf of Morbihan. The station has about 45 inhabitants in winter; the population can rise to more than 120 in summer. It is the nearest landfall to the majority of the mainland United States of America in an antipode world map.


Vývoj.

T-45 Goshawk je verzí letounu Hawk Mk.60, která je plně schopná operovat z letadlových lodí. Letoun byl vyvinut pro americké námořnictvo (US Navy) a námořní pěchotu (USMC) jako proudový cvičný letoun.  Původ letounu Goshawk sahá až do 70. let 20. století, kdy se US Navy začalo rozhlížet po náhradě za cvičné letouny T-2 Buckeye a TA-4. Program zavedení nového cvičného letounu zahájilo námořnictvo v roce 1978. Společnosti British Aerospace a McDonnell Douglas předložili verzi letounu Hawk. Tento návrh nakonec zvítězil a kontrakt na letouny T-45 byl uzavřen v roce 1981.  Letoun Hawk však nebyl navržen pro působení na letadlových lodích, a proto bylo nutné provést velké množství změn, aby bylo možné vyhovět požadavkům námořnictva. To zahrnovalo zlepšení ovladatelnosti letounu při nízkých rychlostech a snížení přistávací rychlosti. Další změny se týkaly zesílení trupu, pevnějšího a širšího podvozku s možností startu pomocí katapultu a přistávacího háku. Přední podvozek měl dvě kola.  Letoun T-45 je dolnoplošník s jednoduchými ocasními plochami. Křidélka, vodorovné ocasní plochy a vztlakové klapky jsou ovládány hydraulicky. Všechny hlavní systémy jsou zdvojeny. Kabina posádky je přetlaková a je vybavena vystřelovacími sedadly Martin Baker 10LH s parametry "nula-nula". Zadní sedadlo, určené pro instruktora, je umístěno výš než přední pro jeho lepší výhled. Kryt kabiny se odklápí na pravou stranu. Původní brzdící štít, který je u letounu Hawk umístěn ve spodní zadní části letounu, je nahrazen dvěma štíty na bocích letounu, protože v místě původního štítu se nachází přistávací hák. Před ním je umístěna kýlová plocha, která zlepšuje stabilitu letounu při vyšších rychlostech.  Letoun Goshawk poprvé vzlétnul v roce 1988 a do operační služby vstoupil v roce 1991. První letouny byly dodány již v říjnu 1990 zkušebnímu centru US Navy v Patuxent River. BAE Systems vyrábí zadní část trupu, vstupy vzduchu a vertikální stabilizátor v Samlesbury a křídla v Brough v Anglii. Boeing, který se v roce 1997 sloučil se společností McDonnell Douglas, vyrábí zbytek letounu a kompletuje jej v St. Louis, stát Missouri.  16. března 2007 US Navy obdrželo dvoustý stroj. Požadavek zní na 223 letounů, a plánuje se, že budou sloužit nejméně do roku 2035.

Operační historie.

Letouny T-45 jsou používány k středně pokročilému a pokročilému výcviku v rámci Prvního cvičného leteckého křídla (Training Air Wing One) na námořní letecké základně Meridian, stát Mississippi a Druhého cvičného leteckého křídla (Training Air Wing Two) na námořní letecké základně Kingsville v Texasu. Od roku 2008 začal letoun operovat i v rámci Šestého cvičného leteckého křídla (Training Air Wing Six) na námořní letecké základně Pensacola na Floridě.  Námořnictvo používá letouny T-45A a T-45C. Letouny T-45A, které vstoupily do operační služby v roce 1991, mají klasický analogový kokpit, zatímco novější T-45C, které jsou dodávány od prosince 1997 mají již kokpit s digitálními přístroji. Všechny letouny T-45A budou časem přestavěny na variantu T-45C v rámci programu „"T-45 Required Avionics Modernization Program"“.

Varianty.

T-45A  T-45B  T-45C

Specifikace (T-45A).

"Data pocházejí z „The International Directory of Military Aircraft“ a „Navy fact file“. "

McDonnell Douglas (dnes Boeing) T-45 Goshawk je podstatně upravená verze cvičného proudového letounu působícího na pozemních základnách BAE Hawk. Letoun vyráběly společnosti McDonnell Douglas (v současnosti Boeing) a British Aerospace (v současnosti BAE Systems) a je používán americkým námořnictvem (US Navy) s možností působit na letadlových lodích.

The McDonnell Douglas (now Boeing) T-45 Goshawk is a highly modified version of the British BAE Systems Hawk land-based training jet aircraft. Manufactured by McDonnell Douglas (now Boeing) and British Aerospace (now BAE Systems), the T-45 is used by the United States Navy as an aircraft carrier-capable trainer.


Život.

O rodišti Gottfrieda Fingera vypovídá nadpis jeho Opusu č. 1, který je uchováván v Londýně, 1688): „Authore Godefrido Finger, Olmutio Moravo“. Pravděpodobně se narodil někdy v první polovině padesátých let sedmnáctého století, protože se jeho skladby objevují v rukopisech již na začátku sedmdesátých let. Nejranější Fingerova díla se zachovala v arcibiskupské hudební sbírce v Kroměříži. Byl tehdy zřejmě hráčem na violu da gamba v kapele biskupa Liechtensteina-Castelcorna.  V polovině osmdesátých let přijel do Londýna. V roce 1687 se stal členem královské kapely (Chapel Royal) a jeho příznivcem a ochráncem se stal sám král Jakub II. V roce 1688 musel sice král Jakub II. odejít do exilu, ale Finger se rozhodl zůstat v Londýně a stát se nezávislým umělcem. Zde komponoval především hudbu pro divadlo (opery, sbory, dialogy), ale i hudbu instrumentální. V roce 1690 vydal tiskem "Six Sonatas or Solos (Šest sonát aneb sól, tři pro housle a tři pro zobcovou flétnu)", které představují vůbec první sbírku skladeb pro sólový nástroj a basso continuo vydanou v Británii. Zřejmě byl blízkým přítelem nejvýznamnějšího britského skladatele té doby, Henryho Purcella. Když Purcell v roce 1695 zemřel, zkomponoval ódu "Weep ye Muses (Plačte múzy)" věnovanou jeho památce.  Pobyt v Anglii ukončila uražená ješitnost. V roce 1701 byla vypsána soutěž "Prize Musick". Úkolem bylo zhudebnit předepsané libreto na téma Paridova soudu a vítěz měl být vyhlášen nejlepším operním skladatelem Anglie. Vítězem se stal devatenáctiletý John Weldon a Finger se neumístil ani mezi prvními třemi. Znechucen odjel do Vídně, nějakou dobu se snažil pokračovat v samostatné operní kariéře, ale v roce 1702 vstoupil do služeb pruské královny Sofie Šarloty Hanoverské, manželky krále Fridricha I. Od roku 1706 byl ve Vratislavi (Wrocław) ve službách vévody Karla Philippa z Neubergu. Byl členem innsbrucké Hofkapelle a od roku 1708 jejím koncertním mistrem. Orchestr následoval dvůr nejprve do Neuburgu na Dunaji, do Heidelbergu, až konečně do Mannheimu, kde setrval až do konce svého života. I díky Fingerovu vedení byla Mannheimská kapela připravena na vznik nadcházející slavné Mannheimské školy. Fingerovo jméno se naposledy objevuje v záznamech Mannheimského dvora v roce 1723; pochován byl 31. srpna 1730. Pozoruhodné je, že z posledních dvaceti let života skladatele se dochovalo nejméně skladeb, ačkoliv spotřeba hudby v šlechtické kapele byla jistě velmi vysoká.  Finger proslul zejména skladbami pro violu da gamba. Jeho hudba pro tento nástroj je představuje takzvaný rakousko-český styl. Skladby tohoto typu jsou komponovány tak, konec jednoho tématu přechází do začátku následující části. Úvodní věta je charakteristická rychlými pasážemi pro sólový nástroj nad basovou prodlevou. Říkalo se tomu také "stylus phantasticus".  Finger nikdy nevydal svá díla pro sólovou violu da gamba tiskem. Zřejmě je šetřil pro vlastní koncerty. V jeho skladbách se objevují i lidové taneční nápěvy z jeho rodné Moravy. Konečně jedním z jeho pseudonymů bylo "„Msr Hannak“"

Gottfried Finger (Gotfrey, Godefrido, v české podobě Bohumír, pseudonym 'Msr Hannak') (Olomouc před rokem 1660 – pohřben 31. srpna 1730 Mannheim) byl český gambista a hudební skladatel.

Gottfried Finger (ca. 1655-6 – buried 31 August 1730), also Godfrey Finger, was a Moravian Baroque composer. He was also a virtuoso on the viol, and many of his compositions were for the instrument. He also wrote operas. Finger was born in Olomouc, modern-day Czech Republic, and worked for the court of James II of England before becoming a freelance composer. The fact that Finger owned a copy of the musical score of the work "Chelys" by the Flemish composer Carolus Hacquart suggests that the two composers may have worked together in England.


Hráčská kariéra.

S profesionálním hokejem začínal v týmu Bedford Blues, kde hrával v lize NSBHL v sezóně 1999/00. V následující sezóně 2000/01 hrával v týmu Dartmouth Subways který hrával ligu NSMHL kde odehrál 82 zápasů ve kterých nasbíral 121 bodů. Po úspěšné sezóně opět změnil tým a ligu kde odehrál dvě sezóny v lize SJHL v týmu Notre Dame Hounds kde celkem odehrál 110 zápasů ve kterých nasbíral 78 bodů. V roce 2003 byl draftován týmem Washington Capitals v 8. kole (celkově 249.).  Po draftu odešel do ligy NCAA do týmu University Of Wisconsin kde odehrál 4 sezóny ve kterých celkem odehrál 158 zápasů ve kterých nasbíral 93 bodů a v sezóně 2005/06 pomohl vyhrál NCAA ligu. Na závěr sezóny 2006/07 měl debut v AHL v týmu Hershey Bears proti týmu Binghamton Senators kde si také vstřelil svůj první gól a v následujícím zápase si připsal první asistenci. Sezónu dohrál v Hershey Bears kde se tým dostal až do finále playoff kde prohráli s týmem Hamilton Bulldogs 1:4 na zápasy.  V Hershey Bears hraje svou pátou sezónu ve kterých pomohl vybojovat v sezónách 2008/2009 a 2009/2010 Calderův pohár a od sezóny 2010/2011 byl zvolen kapitánem týmu. Po skončení smlouvy v sezóně 2010/11 se stal neomezeným hráčem. 2. července 2011 podepsal dvouletou dvoucestnou smlouvu s klubem Columbus Blue Jackets. Do základního kádru Blue Jackets se nedostal a byl tak poslán do farmářského celku v Springfield Falcons. V klubu Springfield Falcons byl zvolen alternativním hráčem. 1. února 2012 debutoval v NHL proti týmu Los Angeles Kings, v zápase odehrál devět minut a šestnáct sekund.

Zajímavosti.

V sezóně 2003/2004 hrával v lize NCAA, kde odehrál 42 zápasů, dostal jenom dvě trestné minuty.

Andrew Joudrey (* 15. července 1984 v Halifaxu, Nové Skotsko) je bývalý kanadský hokejový útočník. Momentálně pracuje jako prezident juniorského klubu Madison Capitols působící v USHL.

Andrew David Joudrey (born July 15, 1984) is a former Canadian professional ice hockey forward who most recently played for the Adler Mannheim in the Deutsche Eishockey Liga (DEL). Joudrey was selected by the Washington Capitals in the 8th round (249th overall) of the 2003 NHL Entry Draft.


Reakce ve světě.

Ibrahim Dabáší, velvyslanec Libye při OSN, v rozhovoru pro televizi Al-Džazíra mimo jiné prohlásil, že se „jedná o genocidu“ a že „je to konec režimu Muammara Kaddáfího“. Vlivný egyptský duchovní Jusúf al-Karadáví vydal na Muammara Kaddáfího fatvu a vyzval k jeho fyzické likvidaci.  Na stranu povstalců se krátce po vypuknutí povstání přidala řada členů diplomatické reprezentace Libye v zahraničí, včetně Libyjské mise v Praze. Vztahy s Tripolisem rovněž přerušila velvyslanectví ve Spojených státech, Austrálii, Indii, Malajsii. K těmto velvyslanectvím se rovněž připojili vyslanci k Lize arabských států.  Většina zemí Evropské unie násilí odsoudila a volala po dialogu. Podle deníku EUobserver jsou výjimkou pouze Itálie a Česko: článek cituje Silvia Berlusconiho, který v rozhovoru s novináři tvrdí, že „se situace vyvíjí a on nechce nikoho rušit“. Český ministr zahraničí Karel Schwarzenberg podle článku mluvil o možnosti pádu Kaddáfího jako o katastrofě. Ministr však později tato slova popřel a označil citaci jako „blbost“ s tím, že za slovy o tom, že by se EU neměla do situace příliš vměšovat, stojí. Nicméně jednotlivé země EU začaly z Libye evakuovat své občany. Česká republika nakonec vyzvala všechny své občany k opuštění země, v neděli 27. února uzavřela své velvyslanectví a evakuovala jeho pracovníky.  Rada bezpečnosti OSN dne 26. února jednala o sankcích proti Libyi a rozhodla o zablokování Kaddáfího účtů, o úplném zbrojním embargu a dokonce i o tom, že Mezinárodní trestní soud v Haagu bude vyšetřovat Kaddáfího masakry. Spojené státy již také uvalily ekonomické sankce a nevyloučily ani použití síly, naproti tomu Evropská unie zatím o sankcích jedná a vojensky zakročit neplánuje. Ruský prezident Medvěděv pak označil použití vojenské síly proti vlastnímu národu za nepřijatelné a označil Kaddáfího za politickou mrtvolu, která musí odejít. Rusko by však i přes to vojenský zásah zemí NATO považovalo za porušení mezinárodního práva.

Další vývoj.

Dne 17. března 2011 byla Radou bezpečnosti OSN poměrem hlasů 10:0 (při absenci pěti států – Německa, Brazílie, Indie – a dvou ze stálých členů RB, Ruska a Číny) schválena rezoluce RB OSN č. 1973/2011, zakazující všechny lety ve vzdušném prostoru Libye, s výjimkou humanitárních, a povolující členským státům použití síly, mimo okupace, k ochraně životů civilního obyvatelstva a obydlených území Libyjské arabské džamáhíríje před je ohrožujícími útoky. Při porovnání průběhu aliančního vojenského angažmá s mandátem RB OSN: 1. NATO nemělo mandát /Aliance není regionální organizací ve smyslu Charty OSN/, 2. NATO svojí politikou sledovalo změnu režimu a k tomu rezoluce RB nedávají žádné zmocnění, 3. došlo k porušení rezolucí RB OSN dodávkami zbraní a poskytnutím vojenského výcviku povstalcům, 4. nebyl dodržen princip nestrannosti při vynucování přijaté rezoluce RB. Ochrana civilistů byla zajišťována systematickým ničením ozbrojených mezinárodně uznávané vlády. Případ Libye je posuzován, že nejde o nelegální vojenskou intervenci, ale o velmi výrazné překročení mandátu RB OSN. Aliančnímu zásahu dne 19. 3. 2011 předcházely zásahy jiných zemí. Francie zahájila letecké útoky na vládní síly, údajně v součinnosti se spojenci. Tato součinnost měla podobu neformálního rozhovoru francouzského prezidenta Nicolase Sarkozyho s americkou ministryní zahraničních věcí Hillary Clintonovou. Francie zahájila letecké útoky na vládní síly, prý v koordinaci s britským premiérem Davidem Cameronem na konferenci v Paříži, na které jim bylo dáno na vědomí, že francouzská vojenská akce již začala. Okolnosti nasvědčují tomu, že Francie své spojence překvapila a postavila je před hotovou věc, protože se snažila být vůdčí zemí v těchto událostech. Ještě téhož dne si svoji politiku Francie nechala v Paříži posvětit lídry arabských států. Americký postoj ke krizi se vyvíjel pozvolna. Americký prezident Barack Obama už od konce roku prosazoval zásadu, že Muammar Kaddáffí by se měl vzdát moci a v souvislosti s tím Spojené státy uvalily na Libyi sankce a pracovaly na mezinárodní koalici, která by krizi řešila. Zpočátku bylo také NATO proti tomu, že se Aliance jako organizace zúčastní vojenské intervence v Libyi. V počáteční fázi se Aliance soustředila na evakuaci cizích státních příslušníků ze země a poskytnutí humanitární pomoci.Na přelomu února a března 2011, kdy síly věrné Kaddáffímu začaly mít nad povstáním převahu, se politika NATO změnila a Aliance začala zdůrazňovat potřebu vojenského zásahu  V odpoledních hodinách 18. března 2011 vyhlásil Muammar Kaddáfí pod tlakem rezoluce okamžité příměří a zastavení vojenských operací na území Libye. Přes toto prohlášení 19. března pokračovaly dělostřelecké a letecké útoky na Benghází, a svědci hlásili, že byl pozorován vstup Kaddáfího pozemních jednotek do města. Kaddáfího vláda popřela pokračování bojových akcí a útoky připsala povstalcům, údajně ve snaze vyprovokovat zahraniční intervenci v zemi.

Mezinárodní intervence.

S odůvodněním, že vyhlášené příměří nebylo dodržováno, byla dne 19. března 2011 zahájena intervence za účasti zejména amerických, britských a francouzských vzdušných sil, jejímž deklarovaným cílem bylo vytvoření bezletové zóny, zastavení postupu Kaddáfího pozemních sil, ukončení bojů a ochrana civilního obyvatelstva.  Ačkoliv rezoluce RB OSN č. 1973/2011 hovoří pouze o ochraně civilního obyvatelstva, vyjádření i kroky koalice států OSN, které se angažovaly v Libyi, fakticky vedly k podpoře povstalců proti vládě Muammara Kaddáfího. Tato podpora pak byla zdůvodňována, zejména ke konci války, nebezpečím, které měl dle některých předních osobností koalice režim představovat vůči civilistům.. Kritici pak tvrdí, že tímto přístupem mezinárodní koalice přesáhla daný právní mandát.  1.7. Francie otevřeně přiznala, že vyzbrojila povstalce zbraněmi shazovanými z letadel. Tento krok byl kritizován některými státy, zejména Ruskem a Čínou, jakožto porušování embarga OSN na dovoz zbraní do Libye. Francie na kritiku odpověděla s tím, že tyto dodávky byly nutné, neboť měly sloužit civilnímu obyvatelstvu k sebeobraně.  26. 10. Katar přiznal, že jeho armáda během občanské války v Libyi bojovala na straně rebelů.

Vliv na situaci v Mali.

Občanské války se účastnili i Tuaregové, což přispělo k jejich militarizaci. Po skončení války založili hnutí MNLA, které mělo bojovat za emancipaci Tuarégů na území Mali. Složitá vnitropolitická situace v jižních částech Mali, která zaneprázdnila malijskou národní armádu a přísun množství zbraní z libyjské občanské války způsobilo triumfální úspěch MNLA, která 6. dubna 2012 jednostranně vyhlásila nezávislý stát Azavad. V červenci 2012 ale byli Tuaregové vytlačeni radikálními islamisty, což podnítilo další vojenskou intervenci Západu, tentokrát vedenou Francií ("Operace Serval").

Občanská válka v Libyi začala demonstracemi a protesty v návaznosti na protesty v jiných arabských zemích. Libyjci protestovali od 13. ledna 2011 hlavně proti vůdci Muammaru Kaddáfímu. Režim reagoval střílením do demonstrantů a nasazením armády včetně letadel k potlačení protestů. Počty mrtvých se různí, samotná Libye 23. února přiznávala 300, Itálie odhadovala až tisíc. Demonstrovalo se především v největších městech (Tripolis, Benghází, Al Bayda), ale i jinde. Demonstrující podpalovali policejní stanice, dostaly se jim do rukou i vojenské zbraně a situace dospěla až k otevřenému povstání. Na stranu odpůrců režimu se postupně přidaly i části pravidelných ozbrojených sil. Režim pak postupně přišel o celý východ Libye, libyjsko-egyptskou hranici začali hlídat vzbouřenci.

The First Libyan Civil War was an armed conflict in 2011 in the North African country of Libya fought between forces loyal to Colonel Muammar Gaddafi and foreign supported groups seeking to oust his government. It erupted with the Libyan Revolution, also known as the 17 February Revolution. The war was preceded by protests in Zawiya on 8 August 2009 and finally ignited by protests in Benghazi beginning on Tuesday, 15 February 2011, which led to clashes with security forces that fired on the crowd. The protests escalated into a rebellion that spread across the country, with the forces opposing Gaddafi establishing an interim governing body, the National Transitional Council.


Potíže s režimem.

Dne 4. října 2012 byla zadržena, zřejmě proto, aby nemohla sledovat proces s konzervativním španělským politikem Ángelem Carromerem, který je odsouzen za zabití kubánského disidenta Oswalda Payá při dopravní nehodě v červenci 2012. Blogerka byla zadržena spolu se svým manželem Reinaldo Escobarem, propuštěni byli následujícího dne.  Po pěti letech a dvaceti zamítnutích žádostí Yoani Sánchezové o vydání výjezdní doložky ji v roce 2012 Kuba novinářce nakonec vydala. V únoru 2013 se tak mohla vydat na více než tříměsíční cestu po zemích Ameriky a Evropy. Na Kubu se vrátila 30. května 2013.

Návštěva ČR.

V závěru února 2013 přijela na pozvání humanitární organizace Člověk v tísni do Prahy. Přijal ji zde ministr zahraničních věcí Karel Schwarzenberg. Zajímal se o dopad reforem z roku 2012 na kubánské obyvatelstvo; podle ní změnily politické klima na Kubě naprosto minimálně. Schwarzenberg uvedl, že nesdílí nadšení některých zemí v tomto ohledu, jeho paměť mu totiž nedovoluje zapomenout na reformy přijímané v době komunismu, "„které nic nezměnily, ale na západě vypadaly úžasně“".  Byla hostem festivalu Jeden svět, v jehož rámci se promítal film "Zakázané hlasy: Jak zahájit revoluci laptopem" švýcarské režisérky Barbary Millerové. Film představuje tři ženy – jednou z nich je právě Yoani Sánchezová – které pomocí blogů a sociálních sítí šíří do světa informace ze svých zemí ovládaných autoritářskými režimy, a bojují tak za práva žen či lidská práva obecně.  Sánchezová se dále zúčastnila diskuse na téma nezávislé žurnalistiky na Kubě, která se konala na Fakultě sociálních věd UK. Jedním z témat diskuse byly způsoby, jakými totalitní režim brání šíření nezávislých informací. Kdo by si chtěl např. založit svůj časopis, nemůže využít státních tiskáren. Osobní tiskárny jsou již sice na ostrově asi 3 roky dostupné, nicméně se prodávají za ceny odpovídající ročnímu platu, uvedla Yoani Sánchezová.  Hovořila také o rozšíření nabídky televizního vysílání na Kubě. Po desítkách let, kdy Kubánci měli k dispozici pouze národní kanály, mohou od ledna 2013 sledovat po 13 hodin denně také vysílání venezuelské satelitní televize TeleSUR, vysílající pro řadu latinskoamerických zemí. Ačkoli je i toto vysílání často silně ideologicky podbarvené, v kubánských podmínkách znamená podle blogerky přece jen „svěží vítr".

Zpravodajský server 14ymedio.

Když 21. května 2014 Yoani spustila zpravodajský server "14ymedio", během minut byly jeho stránky zablokovány a jejich návštěvníci přesměrováni na web obsahující kritiku její osoby. Později byl provoz webu obnoven.

Yoani Maria Sánchezová Corderová (* 4. září 1975) je kubánská blogerka, která dosáhla mezinárodního uznání a řady světových cen za své texty a kritické psaní o současném životě na ostrově a jeho vládě. Její blog je vzhledem k dlouhodobému zákazu na Kubě hostován v zahraničí.

Yoani María Sánchez Cordero (born September 4, 1975) is a Cuban blogger who has achieved international fame and multiple international awards for her critical portrayal of life in Cuba under its current government.


Život.

Dmytro Bortňanskyj se narodil 28. října v Hluchivě v Černigovské gubernii. Podle polského badatele Miroslava Cidyva byl otec Dmytra Lemkem, původně se jmenoval Štefan Škurat a pocházel z obce Bortně. Když přišel do hlavního města hejtmanství změnil své jméno podle rodné obce na Bortňanskij, které považoval za přijatelnější pro ukrajinské prostředí.  V dětství navštěvoval pěveckou školu v Hluchivu, ale již v sedmi letech byl přijat do dvorního pěveckého sboru v ruském Petrohradě. Vedle církevních sborů vystupoval i v italských operních představeních, kde zpočátku (jak bylo tehdy zvykem) zpíval ženské role.  Na doporučení dvorního hudebního ředitele, kterým byl tehdy Baldassare Galuppi, získal stipendium k dalšímu studiu v Itálii. Usadil se v Benátkách, dále studoval u Galuppiho, který se mezitím z Petrohradu vrátil. Vyjížděl však i do ostatních hudebních center Itálie (Řím, Neapol), zejména však do Bologne, kde byl žákem Padre Martiniho. Během pobytu v Itálii zkomponoval tři opery na mytologická témata: Kreón, Alkeidés a Quintus Fabius a řadu sonát, kantát i církevních skladeb.  Po návratu do Ruska byl Bortňanskij jmenován učitelem a ředitelem Dvorního pěveckého sboru v Petrohradě. V roce 1816 získal imperátorské privilegium na dohled nad vydáváním a provozováním církevní hudby. Hned zpočátku této činnosti vydal ve vlastní redakci díla Galuppiho, Sartiho, Berezovského a také své vlastní sborové koncerty.  Na sklonku života připravoval vydání svého souborného díla. To se mu však dokončit nepodařilo. Zemřel 28. září 1825 za zvuků svého sboru „Вскую прискорбна еси душе моя“, který mu, na jeho přání, přišli zazpívat členové dvorního souboru. Souborné dílo pak vyšlo v deseti svazcích v roce 1882 v redakci Petra Iljiče Čajkovského. Byl pohřben na Smolenském pravoslavném hřbitově. V roce 1953 byly jeho ostatky přeneseny do Panteonu osobností ruské kultury na Tichvinském hřbitově.

Dílo.

Bortňanskij byl mistrem sborové duchovní hudby Komponoval však také opery a komorní a klavírní skladby.

Dmytro Stepanovyč Bortňanskyj (ukrajinsky "Дмитро Степанович Бортнянський", 28. října 1751 Hluchiv, Černigovská gubernie – 10. října 1825 Petrohrad) byl ruský hudební skladatel narozený na Levobřežní Ukrajině.

Dmitry Stepanovich Bortniansky (, Ukrainian: Дмитро Степанович Бортнянський; alternative transcriptions of names are "Dmitri Bortnianskii", and "Bortnyansky"; 28 October 1751, Glukhov, St. Petersburg) was a Russian and Ukrainian composer, harpsichordist and conductor, who served at the court of Catherine the Great. Bortniansky was critical to the musical history of both Ukraine and Russia, with both nations claiming him as their own.


Reprezentace.

Dvakrát si zahrál na mistrovství světa hráčů do 18 let – v roce 2008 v Rusku a 2009 v USA, v obou případech skončili Švýcaři osmí.  Na mistrovství světa do 20 let 2010 v Kanadě byl oporou švýcarské juniorské reprezentace, když mužstvu pomohl k překvapivému čtvrtému místu a sám byl zařazen do All star týmu turnaje. O rok později při světovém šampionátu juniorů v USA zastával funkci kapitána týmu, který skončil na turnaji pátý. Vzhledem k ročníku narození byl způsobilý hrát i na juniorském mistrovství světa 2012, Islanders nevyvrátili možnost, že jej uvolní, ale deklarovali jeho zdravotní problémy v průběhu podzimu. Jeho jméno figurovalo v širší nominaci, kterou Švýcaři nahlásili, v konečné nominaci se ale neobjevil.  Na jaře 2010 si v dresu A-týmu švýcarské reprezentace zahrál na mistrovství světa v Německu, kde byl švýcarský tým vyřazen ve čtvrtfinále a skončil pátý. Byl jednou ze tří posil Švýcarska z NHL na mistrovství světa 2012, kde jeho tým nepostoupil ze skupiny. Byl účastníkem mistrovství světa 2013, kde dal 3. května svůj premiérový gól na MS proti domácímu Švédsku (Švýcaři vyhráli 3:2). Se svým týmem získal stříbrné medaile.  Byl účastníkem na olympijských hrách v Soči 2014 (9. místo). Posílil reprezentaci na MS 2016 v Rusku (11. místo). 2018 v Dánsku (stříbro), a 2019 na Slovensku (7. místo).  Odehrál světový pohár 2016 za Výběr Evropy (finále).

Kariéra.

Odchovanec EHC Chur od roku 2006 působil v mládežnických celcích HC Davos. V jeho dresu si zahrál i nejvyšší švýcarskou soutěž mužů, když nastoupil třikrát v playoff sezony 2008/09 – Davos celou soutěž vyhrál. Od roku 2009 působil Niedereiter v Portland Winterhawks v kanadské juniorské WHL. V roce 2010 jej na celkově páté pozici draftoval klub NHL New York Islanders. V dresu tohoto týmu nastoupil během sezony 2010/11 k devíti utkáním, ve kterých si připsal jednu branku a tím se stal nejmladším střelcem v historii Islanders (věk 18 let a 35 dní). Sezonu dokončil v Portlandu, s kterým došel až do finále WHL, kde se spoluhráči nestačili na mužstvo Kootenay Ice.  Již před draftem byl považován za největší talent švýcarského hokeje. Před sezonou 2011/12 nastupoval v přípravném kempu za Islanders, ale pro zranění třísel zmeškal úvod sezony. Po doléčení šestkrát nastoupil za farmu v AHL – Bridgeport Sound Tigers, než byl povolán zpět do hlavního celku. V ročníku sbíral zkušenosti většinou ve čtvrté útočné formaci. V době výluky NHL v úvodu ročníku 2012/13 hrál AHL za Sound Tigers, svými výkony si vysloužil nominaci do utkání hvězd této soutěže. Díky hlasování fanoušků nastoupil dokonce v úvodní formaci Východní konference. Za Sound Tigers nakonec hrál i po rozjetí ročníku NHL.  Během léta 2013 byl vyměněn z Islanders do Minnesota Wild poté, co sám zažádal o výměnu a odmítl nastoupit do tréninkového kempu newyorského klubu. V dresu Minnesoty si poprvé zahrál play off NHL a v 1. kole si připsal v rozhodujícím 7. utkání proti Colorado Avalanche premiérové dvě branky, druhou v prodloužení rozhodl celou sérii.  V sezoně 2014/2015 vstřelil svůj první hattrick v NHL, když 14.11.2014 vstřelil tři góly na ledě Buffalo Sabres a přispěl tak k výhře Wild 6:3.  V létě 2017 podepsal s Wild pětiletou smlouvu.  V průběhu sezony 2018/2019 byl Minnesotou 17. ledna 2019 vyměněn do týmu Carolina Hurricanes za středního útočníka Victora Raska.  "Držel pozici nejmladšího Evropana, co dal branku v NHL, byl překonán v sezoně 2013/14, když skóroval Aleksander Barkov ve věku 18 let a 31 dní"

Ocenění.

AHL  WHL  MS 20

Nino Niederreiter (* 8. září 1992 v Churu, Švýcarsko) je švýcarský hokejový útočník, který nastupuje za klub Carolina Hurricanes v severoamerické lize NHL.

Nino Niederreiter (born 8 September 1992) is a Swiss professional ice hockey winger for the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He was selected fifth overall by the New York Islanders in the 2010 NHL Entry Draft, making him the highest-drafted Swiss hockey player in NHL history at the time (until Nico Hischier was drafted first overall in 2017). Niederreiter made his NHL debut with the Islanders early in the 2010–11 season before being returned to his junior club, the Portland Winterhawks of the Western Hockey League (WHL). Prior to coming to North America, Niederreiter had played in the junior system of the Swiss team HC Davos and appeared in three playoff games for the senior club in 2010.


Biografie.

Narodil se v polském městě Piotrków Trybunalski do rodiny rabína. Jeho otec, Moše Chajim Lau, byl posledním vrchním rabínem městě Piotrków Trybunalski a zemřel ve vyhlazovacím táboře Treblinka. Sám Lau byl v roce 1945, v necelých osmi letech, osvobozen americkou armádou v koncentračním táboře Buchenwald. Během holocaustu zahynula celá jeho rodina, s výjimkou staršího bratra Naftali Lau-Lavie, polovičního bratra Jehošuy Lau-Hagera a strýce, který žil v mandátní Palestině.  V červenci 1945 imigroval do britské mandátní Palestiny, kde studoval ve státní náboženské škole a následně v ješivách Kol Tora, Ponevež a Knese Chizkijahu. V roce 1961 se stal rabínem a později se oženil s dcerou bývalého telavivského vrchního rabína. V letech 1978 až 1988 působil jako vrchní rabín Netanji. Je ženatý a má osm dětí. Jeho syn David Lau působil jako vrchní rabín Modi'inu a od r. 2013 je vrchním aškenázským rabínem Izraele. Jeho synovci jsou Binjamin Lau, pedagog a aktivista hnutí náboženského sionismu, a Amichaj Lau-Lavie, zakladatel a umělecký ředitel židovského divadelního souboru Storahtelling.  V roce 1993 se setkal s papežem Janem Pavlem II. v Římě. Šlo o první setkání papeže s izraelským vrchním rabínem od vzniku Izraele v roce 1948. Od 9. června 2005 je vrchním rabínem Tel Avivu. Tento post zastával již v minulosti, a to od roku 1985 do roku 1993, kdy byl jmenován aškenázským vrchním rabínem Izraele, kterým byl až do roku 2003. Na jaře 2006 se v izraelském tisku objevily spekulace, že by rabi Lau mohl být zvažován jako kandidát na izraelského prezidenta. Dne 9. listopadu 2008 byl izraelskou vládou jmenován ředitelem památníku Jad vašem. 13. dubna 2011 mu francouzský prezident Nicolas Sarkozy udělil nejvyšší francouzské státní vyznamenání Řád čestné legie za podporu dialogu mezi vírami.

Jisra'el Me'ir Lau (:, narozen 1. června 1937) je předseda památníku holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě, vrchní rabín Tel Avivu a bývalý aškenázský vrchní rabín Izraele (1993–2003). V roce 2005 mu byla udělena Izraelská cena za jeho celoživotní přínos izraelské společnosti a státu.

Yisrael Meir Lau (; born 1 June 1937) served as the Chief Rabbi of Tel Aviv, Israel, and Chairman of Yad Vashem. He previously served as the Ashkenazi Chief Rabbi of Israel from 1993 to 2003.


Biografie.

Maček studoval právnickou fakultu v Záhřebu (zakončil v roce 1903), bojoval v první světové válce a od začátků se účastnil aktivit Chorvatské selské strany. Tam se spřátelil s jejím předsedou a nejvlivnějším politikem - Stjepanem Radićem. Strávil několik měsíců ve vězení poté, co jugoslávské úřady využily návštěvu Radiće v Moskvě jako záminku interpretovanou jako snahu o rozšíření komunismu na území jihoslovanského státu. Protože však byla Chorvatská selská strana ve volbách úspěšná, byl Maček zvolen do národního shromáždění (skupštiny), takže vězení nakonec opustil.  Poté, co došlo k lednu 1929 k převratu, při kterém se král chopil veškeré moci, byla provedena reorganizace státu, která posílila centralizační prvky. Území Chorvatska bylo rozděleno do řady bánovin, neodpovídajících historickým hranicím. Situace byla nyní pro chorvatské nacionalisty ještě horší, než v dobách nimi tak nenáviděné Vidovdanské ústavy. Maček se velmi rychle dostal ostrou kritikou krále do popředí HSS. Jako předseda jedné z nejsilnějších jugoslávských stran získal rychle významnou roli. V březnu 1929 byl režimem zatčen a souzen v Bělehradě. Oficiálně se musel zodpovídat z podpory terorismu. V roce 1938 byl vůdcem opozice v jugoslávském parlamentu a v podzimních volbách získala jeho strana celkem 44,9 % hlasů.  Do dějin se hlavně zapsal ale "dohodou Cvetković-Maček", na základě které získalo Chorvatsko autonomní statut v rámci Jugoslávie jako tzv. Bánovina Chorvatsko. Na tuto bánovinu byla přenesena řada pravomocí z úrovně centrální vlády; bánovina měla svůj vlastní sněm (Sabor) a hospodářskou samostatnost.  Maček byl v posledních letech Jugoslávie místopředsedou vlády; ve funkci zůstal i po převratu, který vedl k napadení Jugoslávie Německem a vytvoření nezávislého státu Chorvatsko pod ustašovskou vládou. Přestože Maček přivítal jako stoupenec až proseparatistické chorvatské selské strany nezávislý chorvatský stát, obával se příklonu jeho vlády na stranu fašismu, neboť mu bylo jasné, že pokud Němci prohrají, budou Chorvati mezi poraženými a jejich pozice bude velmi těžká.  Tehdejší režim však neviděl Mačeka příliš pozitivně a poslal jej do koncentračního tábora Jasenovac. Po skončení druhé světové války z rodící se komunistické Jugoslávie emigroval z obav, že komunisté nikoho ze stoupenců předchozího režimu neušetří; nejdříve do Francie a potom do USA, kde strávil zbytek života.

Vladimir Vladko Maček (20. června 1879 Kupinec u Jastrebarska – 15. května 1964 Washington, D.C.) byl chorvatský politik v dobách existence království Jugoslávie, vůdčí osobnost chorvatské selské strany, která po smrti Stjepana Radiće pokračovala v tématu "chorvatské otázky" na poli jugoslávské politiky. Původem byl ze smíšené česko-slovinské rodiny.

Vladimir "Vladko" Maček (20 June 1879 – 15 May 1964) was a politician in the Kingdom of Yugoslavia. As a leader of the Croatian Peasant Party (HSS) following the 1928 assassination of Stjepan Radić, Maček had been a leading Croatian political figure until the Axis invasion of Yugoslavia in 1941. As a leader of the HSS, Maček played a key role in establishment of the Banovina of Croatia, an autonomous banovina in Yugoslavia in 1939.


Verze.

Prapůvodní verze 1, která používala protokol UDP na portu 3283, umožňovala dálkově ovládat a sledovat počítače (běžící na Mac OS 8.1 nebo novějším) z počítače se systémem Mac OS X. Také umožňovala ovládané počítače vypnout či restartovat, zamknout pracovní plochu či probudit ze spánku. To vše dálkově. Mimo to obsahovala jednoduchý souborový manažer umožňující správcům instalovat dálkově jednoduché aplikace. Aplikace, které nešly dálkově přímo instalovat, bylo možno nejprve na cílový počítač nakopírovat a poté pomocí vzdáleného ovládání nainstalovat, jako by to udělal uživatel sedící před počítačem.  Verze 1.1 (vydaná 20. srpna 2002) představila vzdálený plánovač úloh.  Verze 1.2 (vydaná 2. dubna 2003) přidala funkce pro snadnou správu velkého množství počítačů. Software mohl být nyní instalován na velké množství počítačů současně, a to bez nutnosti používat u toho interface klienta. Systém mohl být nabootován z NetBoot serveru a poté mohl být na disk přesunut celý obraz disku. To umožnilo kompletní obnovu systému včetně konfigurace za velmi krátký čas a navíc opět vzdáleně. V neposlední řadě klient ARD umožňoval vzdálenou aktualizaci sebe sama v případě vydání nové verze.  Apple 16. prosince 2003 vydal menší aktualizaci, která ARD posunula na verzi 1.2.4. Tato aktualizace se soustředila na lepší zabezpečení, výkon a spolehlivost.  21. června 2004 Apple oznámil vydání ARD 2 (vydáno v červenci), jenž byl koncipován pro využití VNC namísto původně použitého protokolu ARD. To umožnilo sledovat a ovládat veškeré počítače, na kterých běžel serverový software kompatibilní s VNC (takže i Windows či unixové systémy). Naopak zase šel softwarem kompatibilním s VNC ovládat kterýkoliv Mac s běžícím ARD 2. Od této verze se také používá TCP protokol pro většinu funkcí (na portech 5900 a 5988) namísto méně spolehlivého protokolu UDP, který byl použit v ARD 1. Další významný přínos ARD 2 byl seznam úloh (Task List), který umožňoval vzdálené úlohy řadit do fronty a hlavně sledovat jejich stav (jestli byly úspěšné, či nikoliv). Tato verze ukončila podporu starších Mas OS, od teď vyžaduje Mac OS X 10.2.8 nebo novější.  11. října 2004 Apple uvolnil verzi 2.1, která zlepšila mnoho již existujících vlastností přidáním možnosti zobrazit vzdáleně plochu počítače v režimu celé obrazovky, a to i počítače s více než jedním monitorem. Rovněž přidala podporu pravého tlačítka myši a rolovacího kolečka.  29. dubna 2005 Apple uvolnil verzi 2.2. Ta přišla s podporou Mac OS X 10.4, několika opravami chyb a zlepšením stability.  11. dubna 2006 Apple vydal novou verzi 3.0, která je již Universal Binary a přináší vylepšené funkce aktualizace softwaru, vyhledávání pomocí Spotlight, podporu Automatoru a zrychlení propustnosti a šifrování v přenosu souborů.  16. listopadu 2006 Apple uvolnil verzi 3.1 s podporou Xserve Lights Out Management, což je utilita na vzdálené sledování serverů založených na Intelu. resp. měření jejich napětí, teploty, otáček ventilátorů a podobně.  18. října 2007 Apple uvolnil verzi 3.2 s podporou Mac OS X Leopard a kompatibilitou VNC softwaru třetích stran.  20. srpna 2009 vydal Apple verzi 3.3, která řeší mnoho chyb a přináší možnost na vzdálený počítač poslat kombinaci stisknutých kláves.  Aktuální verze 3.4 přináší kompatibilitu s Mac App Store. Ten je dostupný v Mac OS X 10.6.6 a novějších.

Šifrování.

Do verze 3 ARD šifroval pouze hesla, pohyby myši a stisky kláves. Přenášená grafika ani přenosy souborů šifrované nebyly. Apple proto doporučoval použít VPN, pokud přenos probíhá přes veřejnou část sítě. Předchází to možnosti odposlouchávání ARD přenosu.  ARD 3.0 již podporuje použití 128b AES šifrování celkového provozu.

Apple Remote Desktop (ARD) je aplikace pro Macintosh vydaná společností Apple Inc. První verze vyšla 14. března 2002 a nahradila podobný produkt "Apple Network Assistant". Je zaměřená na správce počítačů a učitele, kteří zodpovídají za velké množství počítačů. Mohou tak přes síť vzdáleně sledovat nebo řídit ostatní počítače a pomoci jednotlivci nebo provádět skupinové demonstrace.

Apple Remote Desktop (ARD) is a Macintosh application produced by Apple Inc., first released on March 14, 2002, that replaced a similar product called "Apple Network Assistant". Aimed at computer administrators responsible for large numbers of computers and teachers who need to assist individuals or perform group demonstrations, Apple Remote Desktop allows users to remotely control or monitor other computers over a network.


Život a dílo.

Narodil se jako třetí z pěti dětí rodičům Edwardu a Margaretě Hurleyovým a vyrostl v australském předměstí Sydney Glebe, New South Wales. Z domova utekl ve třinácti letech a šel pracovat do ocelárny Lithgow, domů se vrátil o dva roky později, studoval na místní odborné škole a účastnil se přednášek na univerzitě v Sydney. Když mu bylo 17 let, koupil si svůj první fotoaparát Kodak Brownie za 15 šilinků, které splácel jeden šilink za týden.  Umění fotografie se učil sám, sám se také uchytil v podnikání s pohlednicemi. Během fotografování úžasných snímků nebezpečně riskoval, například při zachycení blížícího se vlaku.

Expedice do Antarktidy.

Ve svých 23. letech, v roce 1908, se Hurley dozvěděl o plánované expedici do Antarktidy australského cestovatele Douglase Mawsona. Jeho kolega Henri Mallard doporučil v roce 1911 Hurleyho na pozici oficiálního fotografa na Mawsonově australsko-asijské antarktické expedice (angl. "Australasian Antarctic Expedition") místo sebe! Expedice trvala od roku 1911 až do roku 1914.  Hurley byl také oficiálním fotografem na expedici Imperial Trans-Antarctic Expedition Ernesta Shackletona, která se uskutečnila v roce 1914 a trvala až do srpna 1916. Na ní Hurley pořídil celou řadu průkopnických barevných fotografií s využitím procesu paget. Později zkompiloval své záznamy v dokumentárním filmu "Jih" (angl. "South") v roce 1919. Jeho záznam byl také použit v roce 2001 ve filmu "Shackleton's Antarctic Adventure".

Válečná fotografie.

V roce 1917 se Hurley připojil k Australské Imperial Force (AIF) jako čestný kapitán a zachytil mnoho scén bojiště během bitvu u Passchendaele. V souladu s jeho dobrodružným duchem podstupoval při práci značná rizika. Jeho spolupráce s AIF skončila v březnu 1918. Hurley také sloužil jako válečný fotograf během druhé světové války.

Sbírky.

Hurleyho fotografie z Antarktidy jsou v majetku řady institucí. Jsou obsaženy ve sbírkách jako například: Australian War Memorial, Canberra, Národní australská knihovna, Canberra, Scott Polar Research Institute, Cambridge, Royal Geographical Society, Londýn a South Australian Museum, Adelaide.  Národní australská knihovna Sbírka obsahuje 10 999 skleněných negativů, plastové negativy, barevné diapozitivy a stereofotografie, které byly plně katalogizovány a digitalizovány. Jsou v ní fotografie cest Hurleyho do Antarktidy, pak díla kdy pracoval jako oficiální fotograf během první světové války 1914–1918, později cestoval na Blízký východ a Egypt, jako oficiální fotograf během druhé světové války 1939–1945, Papua Nová Guinea, australské scenérie, průmysl a společenský život a zvyky.  Související fotografické tisky lze nalézt ve sbírce "Hurley Collection of Photographic Prints". Sbírka obsahuje 1000 fotografických tisků, 44 z nich bylo katalogizováno a digitalizováno. Toto fotografické album obsahuje 60 Hurleyho bromostříbrných fotografií, z nichž všechny byly katalogizovány a digitalizovány.

James Francis „Frank“ Hurley, OBE (15. října 1885 – 16. ledna 1962) byl australský fotograf a dobrodruh. Podílel se na řadě expedic do Antarktidy a sloužil jako oficiální fotograf australských vojenských sil během obou světových válek. Jeho umělecký styl se zapsal do mnoha nezapomenutelných obrazů, v některých případech scény aranžoval a manipuloval, za což byl kritizován z důvodu, že se zmenšila dokumentární hodnota jeho díla.

James Francis "Frank" Hurley (15 October 1885 – 16 January 1962) was an Australian photographer and adventurer. He participated in a number of expeditions to Antarctica and served as an official photographer with Australian forces during both world wars.


Obsah.

Autorova poznámka (str. 7) Prolog (str. 9) Historka o tom, jak dokázal Bukowski vyvádět, když se opil.  1. Kruté dětství (str. 15) Bukowského rodiče a jeho odpor k nim, přestěhování do Los Angeles, nelehké dětství a dospívání.  2. Léta na barové stoličce (str. 27) Záliba ve čtení, opozice ve škole ve snaze šokovat, první cesty po USA, první zaměstnání a nesmělé literární krůčky. Seznámení s Jane Cooney Bakerovou a společný opilecký život.  3. Smrt volá po další smrti (str. 47) Manželství a rozvod s Barbarou Frye, úmrtí rodičů, Bukowského vztah k penězům, první vydané básnické sbírky, truchlení nad smrtí Jane Cooney Bakerové.  4. Rozhovory v laciných cimrách (str. 64) Spory se sousedy v podnájmu, práce na poště, společný život s FrancEyE.  5. Rodinný život na DeLongpre Avenue (str. 77) Stěhování do domku na DeLongpre Avenue, domácí neshody, narození Mariny Louise Bukowski, rozchod s FrancEyE.  6. Black Sparrow a šedesátá léta (str. 90) Seznámení se a následná spolupráce s Johnem Martinem, operace hemoroidů, zážitky s hippies, setkání s Nealem Cassadym, psaní sloupku pro undergroundový časopis Johna Bryana "Open City", vzpomínky Harolda Norseho.  7. Poštovní úřad (str. 115) Odchod z pošty, román "Poštovní úřad", první čtení poezie.  8. Láska, samá láska (str. 126) Vztah s Lindou Kingovou.  9. Ženy (str. 137) Vztah s Lizou Williamsovou, vzpomínky Mariny Louise Bukowski na otce, ostré spory s Lindou Kingovou, úsměvná historka ze záchytky, Bukowského podíl na smrti Williama Wantlinga.  10. Rostoucí sláva (str. 155) Večírky, známosti, recitace poezie, druhý román "Faktótum", povídky pro pornografické časopisy, rozchod s Lindou Kingovou, setkání s Bobem Lindem.  11. Nádherné holky s hárem rudým jak vražedně krvavý západ slunce (str. 173) Vyznání lásky k Pamele Millerové a jejich vztah, setkání s Amber O ́Nealovou.  12. Matička Evropa (str. 190) Cesty do Evropy, kde byly Bukowského knihy velmi populární, čtení poezie v Markthalle v Hamburku, návštěva rodného města Andernach, trapas ve francouzském pořadu "Apostrofy".  13. Chinaski na předměstí (str. 203) Setkání s Johnem Fantem, historka z koupě nového BMW, přestěhování se do San Pedra, scénář k filmu "Štamgast", vztah s Lindou Lee Beighle, čtvrtý román "Šunkový nářez".  14. Hollywood (str. 221) Dostihy, svatba s Lindou Lee, přátelství s filmovými celebritami.  15. Poslední dostih (str. 238) Zdravotní problémy v pokročilém věku, výměna psacího stroje za počítač, pozdní tvorba, literární uznání.  16. Konec noci (str. 255) Poslední román "Škvár", čekání na smrt, pohřeb.  Poděkování (str. 269) Prameny (str. 273) Vybraná bibliografie (str. 308)

Bláznivý život Charlese Bukowského (anglicky "Charles Bukowski: Locked in the Arms of Crazy Life") je životopisná kniha Howarda Sounese, britského novináře a životopisce o americkém spisovateli Charlesi Bukowském. Kniha vyšla v roce 1998 a její anglický název je převzat z Bukowského básně „"Báseň pro čističe bot"“ (angl. „"One For the Shoeshine Man"“ obsažené ve sbírce "").

Locked in the Arms of a Crazy Life, a book by Howard Sounes, published in 1998 by Grove Press, is a biography of American writer Charles Bukowski.


Klubová kariéra.

Začátky Gilardinovy kariéry jsou spjaty s kluby Piacenza Calcio 1919 a Hellas Verona FC. V roce 2002 přestoupil do Parmy, kde byl svou první sezónu 2002/03 v konkurenci Brazilce Adriana a rumunského útočníka Adriana Mutua pouze náhradníkem. Po odchodu Brazilce Adriana do Interu se stal hlavním střelcem v týmu a v obou dalších sezónách v Parmě nastřílel vždy přes 20 ligových branek. V závěru jeho působení v Parmě o něj projevily zájem takové kluby jako Chelsea, AC Milan a Real Madrid.  V červenci 2005 se stal posilou milánského AC, během 34 ligových klání vstřelil 17 branek. V další sezóně si připsal 12 gólů v lize, s Milánem rovněž vyhrál Ligu mistrů 2006/07.  Ve 33. kole Serie A sezóny 2012/13 20. dubna 2013 zařídil svým gólem remízu 1:1 se Sampdoriíí Janov.

Reprezentace.

V roce 2004 se účastnil ME do 21 let v Německu. Se čtyřmi góly se stal společně se Švédem Johanem Elmanderem nejlepším střelcem šampionátu a sám též vůbec nejlepším hráčem tohoto turnaje. Ve finále proti reprezentaci Srbska a Černé Hory se prosadil v 86. minutě, kdy zvyšoval na 3:0.  Výkony ve dresu AC Milán vynesly Gilardinovi pozvánku do italského národního týmu vedeného Italem Marcellem Lippim, a to pro mistrovství světa 2006 konaném v Německu. Ve druhém zápase skupiny proti reprezentaci USA se zapsal na listinu střelců, když ve 22. minutě vstřelil hlavou svůj první gól na šampionátu, a to po přihrávce Andrei Pirla.  S italskou reprezentací zvítězil na mistrovství světa 2006 v Německu.

Alberto Gilardino (* 5. července 1982, Biella, Itálie) je bývalý italský fotbalista – útočník, který hrál za několik italských týmů včetně Fiorentiny a AC Milán a též za italskou reprezentaci, se kterou vyhrál MS 2006 v Německu.

Alberto Gilardino (; born 5 July 1982) is an Italian professional football manager and a former player who played as a striker, currently head coach of Serie C club Pro Vercelli.


Biografie.

Už odmalička vášnivě četl. V roce 1956 úspěšně vystudoval anglickou literaturu na Kolumbijské univerzitě. Téhož roku se oženil s Barbarou Brownovou (v roce 1986 se rozvedl). Jeho druhou ženou se stala sci-fi autorka Karen Haberová v roce 1987.

Raná tvorba.

S tvorbou začal už ve svých nedospělých letech, kdy odesílal své příspěvky do různých sci-fi časopisů. V roce 1949 začal vydávat sci-fi fanzin "Spaceship" a o 4 roky později prodal svou první literární práci časopisu "Science Fiction Adventures".  Silverberg literárně debutoval v roce 1954 povídkou "Gorgon Planet" v magazínu "Nebula". Ve stejný rok mu byl publikován první sci-fi román pro mládež "Revolt on Alpha C". Sám přiznává, že šlo o dílo, které by co nejvíce splňovalo požadavky nakladatele. Příběh muže ve službách Hlídky je v duchu autorových oblíbených témat - nedůvěra v autoritu a v tradice.  Ve svém raném literárním období se autor řídil potřebami trhu a často i dobovým vkusem čtenářů. Nevyužil naplno svůj talent, přesto vytvořil některé čtivé a přímočaré příběhy.

Na vrcholu sil.

O Robertu Silverbergovi se tvrdí, že průměrně napsal milion slov za rok, chrlil jeden příspěvek za druhým převážně do časopisů. V té době byl literární veřejnosti znám jako dobrý řemeslník, kterému chybí osobitost. Během první poloviny šedesátých let se pod patronátem Frederika Pohla (tou dobou šéfredaktora tří sci-fi magazínů, jenž mu poskytl tvůrčí volnost) postupně vypracoval na jednoho z nejnápaditějších a nejplodnějších autorů. Přestal se koncentrovat především na komerční stránku a vypracoval si vlastní osobitý styl. V tomto zhruba desetiletém období došlo v autorově tvorbě k prouhloubení charakterových vlastností postav. Nepolevil ve své vysoké produktivitě, ačkoli omezil publikování nežánrových a teoretických děl psaných pod pseudonymy.  V roce 1959 ustal zájem o sci-fi literaturu a Silverberg dočasně přesunul své úsilí na jiné žánry. Jeho dílo čítá dvěstěpadesát erotických románů, okolo sta beletristických děl a nespočet povídek.  Po roce 1972 se autorův zájem odvrací od sci-fi a po dvou románech "The Stochastic Man" a "Shadrach in the Furnace" následuje několikaletá pauza, jež ukončila spisovatelovo nejsilnější období. V tomto období se stává významným sestavovatelem antologií, v letech 1974-1976 byl jako editor po tři roky za sebou nominován na cenu Hugo.

Změna stylu.

Po čtyřleté odmlce se vrátil k psaní fantastiky románem "Hrad lorda Valentina" (angl. "Lord Valentine's Castle", 1980), v němž je detailně zpracováno prostředí planety Majipoor. Tento postup se stává charakteristickým pro toto pozdější období tvorby. V osmdesátých letech se autor věnuje historické fantastice, i v povídkové tvorbě.  V rámci ambiciózního projektu transformoval Robert Silverberg trojici známých povídek Isaaca Asimova do románové podoby. Jde o následující povídky:  Za své literární díla si vysloužil 5x cenu Nebula (přičemž byl 20x nominován) a 4x cenu Hugo (27 nominací). Soupeřil (a často prohrával) hlavně s Isaacem Asimovem. V roce 1999 byl jako živoucí legenda uveden do Síně slávy science-fiction autorů, roku 2003 získal cenu L.Rona Hubbarda a roku 2004 mu byl po zásluze přiznán titul velmistra žánru, nejvyšší možné žánrové ocenění. V roce 2007 se stal prezidentem Fantasy Amateur Press Association.  Publikoval i pod pseudonymy Calvin M. Knox, Richard Greer, Bob Silverberg, Charles D. Hammer, David Challon, David Osborne, E. K. Jarvis, Hall Thornton, Ivar Jorgensen, Ivar Jorgenson, Ralph Burke, Alexander Blade, Clyde Mitchell, Gordon Aghill, Leonard G. Spencer, Robert Randall, S. M. Tenneshaw, Robert Arnette, Webber Martin, Dirk Clinton, Warren Kastel, T. D. Bethlen, George Osborne.

Dílo.

Tvorba Roberta Silverberga se vyznačuje psychologicky propracovanými postavami, problematickými sociálními tématy a pozoruhodně působivými popisy tísnivých a hostilních prostředí, s nimiž se člověk musí potýkat.  Silverberg napsal i řadu nebeletristických knih pro děti a sestavil více než sedmdesát antologií.

Robert Silverberg (* 15. ledna 1935, Brooklyn, New York, USA) je americký spisovatel, jeden z autorů zlaté americké generace science fiction.

Robert Silverberg (born January 15, 1935) is an American author and editor, best known for writing science fiction. He is a multiple winner of both Hugo and Nebula Awards, a member of the Science Fiction and Fantasy Hall of Fame, and a Grand Master of SF. He has attended every Hugo Awards ceremony since the inaugural event in 1953.


Druhy mušelínu.

Mušelín je nejběžnější jako nebělená, nebo bílá látka, vyráběná z mykané bavlněné příze. Často se používá při výrobě vzorů pro oděvy, nebo záclony a opony, ovšem dá se použít i v čalounictví. Mušelín je prodyšný a je dobrou volbou pro oděvy v horkém, suchém klimatu.  Z dřívější výroby (asi do konce 20. století) byl známý také:  Bavlněný tzv. „mako-mušelín“ byl mercerovaný batist z velmi jemné česané příze (7-8 tex). Používal se na dámské spodní a noční prádlo., V Indii se koncem 18. století měly vyrábět mušelíny z ručně předené bavlněné příze s jemností pod 2,5 tex.  Vlněný mušelín tkaný z česané příze, obvykle v jemnosti 28 tex, výrobky z jemnějších přízí se nazývaly „monsseline cachemire“. Vlněný mušelín se používá na šaty a halenky.  Mušelín z přírodního hedvábí vyráběný jako jednobarevná nebo potištěná tkanina. Obvykle se žehlil nebo kalandroval, tkanina se používala na společenské šaty a halenky..

Původ slova.

S oděvy z mušelínu obchodovali už staří Řekové s východoindickým přístavním městem Machilipatnam, v dobách antiky známého jako Maisolos (Masalia). Někteří lidé věří, že slovo mušelín (anglicky muslin) pochází ze jména Maisolos. Marco Polo, slavný cestovatel, navštívil království Kakatiya, ve kterém se nacházelo město Machilipatnam a chválil tamní mušelíny. Jiný pohled na původ slova je ten, že látka získala své jméno podle města, kde se s ní Evropané poprvé setkali, v Mosulu, dnešním Iráku, ale látka vlastně pochází z města Dháka, dnešního hlavního města Bangladéše. (V únoru 2016 se konal v Dháce Festival mušelinů, který měl pomoct oživit bengálskou tradiční výrobu jemných mušelínů – viz snímek vpravo) V roce 1298 popsal mušelín Marco Polo ve své knize Milion. Říká, že se vyrábí v iráckém Mosulu, a dále jej prodávají kupci zvaní „Musolini.“

Využití.

Výroba šatů a šití.

Během prošívání může krejčí použitím levných mušelínových látek zkoušet kvalitu oděvu, dříve než začne stříhat drahé látky, čímž se vyhne potenciálním nákladným chybám. Mušelínové oděvy se často nazývají mušelín. S dostupností levných syntetických látek, které se podobají drahým přírodním látkám, se může nazývat mušelín i zkoušení nebo úprava látky, která je vyrobená ze syntetických látek, protože slovo se stalo širším termínem. Mušelín se také často používá jako lemování prošívaných dek, a proto může být často nalezen v širokém výběru materiálu na pokrývky v obchodech s látkou.

Kulinářství.

Mušelín se často využívá i jako filtr:  Mušelín je materiál pro tradiční látku, která se používá k zabalení Vánočního pudingu (puding, který se v USA tradičně podává 25. prosince, původem ze středověké Anglie). Mušelín obvykle používají včelaři k filtrování v čištění rozteklého včelího vosku.

Divadlo a fotografie.

V divadle se mušelín často používá k přestrojení pozadí a kulis. Dobře přijímá látku a je možné je průsvitné. Velmi dobře drží barvy. Často se proto používá k vytvoření nočních scén, protože když je nabarvený, vypadá zvlněný s lehce se měnící barvou barvou, která se podobá noční obloze. Po nabarvení se mušelín srazí. Při promítání videa může být mušelín použit jako levné zelené, nebo modré plátno, buď předbarvené, nebo nabarvené latexovou barvou (zředěnou vodou). Mušelín obvykle používají fotografové jako pozadí pro portréty. Často je nabarvený, většinou abstraktními skvrnitými vzory. V dobách němého filmu, od roku 1910, neměla filmová studia propracované osvětlení, potřebné k osvětlení interiérů, takže se mnohdy při interiérových scén stavěly kulisy v přírodě, za použití velkých kusů mušelínu, který rozptyloval světlo.

Lékařství.

Mušelínové obvazy našly uplatnění při neurologických operacích mozku. Prstencovitě se jím omotávají výduti, nebo intrakraniální cévy, kde hrozí krvácení. Záměrem je, aby obvaz posílil cévy a pomáhal předcházet protržení. Často je takto využíván u výdutí, které kvůli své velikosti nebo tvaru nelze mikroskopicky vyříznout nebo svinout.

Mušelín (angl.: "muslin", něm.: "Mousselin") je typ volně tkané bavlněné látky, původem ze Středního východu, který se v Evropě poprvé objevil v 17. století. Na konci 18. století se stal velmi populární ve Francii.

Muslin (), is a cotton fabric of plain weave. It is made in a wide range of weights from delicate sheers to coarse sheeting. It gets its name from the city of Mosul, Iraq which the Europeans believed to be its place of origin. However, its origins are now thought to have been farther east — in particular Dhaka in Bangladesh.


Život.

Mládí (1869-1889).

Wigginsová, rozená Myra Jane Albert, se narodila 15. prosince 1869 ve městě Salem v Oregonu jako druhá ze čtyř dětí narozených Johnu Henrymu Albertovi a Mary Elizabeth Holmanovým. Její otec pracoval nejdříve jako účetní v místní společnosti na lněný olej, později se stal prezidentem národní banky v Salemu.  Již v raném věku se u ní projevil přirozený umělecký talent, absolvovala hodiny kreslení a malování ve svém domě a v oblasti kolem Salemu. Její rodiče ji povzbuzovali, nejen kvůli jejímu talentu, ale také kvůli tomu, že v té době se u žen vyšší třídy očekávala kulturní vzdělanost v umění. Když jí bylo 17 let, vyhrála první z mnoha ocenění za malbu na Oregonském státním veletrhu, mezi lety 1886 a 1907 získala celkem 94 ocenění za svá umělecká díla.  V roce 1888 se seznámila se svým budoucím manželem, Frederickem Arthurem Wigginsem, který byl majitelem místního obchodu, ve kterém jako v jednom z prvních nabízel řadu produktů pod jednou střechou. Poprvé se setkala s fotografií v okamžiku, kdy její bratr chtěl zpodobnit svou milou, ale neměl k dispozici fotoaparát. Ten proto oběma koupil její otec. V roce 1889 získala velkoformátovou deskovou kameru na skleněné desky a stativ, a brzy kameru používala mnohem víc než její bratr. Některé své první fotografie pořídila na rodinné cestě na pobřeží Oregonu.  Během dvou let získala nový fotoaparát za první místo v amatérské soutěži pořádané časopisem "West Shore Magazine", mnoho fotografií poslaných do soutěží vystavila v roce 1890 na průmyslové výstavě North Pacific Industrial Exposition v Portlandu.

Umělecká kariéra (1890-1899).

Stejně jako mnoho progresivních žen z období konce 19. století, byla poslána studovat do New Yorku. V letech 1891-1894 studovala na Art Students League of New York, v ročníku společně s Williamem Merrittem Chasem a Johnem Twachtmanem. Chase ovlivnil zejména její myšlení o umění a když mu přinesla ukázat své fotografie, doporučil jí někdy psát komentáře na jejich zadní stranu. Chaseho zachytila na slavné fotografii během výuky a obklopeného studentkami z roku 1891.  Zatímco studovala v New Yorku, do Salema se vracela pouze v průběhu léta, v roce 1892 oznámila své zasnoubení s Fredem Wigginsem. Když se pak vrátila do New Yorku, stala se jednou z prvních členek New York Camera Clubu. Využívala klubovou temnou fotografickou komoru, při čemž se setkala s Josephem Keileyem, vlivným fotografem, spisovatelem a blízkým přítelem Alfreda Stieglitze.  Se svým snoubencem byli oddáni 24. listopadu 1894 v Salemu a o dva roky později spolu měli jedinou dceru Mildredu.

Mistryně fotografie (1900-1929).

V roce 1900 byla mezi prvními dvěma ženami, které měly samostatnou výstavu fotografií v Chicago Art Institute. V té době se již setkávala a dopisovala s nejdůležitějším fotografem té doby Alfredem Stieglitzem, který ji v roce 1903 přijal za členku nově vytvořeného spolku Fotosecese.  Na podzim roku 1903, byla jedna její fotografie vystavena na jubilejní výstavě v německém Hamburku a také na londýnském salónu pořádém společností Linked Ring. Recenze druhé výstavy se o této fotografii vyjadřovala chvalozpěvně: "... považujeme snímek paní Wigginsové nazvaný 'Leštění mosazi' ('Polishing Brass') za jeden z nejlepších v celé místnosti. Zajisté je nejvíce piktorialistický, je přesně jako grafika Chodowieckého, a to jak svým subjektem, tak i pocitem. Žena sedí u stolu s kovovým nádobím kuriózní a zajímavé formy. Celá záležitost je klidná, vzhledná a velmi dobře navržená - příklad pro stovky."  V roce 1904 byla Wigginsová jedním z pěti vybraných delegátů z Oregonu, aby se zúčastnila "Cruise of the Christians" v Jeruzalémě na světové události "Fourth Sunday School Convention". Dokumentovala scény a dění na lodi, a když přišla, často vyvolávala film ve svém pokoji do pozdní noci. Na zpáteční cestě se zastavila v Paříži a v Londýně, kde zhlédla výstavy velkých fotografických salonů té doby. Později téhož roku vydala "Dopisy od poutníka" (Salem: Statesman Publishing), fotograficky ilustrovaný popis své cesty na Blízký východ.  Tentýž rok Stieglitz poslal 200 fotografií představující nejlepší umělce Fotosecese na Mezinárodní fotografickou výstavu v Haagu. Mezi umělce zařadil jako Wigginsovou, tak i její oregonskou kolegyni Sarah Oregon Laddovou. Wigginsová své fotografie taktéž publikovala v několika významných časopisech, včetně například "Photo-Era", "The Photo Miniature", "Photograms of the Year" a "Die Kunst in Der Photographie" (vysoce kvalitní německý čtvrtletník podobný "Camera Work").  Její matka zemřela v roce 1905 po autonehodě. Řídil její otec, který nebyl sice zraněn, ale v následujících letech velmi trpěl pocitem viny a úzkosti.  V roce 1906 se podílela na výstavě "Díla amerických fotografek" (The Work of Women Photographers of America) v prostorách Camera Clubu, Hartford, Connecticut. Wigginsová byla jednou z 26 žen, které byly na výstavě představeny. Později v témže roce byly dvě její fotografie vystaveny na výroční členské výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New Yorku.  Od roku 1907 se celá rodina přestěhovala kvůli obchodním aktivitám Freda Wigginse do města Toppenish uprostřed státu Washington. Wigginsová se snažila pomáhat manželovi finančně otevřením uměleckého studia a školy. Nové místo však bylo mnohem více venkovské a nerozvinuté než Salem, a příroda v okolí města byla suchá a prašná. Prach působil Wigginsové zdravotní problémy a trvalo několik let, než začala mít z malby pravidelný příjem.  Pokračovala ve fotografii, jak jí zdraví dovolovalo, opět vystavovala v Galerii 291 v New Yorku a na výstavě umění a řemesel v San Francisku. Její kolegyně ze spolku Fotosecese Anne Brigmanová okomentovala její díla z pozdější doby, že se v nich ""trvale naplňuje její práce s atmosférou procítěného smutku.""  V další dekádě se fotografie Wigginsové objevily na mnoha důležitých výstavách, včetně Mezinárodní výstavy piktorialistické fotografie v New Yorku (1909), výroční Pictorial Photography Invitation in Seattle, Washington (1910) a mezinárodní výstavě International Exhibition of Pictorial Photography (1910) v Albright-Knox Art Gallery v Buffalu v New Yorku. Povzbuzena zájmem o její práce jinými fotografy v Seattlu, začala Wigginsová v tomto městě trávit více času.  Od první dekády do pozdních 20. let 20. století střídavě pomáhala svému manželovi s jeho obchodem a fotografováním v Seattlu, když měla dostatek peněz na cestování. Během této doby projevila také zájem přednášet o své práci, ostatních fotografech a o umění obecně.  V roce 1928 společnost Seattle Fine Arts Society uspořádala Wigginsové její poslední samostatnou výstavu.

Malba (1930-1956).

V roce 1930 Wigginsová spoluzaložila organizaci Women Painters of Washington, jednu z nejstarších uměleckých organizací. Wigginsová zemřela 13. ledna 1956 na mrtvici. Aktivně malovala až své smrti. Její manžel zemřel při nehodě o čtyři měsíce později.  Její práce jsou ve stálých sbírkách několika významných institucí, včetně například Portland Art Museum, Getty Museum a National Museum of American Art při Smithsonian Institution.

Myra Albert Wiggins (15. prosince 1869 Salem, Oregon – 13. ledna 1956) byla americká malířka a fotografka, členka společnosti "Fotosecese" — významného hnutí z počátku 20. století.

Myra Albert Wiggins (1869–1956) was an American painter and pictorial photographer who became a member of the important early 20th century Photo-Secession movement.


Biografie.

Narodil se ve městě Berdyčiv v tehdejší Ruské říši (dnes Ukrajina). V roce 1929 přesídlil do dnešního Izraele. Získal náboženské i civilní vzdělání.

Politická dráha.

V mládí se v Jemenu angažoval v sionistickém hnutí he-Chaluc, které bylo nuceno za Sovětského svazu pracovat v ilegalitě. Pracoval v přípravné židovské skupině na Krymu. V letech 1925–1929 byl ve vyhnanství na Sibiři. Po přesídlení do dnešního Izraele pracoval jako předseda zaměstnanecké rady v textilní továrně Ata.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé po volbách v roce 1955, do nichž šel za Mapaj. Mandát ale získal až dodatečně, v říjnu 1956, jako náhradník. Byl členem parlamentního výboru práce a výboru finančního. Předsedal podvýboru pro textilní průmysl, podvýboru pro penze úředníků v soudnictví a podvýboru pro kompenzaci z reparačního fondu pro zdravotně postižené přeživší holokaustu. Na kandidátce Mapaj pronikl do Knesetu i po volbách v roce 1959, po nichž zastával funkci člena výboru finančního. Uspěl i ve volbách v roce 1961, opět za Mapaj. Držel funkci člena parlamentního výboru práce a výboru finančního. Předsedal podvýboru pro revizi rozpočtu elektrického podniku. Po volbách v roce 1965 v Knesetu zasedl za formaci Ma'arach. V průběhu funkčního období sice dočasně přešel do poslaneckého klubu Strany práce, ale nakonec se vrátil pod střechovou platformu Ma'arach. Byl předsedou finančního výboru. Znovu byl za Ma'arach zvolen ve volbách v roce 1969. Zůstal předsedou finančního výboru. Opětovně byl zvolen poslancem i po volbách v roce 1973, do nichž šel znovu na kandidátce Ma'arach. Stále byl předsedou finančního výboru, navíc byl členem výboru pro státní kontrolu. Ve volbách v roce 1977 mandát neobhájil.

Jisra'el Kargman (: ישראל קרגמן, žil 23. prosince 1906 – 17. listopadu 1987) byl izraelský politik a poslanec Knesetu za strany Mapaj, Ma'arach, Izraelská strana práce a Ma'arach.

Yisrael Kargman (, born 23 December 1906, died 17 November 1987) was an Israeli politician who served as a member of the Knesset for Mapai and its successors between 1957 and 1977.