Rozhlasová podoba.

V roce 1954 byla hra upravena i do podoby rozhlasové hry, ve které se objevila řada známých herců z tehdejšího souboru Národního divadla, z nichž někteří si zahráli o dva roky později i ve filmové podobě tohoto díla (Stanislav Neumann, František Filipovský, Jaroslav Vojta, František Smolík).

Filmová podoba.

Roku 1956 byla tato pohádka zfilmována režisérem Josefem Machem za použití kreslených filmových dekorací Josefa Lady. Ve filmu se objevila celá řada vynikajících herců – Josef Bek (Martin Kabát), Eva Klepáčová (Káča), Jaroslav Vojta (loupežník Sarka Farka), František Filipovský (zapomenutý čert Karborund), František Smolík (poustevník Školastykus), Josef Vinklář (čert Lucius), Alena Vránová (princezna Dišperanda), Stanislav Neumann (zapomenutý čert Omnimor), Vladimír Ráž (čert dr. Solfernus), Bohuš Záhorský (král), Ladislav Pešek (Lucifer), Rudolf Deyl ml. (Belial), Antonín Šůra (Boží anděl Teofil).

Operní podoba.

Podle hry a filmu napsal operu "Hrátky s čertem" Ludvík Podéšť; premiéru měla 12. října 1963 v Liberci.

Charakteristika.

Hlavními prvky tohoto díla jsou nadpřirozené a nebo již legendární postavy poustevníka a loupežníka, ale také důvěra v obyčejného českého člověka, kterého zastupuje hlavní postava vysloužilý voják, prostý člověk "Martin Kabát". Trápí ho, že se neumí bát. Proto jde přenocovat do starého pustého mlýna, aby zjistil, zdali tam opravdu straší a jestli on sám pozná, co je to strach. Čertu se ale chtěla upsat vlastní krví princezna "Dišperanda" spolu se svou kamarádkou služebnou "Káčou" tak, aby měly konečně ženicha, po kterém obě dvě touží. Čert ale odnese "Káču" do pekla a "Martin Kabát" ji jde z pekla vysvobodit, což se mu za pomoci božího anděla "Theofila" nakonec povede. "Martin Kabát" zůstane s Káčou hospodařit v opuštěném mlýně. Potrestán je i neskromný poustevník a místní loupežník "Sarka Farka". Na princeznu zbude už jen čert. Příběh vytváří jakýsi nový typ české báchorky s vtipnými glosami. Přes všechna dobová klišé toto půvabné dílo zůstalo dodnes velmi milé a svěží.

Inscenace Národního divadla v Praze.

Účinkující.

Tanečníci.

Helena Holečková, Jasněna Davidová, Romana Kvapilíková, Daniela Tišliarová, Jiří Fiala, Jiří Leitgeb, Petr Nedvěd, Tomáš Sychra, Petr Šafus, Radoslava Stupková, Yvetta Blanarovičová, Petra Jindrová, Daniela Stavělová, Helena Kutinová, Ilona Svobodová, Romana Kvapilíková, Pavla Vojáčková, Jana Lauferová, Apolena Veldová, Jasněna Pokorná, Jiří Kaňkovský, Jan Grabmüller, Jakub Šíla, Jakub Kohl, Stanislav Nohejl, Josef Novák

Hrátky s čertem (1946) je pohádková divadelní hra, kterou napsal český spisovatel Jan Drda za nacistické okupace v roce 1942 za heydrichiády. Dílo se dočkalo především poválečného úspěchu, a to nejenom proto, že jsou v něm patrné náznaky odporu proti nacismu.

Playing with the Devil () is a 1956 Czech fairy-tale comedy film by Josef Mach based on a 1945 play by Jan Drda. Set decorations were painted by Josef Lada.


Historie.

Podnět k výstavbě.

Příkaz ke stavbě vydal saský kurfiřt a polský král August II. Silný roku 1709. Jako mnoho dalších panovníků napodoboval absolutistický životní styl francouzského krále Ludvíka XIV. Pořádal proto na svém dvoře řadu jezdeckých a maškarních slavností, pro které potřeboval vhodné prostory. Svou roli také sehrála kavalírská cesta mladého Augusta po Evropě v letech 1687-1689, která v něm zanechala silné dojmy. August Silný se proto rozhodl dle vzoru italských a francouzských měst saskou metropoli postupně přestavět. Drážďany totiž tvořila až do konce 17. století především dřevěná zástavba. Po rozsáhlém požáru města roku 1701 Augustovo odhodlání město přestavět a vystavět zde monumentální rezidenční zámek ještě zesílilo.

Průběh stavby.

Základní kámen byl položen roku 1711. Provedením prací byl tehdy pověřen architekt Matthäus Daniel Pöppelmann, který stavbu pojal jako umělecké dílo. Jako přípravu podnikl Pöppelmann několik studijních cest, mimo jiné i do Prahy, kde si podrobně prohlédl chrám Svatého Mikuláše od Kryštofa Dientzenhofera na Malé Straně, a navštívil i zámek Versailles u Paříže. Mnohé plastiky, kterými byl Zwinger vyzdoben, vytvořil sochař Balthasar Permoser. Jeho snad nejzdařilejší dílo na tomto místě – Koupel nymf – je umístěno za Francouzským pavilonem v prostoru s jeskyněmi, sochami a fontánami.  I když nebyl Zwinger ještě dokončen, konaly se zde roku 1719 u příležitosti svatby Agustova syna velkolepé slavnosti. Poté stavba pokračovala dále. Roku 1722 bylo dokončeno jižní křídlo a byla vybudována východní strana. Již předtím byla ale ve Zwingeru zřízena oranžerie se spoustou exotických rostlin. Exotické rostliny a pomerančovníky nechal August Silný pro pobavení svého dvora vysázet i v parku uvnitř areálu. Stavba pokračovala až do Augustovy smrti roku 1733 s různou intenzitou. Severní strana směrem k Labi zůstala nicméně otevřena (byla provizorně uzavřena zdí), jelikož Zwinger měl být jen vstupním nádvořím velkolepého zámku, o jehož výstavbě August tolik snil.

Období po smrti Augusta Silného až do výstavby Semperovy galerie.

Po smrti Augusta Silného se situace výrazně změnila. Jeho syn ještě uvažoval, že nechá areál rozšířit směrem k dnešnímu kostelu Hofkirche. V architektuře se ale začal postupně prosazovat vliv klasicismu a saský dvůr se soustředil na jiné úkoly – v popředí nyní stála stavba zámku Moritzburg, Hubertusburg a Japonského paláce. Kromě toho se zhoršily ekonomické poměry a vydržování Zwingeru se stalo drahou záležitostí. Barokní dílo z labského pískovce tak začalo nevyhnutelně ztrácet na významu. V jeho parku byla ve 40. letech 18. století dokonce zřízena dřevěná budova divadla, která ale po několika letech vyhořela. Za sedmileté války byl Zwinger poškozen ostřelováním a okupační jednotky používaly budovy jako skladiště. V 2. polovině 18. století se sice dál diskutovalo o dokončení areálu, objevily se i plány na zboření Zwingeru a zřízení zcela nového komplexu, k jejich uskutečnění ale nikdy nedošlo.  V 1. polovině 19. století proběhlo několik stavebních úprav, díky kterým se měl stát areál centrálním místem pro uskladnění kurfiřstkých uměleckých sbírek. Plány na dokončení Zwingeru byl ve 40. letech 19. století pověřen architekt Gottfried Semper, který původně plánoval rozšíření komplexu na dnešní Divadelní náměstí ("Theaterplatz"). Tyto plány byly ale zamítnuty a Semper byl pověřen areál Zwingeru na severní straně příčnou stavbou uzavřít. Inspiroval se budovou galerie "Alte Pinakothek" (Staré pinakotéky) v Mnichově a navrhl novorenesanční budovu, jejíž základní kámen byl položen roku 1847. V roce 1854 byla stavba dokončena a roku 1855 bylo muzeum otevřeno pro veřejnost.

Období od dokončení Semperovy galerie do konce 2. světové války.

Po dokončení Semperovy galerie se nacházel areál v estetické disharmonii, jelikož novorenesanční stavba tehdy ostře kontrastovala se zanedbanou barokní částí Zwingeru. Aby bylo dosaženo optické vyrovnanosti, byly barokní fasády přetřeny olejem, což pískovci příliš neprospělo. Úpadek pokračoval ještě několik desetiletí. Kvůli finančním problémům začala postupná rekonstrukce až roku 1911. Krátce před 1.světovou válkou ale opět došlo ke komplikacím a roku 1915 byla rekonstrukce zastavena. Stav budov se nadále zhoršoval a padající zdivo dokonce ohrožovalo přilehlou dopravu. Celý stav ještě zhoršovaly nevhodné restaurační metody, které pískovec poškozovaly.  S rozsáhlou rekonstrucí bylo nakonec započato po 1. světové válce. Fasády budov byly zbaveny vrstvy oleje, pískovec byl šetrně ošetřen a byla uskutečněna razantní změna odvodňovacího systém celého areálu. S vypuknutím 2. světové války byly práce opět zastaveny. Konec 2. světové války byl pro Zwinger katastrofou. Areál byl 13. a 14. února 1945 těžce poškozen nálety a vyhořel.

Poválečné období.

O znovuvýstavbě Zwingeru bylo rozhodnuto už roku 1945. Ještě na podzim téhož roku byly zahájeny stavební práce. Většina objektů byla dokončena už v 50. letech. Svou zevnější, předválečnou podobu získal Zwinger nazpět v roce 1963.

Pavilon se zvonkohrou.

Tento pavilon s půdorysem ve tvaru oválu, který byl dostavěn v roce 1728, byl původně hlavním vchodem do Zwingeru a označoval se jako Městský pavilon. Dnešní název získal proto, že při rekonstrukci v roce 1936 byla do prostředního okna umístěna zvonkohra se 40 zvonky z míšeňského porcelánu. Vzhledem je téměř stejný jako protilehlý hudební pavilon. Je zdoben ornamenty a postavami antických hrdinů. Dnes se v něm nacházejí výstavní prostory.

Umělecké sbírky.

Zwinger je součástí Státních uměleckých sbírek Drážďany ("Staatliche Kunstsammlungen Dresden") a je zde k vidění mnoho vzácných uměleckých děl. V Semperově galerii se nachází světoznámá Galerie starých mistrů ("Gemäldegalerie alte Meister"), kde je vystavena např. Raffaelova Sixtinská madona. V jižním rohovém pavilonu je sbírka porcelánu s cennými porcelánovými plastikami z míšeňské porcelánové manufaktury i s díly Johanna Friedricha Böttgera, který vynalezl roku 1708 evropský porcelán. V západním rohovém pavilonu je Matematicko-fyzikální salon, sbírka historických fyzikálních a astronomických přístrojů.

Zwinger ["cvingr"] je komplex barokních budov se zahradou ve Starém městě saských Drážďan. Jde o jedno z nejvýznamnějších stavebních děl z období baroka v Německu. Vedle kostela Frauenkirche je Zwinger nejznámější památkou ve městě. Původně se mělo jednat o nádvoří velkolepého zámku, který ale nebyl nikdy postaven.

The Zwinger (, ) is a palatial complex with gardens in Dresden, Germany. Designed by architect Matthäus Daniel Pöppelmann, it is one of the most important buildings of the Baroque period in Germany. Along with the Frauenkirche, the Zwinger is the most famous architectural monument of Dresden.


Křesťanství.

Křesťanské přesvědčení o skutečnosti znovuzrození, k níž dochází při křtu dospělých, vychází z Kristových slov: "Nenarodí-li se kdo znovu z vody a Ducha, nemůže vejít do Božího království." (Janovo evangelium 3,5), což potvrzuje i apoštol Pavel v jednom ze svých listů: "Spasil nás skrze koupel nového narození a obnovení Ducha svatého." (List Titovi 3,5) Tato skutečnost byla zaslíbena již v některých proroctvích Starého zákona, zejména v Ezechielovi: "Pokropím vás čistou vodou a budete očištěni; očistím vás ode všech vašich nečistot a ode všech vašich hnusných model. A dám vám nové srdce a do nitra vám vložím nového ducha. Odstraním z vašeho těla srdce kamenné a dám vám srdce z masa. Vložím vám do nitra svého ducha; učiním, že se budete řídit mými nařízeními, zachovávat moje řády a jednat podle nich." (Ezechiel 36,25-27) Toto prvotní křesťanské přesvědčení je dosvědčeno i staletou svatootcovskou tradicí (sv. Justin, sv. Hippolyt Římský, sv. Ambrož, sv. Augustin a nespočet dalších otců) a potvrzen ekumenickými koncily.  V poreformační době však vlivem pietistického hnutí (2. pol. 17. stol.) dochází k založení nové tradice chápání slova znovuzrození, které je v evangelikálním prostředí chápáno jako vnitřní duchovní proměna člověka, jinde dosud nazývaná jako první obrácení. Evangelikálové věří, že znovuzrození v tomto smyslu činí člověka křesťanem a že je podmínkou spasení a věčného života. Proto evangelikálové rozlišují mezi znovuzrozenými (obrácenými) a těmi ostatními, a to bez ohledu na příslušnost k nějaké církvi. Vynakládají velké úsilí o evangelizaci, což je snaha přivést druhé ke zkušenosti znovuzrození, a to především kázáním Božího slova a vyprávěním o vlastní zkušenosti obrácení (tzv. osobní svědectví).

V křesťanství ve starobylých církvích (katolické, pravoslavné ad.) je tímto pojmem označována duchovní obnova člověka, k níž dochází udělením svátosti křtu, jíž je smyt dědičný hřích i hříchy osobní a pokřtěný tak získává účast na oběti Ježíše Krista a na Boží přirozenosti a stává se součástí mystického těla církve. V evangelikálním prostředí je pak od doby hnutí pietistů (17. století) tímto pojmem nazývána skutečnost, která se jinde nazývá jako obrácení, jež se projevuje změnou života a vnitřním náboženským poznáním.

Born again, or to experience the new birth, is a phrase, particularly in evangelicalism, that refers to "spiritual rebirth", or a regeneration of the human spirit from the Holy Spirit, contrasted with physical birth. Historically, before the Protestant Reformation, "being born again" was understood as undergoing the sacrament of baptism and this is still the understanding of the Roman Catholic and the Eastern Orthodox churches.


Děj.

Karlík Bucket je malý hoch, pocházející z velice chudé rodiny. Žije v jedné malé chatrči, spolu se svými rodiči, lehce slabým dědou Pepou, mrzutým dědou Jiřím, laskavou ale křehkou babičkou Pepičkou a babičkou Jiřinkou, která už mluví dost zcestně, což zapříčiňuje stáří i špatný sluch. Jediným zdrojem příjmu je otec Karlíka, který dělal v továrně na zubní pasty.  Jejich malý domek se nacházel naproti velké továrně na čokoládu, kterou vlastnil podivín Willy Wonka (Johny Deep). Ten vyrůstal s jeho přísným otcem, Wilburem Wonkou (Christopher Lee), který se živil jako zubař. Svému synu tak jakékoliv cukrátka rázně zakazoval. Vše, co si např. malý Willy vykoledoval na Helloween, mu jeho otec spálil v kamnech. Jednoho dne ale malý Willy u krbu našel jeden bonbon, který nepolapil plamen. Rozbalil jej, a ochutnal. V ten moment se Willy do sladkostí zamiloval. Tajně si neustále kupoval různé sladkosti, o kterých si vedl podrobné zápisky. Časem došel k jasnému životnímu cíli, chtěl se stát cukrářem. Když to zdělil otci, ošklivě se pohádali. Spor vyvrcholil útěkem Willyho z domu.  Willy nepostrádal důvtip a u svých cukrovinek toho řádně využíval. Díky jeho kreativním nápadům se Wonkovy cukrovinky rychle ujaly. Ze začátku měl pouze malý krámek, ale zakázek bylo stále víc, a tak se Wonka rozhodl postavit velkou továrnu na čokoládu. Ta měla ještě větší úspěch, a řadu zaměstnanců, mezi kterými byl jeden čas i Karlíkův děda Pepa. Mezi zaměstnanci se ale časem vyskytovali špehové, kteří Willymu jeho cukrovinky záviděli. Když mu tedy bylo odcizeno dost nápadů, frustrovaný Wonka poslal všechny dělníky domů s tím, že svou velkou továrnu uzavírá, a to navždy.  Poté se vydal do dalekých krajin, hledat nové chutě. Při jedné ze svých cest, našel maličké mužíky, Oompa-Loompy, kteří uctívali kakaové boby. Přitom v jejich zemi našli maximálně tři kakaové boby do roka. Wonka se rychle naučil jejich řeči, a slíbil jim, že budou mít kakaových bobů, co hrdlo ráčí, pokud půjdou pracovat k němu do továrny. Oompa-Loompové ochotně souhlasili, a Wonka získal věrné a poslušné zaměstnance. Továrna se tak znovu dala do chodu, a znovu začala sklízet vlnu úspěchu.  Časem ale Wonkovi došlo, že i on stárne. Až zemře, kdo převezme továrnu, a postará se o Oompa-Loompy, až on tu nebude? Do svých pěti různých čokolád tak ukryl zlaté kupóny. Ty opravňovaly dítě s jedním z členů jeho rodiny vstoupit do Wonkovy továrny. Kupóny postupně získali tlustý Němec August Gdoule, rozmazlená Veruka Saltini, namyšlená Fialka Garderóbová a televizní maniak Miki Telekuk. O kupón se snažil i Karlík. Čokoládu dostával pouze jednou do roka, a to na Vánoce. Jelikož je ale měl už za týden, rodiče mu koupili dárek s předstihem. Kupón v něm ale nebyl. Zklamán byl hlavně děda Pepa, který si tuze přál, ještě jednou v životě vstoupit do oné továrny. Karlík si z neúspěchu hlavu nedělal a o čokoládu se rozdělil se zbytkem rodiny. Později ale podal děda Pepa Karlíkovi svou rezervu, peníz. Ten mu dal a poslal ho pro čokoládu. Spolu zkusili štěstí ještě jednou. Ani tentokrát to ale nevyšlo. A když se říkalo, že v Rusku byl nalezen poslední zlatý kupón, lámal Karlík nad svou nadějí pomalu hůl. Ukázalo se ale, že nalezený kupón v Rusku byl padělek. Při jedné cestě Karlíka domů, našel ve sněhu ležet bankovku. Popadl jí, vrazil do prvního krámu, a koupil si ještě jednu Wonkovu čokoládu. K jeho radosti v ní opravdu našel zlatý kupón. Lidé se ho snažili uplácet, aby jim kupón dal. Karlíka ochránil majitel obchodu. Ten mu nařídil, ať kupón nedává z ruky, a hned běží domů.  Když doma zdělil onu radostnou novinu, všichni z toho měli radost. Karlík ale původně jít do továrny nechtěl. Jeho otec totiž přišel o práci. Zvýšený počet prodaných čokolád zvyšoval i výskyt zubních kazů. Firma na zubní pasty, kde pracoval Karlíkův otec, si tak mohla dovolit na nandavání víček stroj. A jeden z nich nahradil i otce Karlíka. Díky penězům z kupónu by se třeba na nějakou dobu zabezpečili, než by jeho otec našel zase práci. Děda Jiří ale Karlíkovi vysvětlil, že peněz se denně tiskne mnoho, což se o tomto zlatém kupónu říci nedá. Karlík tedy s dědou Pepou vyráží do továrny.  Při prohlídce se Wonkovi vrací vzpomínky na jeho dětství, což je pro něj těžké. Zároveň poznává jednotlivé vlastnosti možných dědiců, a právě ty nežádoucí se jim později stávají osudnými. Do konce prohlídky s Wonkou zůstane už jen malý Karlík se svým dědečkem Pepou. Willy zjišťuje, že je Karlík díky chudobě upřímný, skromný a zdvořilý, na rozdíl od ostatních dětí. Wonka měl velkou radost, že se dědicem stane právě Karlík, a předložil mu svůj návrh. Ten zněl jasně. Stane se dědicem, ale nesmí do továrny jít se svojí rodinou. Rodinu bral jako břemeno, které by ho zdržovalo a rozptylovalo od podnikání. Karlík ale dost rázně Willyho odmítl. Bez rodiny odmítal odejít. To Wonku překvapilo, i ranilo. Smutně tedy odešel. Karlík ale brzy přišel na jiné myšlenky. Děda Pepa byl na tom od návštěvy Wonkovy továrny zdravotně o poznání lépe, a Karlíkův otec znovu dostal práci. Opravoval stroje, které ho předtím nahradili. Karlíkova rodina se ještě neměla líp.  Willy zatím upadal do deprese. Cítil se hrozně, a na jeho náladě se odrážela i kvalita jeho čokolád. Nedalo mu to, a Karlíka vyhledal. Ten se mu snažil vysvětlit důležitost rodiny, Willy ale odmítal po třiceti letech svého otce navštívit. Když mu Karlík slíbil, že půjde s ním, Willy souhlasil. Vyhledali tedy dům jeho otce, kde se Willy představil jako pacient. Karlík měl zatím čas, porozhlédnout se po domě Willyho otce. Uviděl, že jeho otec si všechny cukrářské úspěchy, o kterých se psalo v novinách, vystřihoval, a rámoval na zeď. Na svého syna nezanevřel, spíš naopak. Chyběl mu. Mezitím otec pozná díky chrupu svého syna. Oba jsou dojati, a obejmou se. Po usmíření s otcem Willy zopakoval Karlíkovi jeho nabídku, stát se dědicem továrny. Chlapec přijímá s podmínkou, že si s sebou do továrny bude moci vzít svou rodinu. Willy nyní nadšeně přikyvuje, a později se stává cenným přítelem rodiny Karlíka. Film končí scénou, kde Willy šťastně večeří s Karlíkovo rodinou.

Obsazení.

Willy Wonka...Johny Deep  Wilbur Wonka...Christopher Lee  Karlík Bucket...Freddie Highmore  Karlíkova maminka...Helena Bonham Carter  Karlíkův otec...Noah Taylor  Děda Pepa...David Kelly  Děda Jiří...David Morris  Babička Jiřinka...Lizz Smith  Babička Pepička...Eileen Essell

Karlík a továrna na čokoládu (anglicky "Charlie and the Chocolate Factory") je americký film z roku 2005, natočený podle stejnojmenné knihy britského autora Roalda Dahla režisérem Timem Burtonem. V hlavních rolích účinkují Johnny Depp jako Willy Wonka, Freddie Highmore jako Karlík Bucket a AnnaSophia Robb jako Fialka Garderóbová. Hudbu složil Danny Elfman.

Charlie and the Chocolate Factory is a 2005 musical fantasy film directed by Tim Burton and written by John August, based on the 1964 British novel of the same name by Roald Dahl. The film stars Johnny Depp as Willy Wonka and Freddie Highmore as Charlie Bucket, alongside David Kelly, Helena Bonham Carter, Noah Taylor, Missi Pyle, James Fox, Deep Roy, and Christopher Lee. The storyline follows Charlie as he wins a contest along with four other children and is led by Wonka on a tour of his chocolate factory.


Příběh.

Boxerka Esperanza Muñozová, zvaná Monita (ze španělského „mona“ = opice), je ve svém sportu úspěšná zápasnice, která touží získat titul argentinské šampionky a následně boxovat ve velkém zápasu v Las Vegas o titul mistryně světa. Trénuje ji její přítel Enrique, přezdívaný Quique, s nímž a jeho matkou žije v nájemním domě typu conventillo v La Boce, chudé čtvrti Buenos Aires. S Quiquem, jenž se také věnuje zápasu ve volném stylu, se zná od dětství, jeho máma navíc Monitu prakticky vychovala. Dívka totiž svého otce nikdy nepoznala a její matka ji opustila, když jí bylo osm let. Jako boxerka patří mezi nejlepší v Argentině, ovšem nyní má zraněnou ruku a od sportu si musí nedobrovolně odpočinout. Kimberly, jedna z jejích kamarádek z „baráku“, jí dá tip na práci v investiční firmě Quesada Group (v originále "Grupo Quesada"), kde je sama zaměstnaná jako uklízečka. Monita se stane osobní asistentkou prezidenta firmy, bývalého šampiona formule 1 Martína Quesady a již na úplném začátku mezi nimi přeskočí jiskra. Šéf podniku je ovšem zasnoubený, navíc se chystá adoptovat tři sourozence z útulku, kterému jako dobrodinec pomáhá. Ve firmě získá Monita nové přátele, s nimiž může kdykoliv počítat, ale i podlé protivníky, kteří plánují převzít společnost.

Produkce.

O druhé telenovele, v níž by byli ústřední dvojicí Natalia Oreiro a Facundo Arana, populární pár z "Divokého anděla", se objevily zprávy v polovině roku 2005. Oba herci se stali během "Divokého anděla" přáteli a byli si vědomi vzájemné chemie mezi sebou na obrazovce, společná pracovní příležitost však nastala až po osmi letech od této telenovely. Autorem námětu pro nový seriál, jenž měl pojednávat o dvou policistech, kteří se do sebe zamilují, byl programový ředitel stanice Canal 13 Adrián Suar, Oreiro však návrh odmítla. V dalších měsících ale Suár dosáhl s oběma dohody díky jinému příběhu. Samotnou Oreiro přemlouval asi půl roku, herečku mu nakonec pomohl přesvědčit sám Arana. Nový komediální seriál se měl věnovat bohatému podnikateli (Arana), který se zamiluje do chudé dívky (Oreiro), jež působí v boxu. V září 2005 ohlásil Arana svůj konec v divadelní inscenaci "Visitando al señor Green", v níž právě vystupoval, a začal se pod dohledem profesionálního automobilového pilota Alberta Di Giorgii učit řídit auto na závodním okruhu. Oreiro, která kvůli seriálu odložila tři zasmluvněné filmy, v nichž měla hrát, a přerušila i přípravu svého čtvrtého hudebního alba, se na roli začala připravovat boxerskými tréninky, které vedla boxerka Marcela Acuña. Zároveň kvůli fyzické náročnosti přípravy dočasně přerušila svoji vegetariánskou dietu.  Produkci zajišťovala pro Canal 13 společnost Pol-ka Producciones, kterou v 90. letech 20. století založil Adrián Suar. Natáčení seriálu "Jsi můj život" bylo zahájeno začátkem prosince 2005. Seriál byl filmován v ateliérem Pol-ky v buenosaireské čtvrti Chacarita, využívány byly i lokace v okolí. V polovině května 2006 natáčela ústřední dvojice protagonistů let letadlem Piper PA-38 Tomahawk, který pilotoval sám Arana a vedle nějž seděla v kokpitu i Oreiro. Filmování scény, ukončené nouzovým přistáním, zabralo deset hodin ve vzduchu, produkční tým čítal 50 lidí a bylo potřeba čtyř profesionálních pilotů, pěti odborníků na speciální efekty, jednoho vrtulníku se statickou kamerou a dvou dalších letadel, které natáčely doplňkové záběry. V polovině června odletěli Oreiro a Arana s částí štábu do Německa, kde pořídili záběry v Bingenu a především v Gelsenkirchenu. Tam dvojice protagonistů navštívila zápas Argentina – Srbsko a Černá Hora hraný v rámci Mistrovství světa ve fotbale 2006. Natočený materiál byl zařazen jako součást dílů, odvysílaných jen o několik dní později. Koncem července toho roku produkce také využila argentinské zimní středisko Las Leñas v Andách. Natáčení seriálu bylo ukončeno o Vánocích 2006.  V seriálu se objevilo také několik známých osobností, které ztvárnily samy sebe. V cameo rolích se tak představili zpěváci Julieta Venegas, Ricky Martin a Chayanne, samu sebe si zahrála i boxerka Marcela Acuña (zvaná Tygřice, "La Tigresa"), jinak boxerská trenérka Natalie Oreiro pro tento pořad. „Tygřice“ v závěrečných dílech absolvovala s Monitou důležitý zápas.  Jako titulní znělka posloužila píseň „Corazón valiente“ od argentinské zpěvačky Gildy, kterou Natalia Oreiro, jež se věnuje i hudební kariéře, sama producentům navrhla a nazpívala její cover verzi. Brala ji jako poctu k 10. výročí smrti zpěvačky, která v roce 1996 zemřela při autonehodě. V seriálu byly použity i písně dalších interpretů, například písně „Tu nombre“ od Cotiho a Juliety Venegas či „Ni una palabra“ od Pauliny Rubio. Pro hlavní milostný motiv protagonistů byla použita píseň „Ojos de cielo“ od španělské skupiny El Sueño de Morfeo.

České znění.

České znění vyrobila v roce 2007 Brněnská soukromá televize pro společnost FTV Prima pod režijním vedením Luboše Ondráčka a Jiřího Kubíka. Překlad byl dílem větší skupiny překladatelů. Natalii Oreiro potřetí, po "Divokém andělovi" a "Kachoře", nadabovala Ivana Andrlová.

Vysílání.

Původně plánovaná premiéra úvodního dílu měla proběhnout 9. ledna 2006, po Novém roce však posunuta o týden. První díl tak byl na obrazovkách stanice Canal 13 uveden 16. ledna 2006, seriál byl poté vysílán ve všední dny po 21. hodině. Závěrečná, téměř hodinová epizoda byla krátce před svým uvedením z rozhodnutí televize rozdělena na dva kratší díly, z nichž ten druhý odvysílán 9. ledna 2007. S touto úpravou tak celkem vzniklo 231 dílů, v mezinárodním vysílání je však finále seriálu vysíláno ve spojené podobě, tedy s 230 díly.  V Česku byl seriál premiérově vysílán na TV Prima od 9. března 2007 do 8. února 2008. Uváděn byl v pracovní dny v ranním a dopoledním čase, před 9. nebo 10. hodinou. Jednalo se o vůbec poslední latinskoamerickou telenovelu, která na Primě byla uvedena; vysílání tohoto žánru bylo na kanálech skupiny Prima obnoveno až po několikaleté přestávce na stanici Prima Love. České vysílání v neatraktivním ranním čase patrně souviselo s opatrností programových pracovníků, kteří tak reagovali na nízkou sledovanost předchozích telenovel na Primě. Nepomohla ani skutečnost, že seriál "Jsi můj život" byl ve světě populární a že se v něm jako protagonisti objevují Natalia Oreiro a Facundo Arana z "Divokého anděla", druhé nejsledovanější telenovely v Česku.

Přijetí.

Seriál "Jsi můj život" se v Argentině stal divácky velmi úspěšným, už úvodní díl byl nejsledovanějším pořadem dne, neboť překonal i reprízu populárního sitcomu "Casados con hijos", místní adaptace amerického seriálu "Ženatý se závazky". Po jednom měsíci vysílání měl průměrnou sledovanost asi 2,5 milionu diváků, a také v dalších týdnech obvykle býval na první příčce žebříčků sledovanosti, takže se "Jsi můj život" stal celkově nejsledovanějším seriálem v Argentině roku 2006. Průměrná sledovanost jednoho dílu byla kolem tří milionů diváků. Seriál byl nominován na pět cen Clarín 2006, z nich tři proměnil ve vítězství. V roce 2006 získal pořad z jedenácti nominací v sedmi kategoriích celkem čtyři ceny Martína Fierra (pro nejlepší komediální seriál, nejlepšího herce v hlavní roli komediálního seriálu (Arana), nejlepší herečku v hlavní roli komediálního seriálu (Oreiro) a nejlepšího herce ve vedlejší roli komediálního seriálu (Belloso)) a za rok 2007 byl nominován ve třech kategoriích na další čtyři ceny Martína Fierra.  Kritika hodnotila seriál dobře, povšimla si také podobnosti s "Divokým andělem", kdy byl v obou případech vztah hlavních hrdinů vystavěn obdobným způsobem. On (Arana) je bohatý a úspěšný, ona (Oreiro) chudá, impulzivní a dobromyslná. Rozdíl však panuje v žánru; zatímco "Divoký anděl" je melodramatická telenovela, "Jsi můj život" je komediální seriál, který se netočí zcela pouze kolem romance dvou protagonistů. Téma nepravděpodobné lásky je zde vyváženo množstvím absurdity, situačního humoru, kýčovitými předěly a karikaturami postav. Dle deníku "Clarín" se vedle ústřední dvojice vyvinula díky scenáristům řada dalších romantických vztahů jiných postav, které měly na centrálním příběhu relativní autonomii, přičemž každý z nich disponoval specifickým přístupem. Chváleny byly, kromě protagonistů, také výkony jiných herců, například Carly Peterson, Fabiany Garcíi Lago či Marcela Mazzarella. I když se nejednalo o klasickou telenovelu, některé epizody mohou být podle deníku "La Nación" srovnávány s díly uznávaných autorů telenovelového žánru, jako jsou Abel Santa Cruz, Alberto Migré či Delia Fiallo. V březnu 2007 byl seriál prodán již do 52 zemí Ameriky, Evropy i Asie. Populárním se seriál stal například v Polsku.  Díky úspěchu seriálu "Jsi můj život" vznikly, jak je v žánru telenovel zvykem, také jeho remaky. Jako první byla natočena mexická adaptace "Un gancho al corazón" (2007–2008). V letech 2007 a 2008 vznikla také portugalská verze "Deixa-me Amar", kterou v letech 2010–2011 následovala další evropská varianta: polský seriál "Prosto w serce".

Jsi můj život (ve španělském originále Sos mi vida) je argentinský televizní seriál, komediální telenovela. Premiérově byl vysílán v letech 2006–2007 na stanici Canal 13, natočeno bylo 231 dílů. Ústřední dvojici ztvárnili Natalia Oreiro a Facundo Arana, pro něž to byla po "Divokém andělovi" (1998–1999) druhá společná práce. Seriál byl natáčen v Buenos Aires a okolí, některé díly ale byly filmovány také v Německu.

You Are the One (, lit.: "You Are My Life") is a 2006 Argentine romantic comedy television series, directed by Rodolfo Antúnez and Jorge Bechara and broadcast by El Trece between 16 January 2006, and 9 January 2007. It is the second telenovela starring Facundo Arana and Natalia Oreiro as lead actors. The production included many location shootings, even during the 2006 FIFA World Cup in Germany, and many guest stars.


Geografie.

Sousední obce: Spenge, Enger, Herford, Bad Salzuflen, Leopoldshöhe, Oerlinghausen, Schloß Holte-Stukenbrock, Verl, Gütersloh, Steinhagen, Halle (Westfalen) a Werther (Westfalen).  Město leží na rozvodí mezi Vezerou a Emží. Dvě hlavní dálnice A2, A33 se protínají v jihovýchodní části města. Hlavní železniční nádraží je součástí vysokorychlostního systému ICE.

Historie.

Bielefeld byl v historii součástí:

Hlavní památky.

"Sparrenburg" je největším orientačním bodem. Byl postaven v letech 1240-1250 hrabětem Ludwigem von Ravensberg. 37 m vysoká věž a katakomby jsou veřejně přístupné.  Stará radnice "(Altes Rathaus)" byla postavena v roce 1904 a stále slouží své funkci (kancelář starosty). Její fasáda má různé prvky, nejvíce gotických a renesančních. Většina městské správy sídlí v přilehlé Nové radnici "(Neues Rathaus)".  Městské divadlo "(Stadttheater)" je součástí stejného komplexu jako Stará radnice, rovněž z roku 1904. Je pozoruhodné svou secesní fasádou. Je zde Bielefeldská opera. Další divadlo "(Theater am Alten Markt)" sídlí na "Alter Markt)".  Nejstarším městským kostelem je sv. Mikuláš "(Altstadter Nicolaikirche)". Je to gotický kostel s věží 81,5 metrů. Byl založen v roce 1236, za 2. sv. války poškozen. Třikrát denně z tohoto kostela zní zvonkohra. Nejcennějším pokladem tohoto kostela je vyřezávaný oltář z Antverp, zdobený 250 postavami. Malé muzeum ilustruje historii kostela až do druhé světové války.  Největším kostelem je "Neustadter Marienkirche", gotická stavba z roku 1293, dokončená 1512. Je 78 metrů vysoká a má délku 52 metrů. Cenný je křídlový oltář s 13 obrazy. Historicky vzato je tato stavba nejcennější. V něm započala reformace v Bielefeldu v roce 1533. Barokní věže byly zničeny za druhé světové války a později nahrazeny dvěma neobvykle tvarovanými zakončeními věží.  Vyhlídková věž "Hunenburg" - 164 metrů. Je vysílací věží.

Bielefeld je město v německém spolkovém státu Severní Porýní-Vestfálsko. V současnosti zde žije 325 846 obyvatel. Historické centrum se rozkládá severně od Teutoburského lesa. Moderní čtvrtě jsou ale i na opačné straně v kopcích. V Bielefeldu sídlí významný počet mezinárodně působících firem, včetně potravinářské firmy Dr. August Oetker AG. Dále Gildemeister a Schuco. Město má také univerzitu založenou v roce 1969. Mezi jeho prvními profesory byl sociolog Niklas Luhmann. Dále je zde teologický seminář "Kirchliche Hochschule Bethel". Proslavený je i fotbalový klub Arminia Bielefeld. Za významnou osobnost města současnosti je považován bývalý německý tenista Hendrik Dreekmann (nar. 1975).

Bielefeld () is a city in the Ostwestfalen-Lippe Region in the north-east of North Rhine-Westphalia, Germany. With a population of 341,730, it is also the most populous city in the administrative region ("Regierungsbezirk") of Detmold and the 18th largest city in Germany.


Průběh toku.

Zdrojnice Iravádí pramení ve východních výběžcích Himálaje, od soutoku zdrojnic teče Iravádí převážně na jih. Na horním toku řeka i její přítoky tečou v hlubokých úžlabinách, uprostřed džungle a v jejich korytech je mnoho slapů. Pod městem Myitkyina se dolina "Iravádí" rozšiřuje a koryto dosahuje šířky až 800 m. Poté řeka protíná západní část Šanské vysočiny, přičemž postupně vytváří tři soutěsky, ve kterých šířka koryta dosahuje 50 až 100 m. Místy se vyskytují zpětné proudy obávané pro lodní dopravu. Na středním a dolním toku pak protéká řeka rozsáhlou Iravádskou rovinou, ve které vytváří širokou terasovitou dolinu. Ve vzdálenosti 300 km od ústí začíná plochá, silně bažinatá delta porostlá džunglí. Rozloha delty činí 30 000 (podle některých pramenů 48 000 km2). Podél břehů Andamanského moře, od kterého ji odděluje pás písečných dun, se táhne v délce 240 km. Delta je tvořena mnoha rameny a průtoky, z nichž po dvou největších (Rangúnské, Patheinské) je možná vodní doprava.

Významné přítoky.

Čjintwin - největší přítok, z pravé strany

Vodní stav.

Řeka je charakteristická svým monzunovým režimem. Vzestup hladiny způsobený monzunovými dešti začíná v dubnu a pokračuje do srpna až září. Poté voda opadá. Rozsah kolísání úrovně hladiny představuje 8 až 11 m a šířka řeky se zvětšuje na čtyř- až pětinásobek. Na středním toku u města Mandalaj se tak mění od 2 do 10 km. Na dolním toku se projevují vysoké přílivy, které u Rangúnu dosahují 4 až 4,5 m. Průměrný roční průtok vody na dolním toku činí 13 000 až 14 000 m3/s a při zvlášť silných deštích může maximální dosáhnout až 40 000 m3/s a někdy i více. Nezřídka dochází ke katastrofálním povodním. Voda je kalná. Roční objem nánosů představuje přibližně 250 Mt, díky čemuž se každý rok delta rozšiřuje do moře o 40 až 50 m.

Využití.

Řeka je splavná celoročně v délce 1100 km od ústí, v létě až 1400 km do města Bamo a malé lodě se mohou dostat až do Myitkyiny (1600 km). Na středním a dolním toku se voda "Iravádí" i jejich přítoků využívá na zavlažování a na horním toku na plavení dřeva. Vodní energie skrývá řeka mnoho, ale ta není téměř využita. Na řece leží města Mandalaj, Pyay, Henzada a v deltě bývalé hlavní město Myanmaru Rangún.

Historie.

Počátkem května roku 2008 byla delta Iravádí zasažena ničivým cyklónem Nargis.

Iravádí ( [ei: ra wa. ti mrac] - ze staroindického Airávatí, Érávatí, ) je největší řeka v Myanmaru s prameny v Číně (Tibetská autonomní oblast, Jün-nan). Je dlouhá 2150 km. Povodí má rozlohu 430 000 km2 (podle některých pramenů 415 000 km2). Ústí do Andamanského moře.

The Irrawaddy or, officially, Ayeyarwady River (,, also spelt Ayeyarwaddy, eventually from Indic "revatī" "abounding in riches") is a river that flows from north to south through Burma. It is the country's largest river and most important commercial waterway. Originating from the confluence of the N'mai and Mali rivers, it flows relatively straight North-South before emptying through the Irrawaddy Delta in the Ayeyarwady Region into the Andaman Sea. Its drainage basin of about covers a large part of Burma. After Rudyard Kipling's poem, it is sometimes referred to as 'The Road to Mandalay'.


Mládí.

Anna se narodila 6. února 1665 v St James's Palace jako druhá dcera Jakuba, vévody z Yorku (později Jakuba II.), a jeho první manželky Anny Hydeové. Jejím strýcem byl Karel II. a její starší sestrou Marie (později Marie II. Stuartovna). Anna strávila delší dobu až do roku 1670 ve Francii, kde si léčila oční infekci. Okolo roku 1673 se seznámila se Sarah Jenningsovou, která se stala její blízkou přítelkyní a rádkyní. Sarah se později vdala za Johna Churchilla, který se stal Anniným nejdůležitějším generálem.  Roku 1673 vešla ve známost konverze jejího otce Jakuba ke katolictví. Na příkaz Karla II. byly Anna a její sestra Marie vyučovány v duchu přísného protestantismu. 28. července 1683 se Anna provdala za protestantského dánského prince Jiřího, syna dánského krále Frederika III.

Zákon o nástupnictví.

Jinak šťastné manželství Jiřího a Anny bylo poznamenáno problémy s následníky. Do roku 1700 prodělala Anna nejméně osmnáct těhotenství. Třináctkrát potratila nebo se dítě narodilo mrtvé, čtyři další děti se nedožily věku dvou let. Jejich jediná naděje, syn Vilém (* 24. července 1689) zemřel 29. července 1700 několik dní po svých jedenáctých narozeninách na neštovice; při následné obdukci bylo navíc zjištěno, že chlapec trpěl hydrocefalií. Tak velká úmrtnost potomstva je - ostatně jako u mnoha dalších příslušníků královských rodů a šlechty - i v tomto případě dostatečně silnou indicií pro domněnku, že princ Jiří trpěl syfilidou.  Princezna Anna tak byla jediným právoplatným nástupcem na trůn podle Bill of Rights. Pokud by zemřela, otevřela by se pro jejího mladšího nevlastního bratra Jakuba Františka, syna sesazeného krále Jakuba II. z jeho druhého manželství s Marií z Modeny, možnost nárokovat si trůn.  Parlament v obavě před touto možností vydal zákon Act of Settlement 1701, který určoval jako další nástupce po Anně Žofii z Hannoverské dynastie a její protestantské potomky. Vilém III. zemřel 8. března 1702 a Anna byla 23. dubna korunována královnou.

Vláda.

Téměř ihned po nástupu na trůn se Anna zapojila do války o španělské dědictví. Tato válka pokračovala až téměř do konce jejího panování. Anna po svém nástupu jmenovala svého manžela admirálem královského loďstva a vrchním velitelem armády se stal lord Marlborough.  Po vydání zákona o následnictví roku 1701 zahájila jednání se skotským parlamentem a zemskými stavy, které chtěly zachovat nástupnické právo na trůn pro Stuartovce. Reakcí skotských představitelů na zákon o následnictví bylo vydání zákona ("Act of Security"), který uváděl, že pokud Anna zemře bez potomků, její následník bude zemskými stavy vybrán z příslušníků stuartovské dynastie. Královský souhlas byl tomuto zákonu udělen poté, co Skotové hrozili stažením svých vojáků z Evropy a odmítli zavést nové daně.  Na oplátku anglický parlament vydal zákon ("Alien Act 1705"), který uvalil na skotské poddané ekonomické sankce a prohlásil Skoty nepřáteli (a tím postavil mimo zákon právo vlastnit majetek v Anglii), pokud Skotové nezruší Act of Security, nebo pokud nedojde k sjednocení Skotska s Anglií. Skotské zemské stavy nakonec zvolily sjednocení a byla jmenována komise, která měla dojednat podrobnosti sjednocení obou zemí. Komise vypracovala pravidla sjednocení, která byla přijata skotským parlamentem 16. ledna 1707 a anglickým parlamentem 6. března 1707. Podle těchto zákonů se Anglie a Skotsko staly od 1. května 1707 jedním sjednoceným královstvím nazývaným Království Velké Británie.  Její vláda byla poznamenána vznikem dvou politických stran. Anna preferovala torye vedené Sidneym Godolphinem, ti také tvořili její první kabinet. Vzhledem k tomu, že podporovali válku o španělské dědictví, stávali se později vlivnějšími whigové. Po vítězství v bitvě u Blenheimu se stal vlivným lord Marlborough, který fakticky vládl se svými dvěma zástupci.  Annin manžel Jiří zemřel v říjnu 1708. Whigové využili královnina stavu a vytvořili vládu, vedenou lordem Godolphinem, ve které měli převažující zastoupení. Anna si přesto uchovala vliv, protože trvala na tom, že úřad admirála královského loďstva bude zastávat ona sama. Politický tlak ji ale přinutil, aby v listopadu jmenovala admirálem člověka navrženého whigy.

Odkaz.

Anna zemřela 1. srpna 1714 na dnu a byla pohřbena ve Westminsterském opatství. Britským panovníkem se stal Jiří, syn Žofie Hannoverské (Žofiina matka Alžběta Stuartovna a Annin dědeček Karel I. Stuart byli sourozenci, děti krále Jakuba I. Stuarta), jež zemřela krátce před Anninou smrtí.  Období vlády královny Anny se vyznačovalo zvyšováním vlivu ministrů a poklesem moci panovníka. Roku 1708 se Anna stala posledním britským panovníkem, který vetoval zákon parlamentu.  Annino jméno je spojeno s prvním světovým zákonem (vydán roku 1709) věnovaným autorskému právu. Podle něj výhradní práva k dílu náleží autorům, nikoli tiskařům, jak tomu bylo doposud.

Anna Stuartovna (6. únor 1665 – 1. srpen 1714) byla královnou Anglie, Skotska a Irska. Stala se nástupkyní svého švagra Viléma III. Parlament prohlásil útěk jejího katolického otce Jakuba II. ze země v důsledku slavné revoluce za abdikaci na trůn. Její švagr a sestra Marie se poté stali společnými vládci země. Po smrti Marie vládl Vilém samostatně až do své smrti roku 1702.

Anne (6 February 1665 – 1 August 1714) was Queen of England, Scotland and Ireland between 8 March 1702 and 1 May 1707. On 1 May 1707, under the Acts of Union, the kingdoms of England and Scotland united as a single sovereign state known as Great Britain. She continued to reign as Queen of Great Britain and Ireland until her death in 1714.


Život.

Jindřich byl korunován už v roce 1098, roku 1104 se postavil proti otci, zajal jej a donutil vzdát se trůnu. Dalšímu boji mezi otcem a synem zabránila Jindřichova smrt v roce 1106. Roku 1106 se tak stal Jindřich V. římským králem, avšak císařskou korunu získal až roku 1111. Nejprve však Jindřich V. Sálský se svým vojskem, v jehož čele stál Jindřich Haupt (Heinricus Caput / Heinrich Haupt), dne 12. února 1111 zajal papeže a přítomné kardinály a biskupy, aby je 2 měsíce držel v zajetí, dokud papež nesvolil ke korunovaci Jindřicha V. Sálského za císaře Svaté říše římské.  Roku 1109 podnikl pod záminkou ochrany práv aspiranta na polský knížecí stolec Zbyhněva, bratra Boleslava III. Křivoústého, výpravu do Polska, ale byl poražen v bitvě na Psích polích u Hlohova. V lednu 1110 na setkání v Rokycanech potvrdil vládu českého knížete Vladislava I.  Nejprve, stejně jako otec, prosazoval protipapežskou politiku. Nakonec však s církví v roce 1122 uzavřel tzv. "konkordát wormský" – důležitý mezník, oficiálně zakončující boje o investituru. V této smlouvě se Jindřich V. a papež Kalixtus II. dohodli na kompromisu ohledně práva ustanovovat církevní hodnostáře. Ty nadále vybíral papež, ale jen za přítomnosti císaře. Papež pak zvolenému hodnostáři předal prsten (symbol církevní moci) a císař předával žezlo (symbol moci světské). Ani tato dohoda ale neznamenala konec sporům mezi papeži a císaři.

Konec Sálské dynastie.

Jindřich V. se v roce 1114 v Mohuči oženil s Matyldou Anglickou, ale zemřel bez potomků a to znamenalo i konec vládnoucí dynastie. Srdce a vnitřnosti panovníka byly pochovány v katedrále sv. Martina v Utrechtu a zbytek pozůstatků ve Špýru.

Jindřich V. (8. ledna 1086 – 23. května 1125) byl synem Jindřicha IV. a císařem Svaté říše římské. Patřil k Sálské dynastii (označované též jako dynastie Jindřichovců).

Henry V (, born in 1081 or 1086 (probably on 11 August), died 23 May 1125 in Utrecht) was King of Germany (from 1099 to 1125) and Holy Roman Emperor (from 1111 to 1125), as the fourth and last ruler of the Salian dynasty. He was made co-ruler by his father, Henry IV, in 1098.


Rozšíření.

Vyskytují se ve všech tropických a subtropických oblastech, převážně ve vlhčích lesních biomech. Nejvíce druhů žije v jihovýchodní Asii a Malajsii (Indomalajská oblast). Některé druhy osídlily i teplejší části mírného pásu, hlavně na jižní polokouli. Například některé druhy, zavlečené z Nového Zélandu, dokáží přežívat v jihozápadní Anglii. V Evropě jsou původní druhy pakobylek "Bacillus rossius" a "Clonopsis gallica", které žijí ve Středozemí.

Morfologie.

Většina strašilek je větších než 5 cm, ale najdou se i druhy, které dorůstají až do velikostí větších než 25 cm, výjimečně i přes 60 cm ("Phryganistria chinensis"). Mnoho druhů strašilek ztratilo schopnost létat, jejich křídla jsou zkrácená či zcela zakrnělá. Většinou mohou létat samci a samice nikoliv, ale u některých druhů nelétají obě pohlaví. Naproti tomu existují i druhy s letuschopnými samicemi. Strašilky jsou morfologicky velmi variabilní. Dají se rozdělit do tří typů: typ hůlkovitý nebo větévkovitý, často neobyčejně úzký, štíhlý a dlouhonohý - tyto typy označujeme obecně jako pakobylky, druhý typ je kratší a robustnější, přičemž tělo je pokryto trny nebo jinými výrůstky, někdy i neobvykle velikými a mohutnými, tyto typy se označují jako strašilky v užším slova smyslu, třetí typ připomíná jak zbarvením, tak i tvarem list, přičemž celek je neobyčejně mimetický — takové druhy obecně označujeme jako lupenitky. České označení "lupenitky" se kryje s taxonomickým, tedy označuje přesně danou čeleď Phylliidae, respektive podčeleď Phylliinae (podle použitého systému). Naproti tomu označení "pakobylka" a "strašilka" (v užším smyslu) se vůbec nekryje s taxonomickým systémem, ale popisuje pouze vzhled (navíc názor na to, co je ještě strašilka a co už pakobylka se může subjektivně různit).

Ochranné mechanismy.

Prvotním ochranným mechanismem strašilek je jejich kryptické zbarvení a tvar těla, díky kterému splývají s prostředím, v němž žijí. Tento efekt často ještě umocňují svým chováním. Většina druhů pakobylek (vypadají jako větvičky) přikládá přední nohy k sobě natažené v ose těla, čímž opticky prodlouží "větvičku", za kterou se vydávají. Mnoho druhů strašilek se při pohybu pohupuje a napodobuje tak větvičku nebo list ve větru. Čerstvě vylíhlé nymfy některých druhů (například "Extatosoma tiaratum") se podobají vzhledem i způsobem chůze mravencům, starší nymfy i dospělci této strašilky připomínají zase štíry (svým zvednutým zatočeným zadečkem). Obojí může mít efekt na odrazení nepřátel. Když už přece jen dojde k napadení, strašilky mají v záloze další mechanismy. Nejjednodušší je prostě spadnout z větve dolů, nebo, v případě okřídlených druhů, odletět. Mnoho okřídlených druhů může ještě před startem odhalit pestrou kresbu na druhém páru křídel, čímž predátora poleká ("Necroscia annulipes"). Zajímavou zbraní strašilek je takzvané kousání zadníma nohama. Dělají to například strašilky "Heteropteryx dilata", "Extatosoma tiaratum" nebo rod "Eurycantha". Tyto strašilky mají zadní nohy porostlé trny a při napadení se nepřítele snaží sevřít mezi stehno a holeň. Samci druhů "Eurycantha calcarata" nebo "Eurycantha horrida" mohou tímto způsobem dokonce poranit prst člověka až do krve. Některé druhy strašilek mohou zase vypouštět páchnoucí sekret nebo jej dokonce vystřikovat na nepřítele ("Peruphasma schultei", "Pseudophasma spp"....).

Rozmnožování.

Mnoho druhů strašilek je schopno nepohlavního rozmnožování, takzvané partenogeneze. V partenogenetické populaci se nevyskytují samci; samice jen kladou neoplozená vajíčka, ze kterých se líhnou zase jen samice. U některých druhů se samci téměř nevyskytují, některé druhy vytvářejí partenogenetické i normální bisexuální populace (například v závislosti na klimatu) a některé druhy jsou vždy bisexuální. Oplozené samice většinou snášejí více vajíček a i líhnivost bývá o něco vyšší.  Vajíčka strašilek připomínají semínka rostlin. Na svrchním pólu vajíčka se nachází víčko (operculum), kterým se později líhne nymfa. Samice je nejčastěji jednoduše pouštějí na zem, některé druhy ("Extatosoma tiaratum") je vystřelují do větší vzdálenosti. Jiné druhy vajíčka kladou do různých štěrbin nebo do půdy, některé druhy je nalepují na rostliny.  Nymfy strašilek se do dospělosti svlékají většinou šestkrát, samci někdy pětkrát. U některých druhů je počet svlékání větší či menší, ale opět platí, že samci mají o jedno svlékání méně a dospívají tedy dříve. Před svlékáním se strašilky snaží nalézt vhodné místo, kde se zavěsí hlavou dolů a mají pod sebou dost prostoru. Většinou je zapotřebí vzdušná vlhkost, jinak nymfa zůstane uvězněna ve staré kutikule a zahyne, v lepším případě přijde o jednu nebo více končetin. Strašilky však mají velkou regenerační schopnost a během tří svlékání jsou schopny nahradit ztracenou nohu či tykadlo.

Chov.

Chov strašilek není příliš náročný. Je třeba jen zajistit správnou velikost a typ insektária, optimální vlhkosti a teploty a samozřejmě pravidelný přísun čerstvé potravy vhodného druhu. V přírodě se strašilky živí různými tropickými rostlinami, pro nás těžko dostupnými. Většina druhů přijímá ochotně některé naše rostliny. Nejčastěji se používá ostružiník, protože některé jeho druhy mají listí i přes zimu. Kromě něj lze krmit i jinými rostlinami čeledi růžovitých (maliník, růže, jahodník, hloh) a třeba i břečťanem, lískou, dubem, bukem, břízou, lípou a podobně. Některé druhy přijímají jako náhradní potravu pouze kapradiny ("Oreophoetes peruana"), jiné například rododendron ("Asceles sp". “Ban Salok”). Existují samozřejmě i druhy (monofágní), které nežerou nic jiného než svou původní rostlinu a ty tedy můžeme jen těžko chovat.  Některé často chované druhy:

Strašilky (Phasmatodea) jsou řád tropického hmyzu bizarního zjevu. Mohou vypadat jako větvička, list nebo třeba kus kůry a dokonale tak splývat s prostředím. Jedná se o výlučně býložravý hmyz

The Phasmatodea (also known as Phasmida, Phasmatoptera or Spectra Latreille 1802) are an order of insects whose members are variously known as stick insects, stick-bugs, walking sticks, or bug sticks. They are generally referred to as phasmatodeans, phasmids, or ghost insects. Phasmids in the family Phylliidae are called leaf insects, leaf-bugs, walking leaves, or bug leaves. The group's name is derived from the Ancient Greek "", meaning an apparition or phantom, referring to their resemblance to vegetation while in fact being animals. Their natural camouflage makes them difficult for predators to detect; still, many species have one of several secondary lines of defence in the form of startle displays, spines or toxic secretions. The genus "Phobaeticus" includes the world's longest insects.


Historie.

Lokalita byla osídlena již v antických dobách, například severně od dnešního města Septemvri na levém břehu řeky Marice se nacházela důležitá řecká obchodní osada Pistiros. Budoucí Septemvri vzniklo na místě římského sídliště a bulharské osady, která byla zničena ve 14. století nájezdem Turků.  Septemvri se vyvinulo v typické železniční město díky vybudování železniční trati do Cařihradu po roce 1873. Roku 1945 byla odtud vybudována úzkokolejná trať vedoucí na jih do města Dobrinište v blízkém pohoří Rodopy.  Na Septemvri byla obec Saranovo přejmenována v roce 1949 na paměť ozbrojeného Zářijového povstání (bulharsky "Септемврийско въстание"), zorganizovaného Bulharskou komunistickou stranou proti vládě Alexandra Cankova v září roku 1923. V roce 1956 byly sloučeny obce Septemvri a Gara Septemvri ("Гара Септември", v překladu "Stanice" či "Nádraží Septemvri"). Status města získalo Septemvri až 7. září 1964 na základě výnosu Prezidia Národního shromáždění Bulharské lidové republiky.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 8 025 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 8 973 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Archeologické nálezy.

V blízkosti města v katastru obce Vetren byly nalezeny čtyři thrácké mohyly. Poblíž stál i řecký emporion Pistiros, který byl zničen ve 4. století př. n. l. nájezdem Keltů a římská stanice. V současné době na místě bývalého emporia probíhají vykopávky bulharské akademie věd a Ústavu pro klasickou archeologii Univerzity Karlovy.  V centru Septemvri se nachází archeologické muzeum profesora Mečislava Domaradzkého, který dlouhá léta vedl vykopávky emporia Pistiros. Zde jsou také shromážděny všechny archeologické nálezy.

Septemvri ( "Септември", dříve "Загорово", "Саръханбей", pak "Сарамбей" a od roku 1934 do roku 1949 "Сараньово") je město v Pazardžické oblasti v Bulharsku, které se nachází na západním konci Hornothrácké nížiny, 19 km západně od města Pazardžik a poblíž řeky Marica. Jde o správní středisko stejnojmenné obštiny a má zhruba 8 tisíc obyvatel.

Septemvri (, lit. "September") is a town in Pazardzhik Province, Southern Bulgaria, located at the western end of the Upper Thracian Lowland, away to the west from the city of Pazardzhik. It is the administrative centre of homonymous Septemvri Municipality. As of December 2009, the town has a population of 8,422 inhabitants.


Zachariáš Frankl – zakladatel.

Zrod konzervativního judaismu je spojen se jménem česko-německého rabína Zachariáše Frankla (30. září 1801 – 13. únor 1875). Zachariáš Frankl se snažil o kompromis mezi tehdejším ortodoxním judaismem, který považoval za zkostnatělý a nevhodný pro moderní svět, a reformním judaismem, populárním především v Německu, jehož reformu považoval za příliš radikální. V roce 1845 se s reformním hnutím kvůli jeho postojům rozešel a v r. 1854 se stal hlavou Židovského teologického semináře ve Vratislavi ("Das Jüdisch-Theologisches Seminar in Breslau"). Tento seminář se stal prvním moderním vzdělávacím institutem zaměřeným na výuku tradičního judaismu ve spojení s moderním historicko-kritickým přístupem.  Ve svém díle "Darchej ha-mišna" („Cesty Mišny“) Frankl specifikoval cíle nového směru: těmi mělo být zachování židovských tradic, šabatu i hebrejštiny jako bohoslužebného jazyka, ale také otevření vývoje halachy modernímu světu a stále těžším podmínkám, se kterým se tradiční pojetí náboženství muselo potýkat. Zároveň propagoval i zapojení vědy a kritického přístupu při studiu Talmudu a dalších rabínských spisů. Svůj směr nazval obecným („katolickým“) nebo též „pozitivně-historickým“ judaismem. Po emigraci řady přívrženců Franklova pojetí před a po druhé světové válce do USA se ujal pod vlivem Solomona Schechtera název „konzervativní“.

Rozvoj ve Spojených státech během 20. století.

Pod vedením Solomona Schechtera bylo ustanoveno nové centrum konzervativního judaismu v USA. Schechter působil v letech 1902 – 1915 jako prezident "Jewish theological seminary of America" v New Yorku. Během tohoto období založil zastřešující organizaci konzervativních synagog v USA "United synagogues of America", později rozšířenou na "United synagogues of Conservative Judaism" (USCJ).  Po druhé světové válce došlo k velké migraci židů z východní Evropy, kteří se po zkušenosti z holocaustu nechtěli vrátit do svých původních zemí. Nově příchozí pocházeli jak z východní Evropy, která byla tradiční baštou ortodoxního judaismu, tak i západní, kde převládaly spíše reformní tendence. Konzervativní judaismus se ukázal jako přijatelnou alternativou pro ty, kteří se pod dojmem válečných událostí chtěli vzdálit kultuře, ze které vzešli a na druhou stranu se nechtěli zříci zcela judaismu jako takového.

Konzervativní judaismus ve světě.

Nejvíce konzervativních židů žije v USA (cca 1,5 milionu). Konzervativní komunity najdeme v dalších 35 zemích světa, včetně Izraele, Argentiny, Mexika, Velké Británie, Francie, Německa, Maďarska nebo Ruska.  Konzervativní hnutí se na rozdíl od některých reformních nebo ortodoxních směrů od začátku profilovalo jako hnutí podporující sionismus a stát Izrael. Již od konce 50. let hnutí začalo působit v Izraeli, v r. 1979 pak byla ustanovena samostatná izraelská větev konzervativního judaismu, která poprvé použila název "Masorti". Hnutí se soustředí na pomoc a výuku judaismu zvláště mezi imigranty ze zemí bývalého SSSR, východní Evropy a Etiopie.

Hlavní vzdělávací instituce.

Kromě Jewish theological seminary v New Yorku existují i další vzdělávací instituce konzervativního judaismu, např. "Schechter Institute" (hebrejsky מכון שכטר) nebo "Conservative Yeshiva" („Konzervativní ješiva“) v Jeruzalémě.

Konzervativní judaismus v Česku.

V Česku se k hnutí hlásí organizace "Masorti Česká republika o.s.", která je součástí celosvětové organizace konzervativních komunit "Masorti Olami". Má asi 60 členů. Sídlem organizace je Praha. Rabínem komunity je Ronald Hoffberg z USA. Toto sdružení poskytuje vzdělávací a kulturní programy, jejichž cílem je seznamovat českou židovskou veřejnost s hodnotami a myšlenkami konzervativního judaismu. Nabízí pravidelné přednášky o judaismu, oslavy šabatu a židovských svátků, debaty na různá témata a neformální programy pro mladé členy. O svých aktivitách pravidelně informuje na svých webových stránkách a ve svém týdenním zpravodaji.

Konzervativní judaismus je vedle ortodoxního a reformního judaismu jedním z hlavních proudů současného judaismu. Tento směr je znám pod hebrejským názvem Masorti (מסורתי, "tradiční"). Masorti Olami je celosvětová zastřešující organizace konzervativního judaismu. Konzervativní judaismus vznikl v první polovině 19. století v Evropě. Skutečného rozvoje dosáhl až v USA. Jedná se o kompromis mezi ortodoxním a reformním judaismem.

Conservative Judaism (known as Masorti Judaism outside North America) is a Jewish religious movement that regards the authority of Jewish law and tradition as emanating primarily from the assent of the people and the community through the generations, more than from divine revelation. It therefore views Jewish law, or "halakha", as both binding and subject to historical development. The Conservative rabbinate employs modern historical-critical research, rather than only traditional methods and sources, and lends great weight to its constituency when determining its stance on matters of practice. The movement considers its approach as the authentic and most appropriate continuation of "halakhic" discourse, maintaining both fealty to received forms and flexibility in their interpretation. It also eschews strict theological definitions, lacking a consensus in matters of faith and allowing great pluralism.


Zajímavosti.

Příroda.

V kotli Bučacího potoka, v nadmořské výšce cca 800 m se nachází Bučací vodopády, jedny z největších kaskádových vodopádů v této části Karpat. Dva hlavní měří společně asi 10 m, celková výška asi 40 m. Celé široké okolí vodopádů je od roku 2004 přírodní rezervací o rozloze 35 ha přístupnou po turisticky neznačené lesní cestě. Dalšími přírodními rezervacemi v masivu Smrku jsou přírodní rezervace Smrk, Malý Smrk, Studenčany a na jižním okraji přírodní rezervace V Podolánkách. Rezervace vznikly v letech 1996 - 2004 a největší z nich je přírodní rezervace Smrk. Ve většině převládají smrkové lesy s příměsí buků a jedlí, místy jeřáb a javor. Běžnými bylinami jsou bika a třtina chloupkatá, z trvalejších rostlin kapradiny a brusnice borůvky. Navzdory přísné ochraně patří masív Smrku k atraktivním borůvkářským oblastem Beskyd. Vrcholové části hory v minulosti vážně poškodily imise a převládá na nich mrtvý, postupně se obnovující les. Nedaleko vrcholu se nachází mrazový srub.

Lidové pomníky.

V dobách normalizace vznikly na hřebeni Smrku lidové pomníčky studenta Jana Palacha a zpěváka Johna Lennona: místo setkávání tehdejšího beskydského a podbeskydského disentu. V roce 2004 ke dvěma předešlým přibyl i kamenný pomník věnovaný památce hokejisty a hokejového trenéra Ivana Hlinky. Na Smrku má v místě kde zemřel pamětní desku Josef Bierský.

J vrchol.

Necelý 1 km JJZ od hlavního vrcholu, přímo na červeně značené cestě, se na hřbetnici nachází nízká vyvýšenina, kterou autoři projektu "Tisícovky Čech, Moravy a Slezska" pojmenovali Smrk - J vrchol (1248 m, souřadnice ). Na starších mapách II. a III. vojenského mapování se označoval jako Smrk nad Kořenem, resp. Smrk nad Studenčany.

Lavina.

25. ledna 2006 spadla na Smrku lavina a obětí se stal lyžař. Stala se první zaznamenanou lavinou v Beskydech s tragickými následky.

Přístup.

Na Smrk vede několik značených turistických cest:

Smrk (také "Velký Smrk"; německy "Smrk-Berg") je po Lysé hoře druhá nejvyšší hora Moravskoslezských Beskyd. Leží mezi obcemi Ostravice a Čeladná, ze kterých je vrchol Smrku přístupný po značených turistických cestách. V jeho masívu najdeme i několik menších vrcholů: Malý Smrk (1174 m - v podstatě druhý vrchol, 1 km VSV od hlavního vrcholu), Smrček a Malý Smrček. V horních částech masívu nejsou žádné horské chaty a hotely. Na nejvyšším bodě je uložena vrcholová kniha.

Smrk is a massif and a mountain in the Moravian-Silesian Beskids range in the Czech Republic. With a height of it is the second highest summit of the range after Lysá hora. Its Northern slope steeply rises from the surrounding lowlands and is separated from the rest of the mountains by the deep Ostravice River (in the East) and Čeladenka (in the West) river valleys; in the South it merges in the lower Zadní hory (i.e. "Rear mountains") area.


Vznik a vývoj organizace.

Československý helsinský výbor byl založen v listopadu roku 1988, aby vedle významných občanských iniciativ Charta 77 a Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) sledoval dodržování a porušování lidských práv v tehdejší ČSSR tak, jak byly vyjádřeny Helsinskou dohodou. Mnoho členů se účastnilo i jiných aktivit.  Založila ho – z podnětu zástupců Mezinárodní helsinské federace (IHF, International Helsinki Federation) a Helsinki Watch (dnes Human Rights Watch) – skupina třiceti kriticky myslících a opozičně jednajících občanů (v čele prof. dr. Jiří Hájek), kteří se navzdory hrozbě pronásledování rozhodli vydávat a zveřejňovat svá stanoviska k naprostému nesouladu tehdejšího právního řádu a právní jakož i politické praxe s přijatými mezinárodními principy lidských práv. Navázali tak na mnohaletou soustavnou, obětavou a riskantní práci Charty 77, která se ovšem v té době – kromě porušování lidských a občanských práv – už věnovala mnoha dalším ožehavým tématům života tehdejší československé společnosti. Vydala asi 700 dokumentů – stanovisek.  Členové a členky Čs. HV se soustředili zejména na rozpory řady československých zákonů, např. zákona shromažďovacího a sdružovacího, trestního zákona a dalších právních norem s principy lidských práv, jak byly formulovány v "Mezinárodním paktu o občanských a politických právech" a v "Mezinárodním paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech" (OSN 1966), v paktech, které z podnětu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (Helsinki, 1975) formálně přijal a ratifikoval i československý totalitní stát (1976). Ačkoli se tím staly součástí československého právního řádu (publikovány pod č. 120/1976 Sb.), stát závazky z nich vyplývající nehodlal automaticky respektovat.  Podobně jako Charta 77 a VONS, tak i Čs. HV připomínal československým úřadům a představitelům, že je nutné tyto mezinárodní závazky a normy plnit, v jejich duchu a podle jejich litery demokratizovat stávající právní řád, jakož i právní a sociální praxi. Čs. HV poukazoval též na mnohé individuální případy nezákonností, zejména pokud šlo o hrubé jednání s občany protestujícími proti režimu na menších i na velikých, tisícových a později statisícových shromážděních konce 80. let, ale i jiné.

ČHV po roce 1989.

Československý helsinský výbor, jenž se stal záhy po svém založení členem Mezinárodní helsinské federace (IHF se sídlem ve Vídni), uvítal samozřejmě listopadovou něžnou revoluci roku 1989, zhroucení komunistického režimu, a pokračoval ve své obhajobě lidských a občanských práv jak v obecné rovině (monitoring zákonů a novel, příprava nové Ústavy a Listiny základních práv a svobod apod.), tak pokud šlo o případy nespravedlností a nezákonností vůči jednotlivým občanům, či o situaci některých skupin, jako jsou děti, cizinci, uprchlíci, národnostní menšiny, vězni aj. Hned na počátku roku 1990 požádal Čs. HV v Československu o registraci a byl registrován jako mezinárodní nevládní organizace (se statutem obdobným jako mají občanská sdružení). Rozrostla se jeho členská základna, přihlásila se k němu řada dalších občanů, mezi nimi i kvalifikovaní právníci a jiní odborníci.  Když se koncem roku 1992 Československo rozdělilo na dva státy, slovenský a český, rozdělil se i Čs. HV na Slovenský helsinský výbor a Český helsinský výbor. Oba zůstaly členy IHF. Slovenský helsinský výbor později zanikl, a to z finančních důvodů.  Naopak činnost Českého helsinského výboru se záhy velmi rozrůznila, diferencovala. Pokračoval i nadále v monitoringu zákonů i právní a sociální praxe, dále se ČHV zabýval jednotlivými případy porušování lidských a občanských práv, zahájil poradenskou činnost, v jejímž rámci byla založena Poradna pro otázky státního občanství (aktuální v souvislosti s rozdělením ČSFR), též Poradna pro uprchlíky (obě poradny se později osamostatnily), přibyla a rozvinula se informatika o lidských právech, dále i výchova k lidským právům ve školách a v různých profesních skupinách, monitoring dodržování a porušování lidských práv ve věznicích atd. Ve spolupráci s IHF a dalšími evropskými helsinskými výbory se ČHV podílel na některých mezinárodních projektech, zaměřených na vzdělávání aktivistů nevládních organizací, ale i právníků, zejména v některých postsovětských republikách. Vyjadřoval se k mnohým mezinárodním konfliktům, jako byla občanská válka v Jugoslávii, válka v Čečensku aj.  Od roku 1994 vydává výbor každoročně "Zprávu ČHV o stavu lidských práv v ČR", čtvrtletní časopis "Lidská práva" (původně Zpravodaj Čs.H.V.), v poslední době vychází obojí jen na internetu http://www.helcom.cz. V průběhu let vydal Čs. HV i ČHV řadu monotematicky zaměřených knih a brožur. S publikacemi ČHV i další literaturou k lidským a občanským právům se lze seznámit v Dokumentačním a informačním středisku ČHV.

ČHV dnes.

Hlavní oblasti činnosti, kterými se ČHV v současné době především zabývá:  Neopomíjí ani závažné případy porušování lidských a občanských práv pokud jde o diskriminaci žen, porušování práv seniorů, ochranu práv dětí či rodičů, závažné trestní případy aj.

Předsednictví.

Členský sněm ČHV volí každoročně své předsednictvo, v jehož čele stojí předseda či předsedkyně:

Český helsinský výbor (ČHV), plným názvem "Mezinárodní helsinská federace – Český helsinský výbor", původně "Československý helsinský výbor" (Čs. HV), je nevládní nezisková organizace zaměřená na lidská práva.

The Czech Helsinki Committee is a non-governmental non-profit organization for human rights. It has operated in Czechoslovakia since 1988 and in the Czech Republic since 1993. It was founded as one of the first "Helsinki" organizations outside of the USSR, and is the first formalized human rights NGO in the country.


Objev Eridu.

Město Eridu bylo objeveno pod pahorkem Abú Šahrejn 20 km jižně od Uru, čtyřicet kilometrů od současné Násiríje. První v Eridu kopal Angličan J. E. Taylor roku 1854, po něm Reginald Campbell Thompson až roku 1918. Ten zde nalezl klínopisné tabulky, jež město identifikovaly. V letech 1946 - 1949 zde začali kopat Iráčané. Průzkum vedl Fuad Safar, za pomoci britského poradce Iráckého muzea v Bagdádě Setona Lloyda. Vykopávky potvrdily, že sumerská tradice nelhala a šlo o jedno z nejstarších osídlených míst v jižní Mezopotámii. Průzkum prokázal, jak se tato oblast postupně odsouvala z centra sumerské civilizace. Sumerové obývali město asi do roku 2000 př. n. l., pak ho používali ještě nějaký čas jako pohřebiště. Postupně bylo zaváto písečnými dunami. Samotné Eridu pak bylo opuštěno někdy kolem r. 600 př. n. l.

Historický vývoj.

Kultura eridská (Obeid 1).

První známé stopy osídlení oblasti Eridu spadají do konce 6. tisíciletí př. n. l. Jih Mezopotámie je osídlen lidmi, kteří přibyli ze severních hor, hlavně z Kurdistánu, zčásti i z Luristánu a Chúzistánu. Jejich přítomnost dokumentuje tzv. kultura eridská podle hlavního naleziště (vrstvy 19. - 16. ve vykopávkách), označovaná také jako kultura Obeid I. Už tehdy stál v Eridu chrám, postavený ze sušených cihel, několikrát přestavovaný. Měl obdélníkový půdorys s vchodem uprostřed užší strany, naproti byla obdélníková apsida, pilastry uprostřed naznačují pro další vývoj typické dělení chrámu na celu a antecelu. Uprostřed stál obětní stůl, v apsidě oltář.  Tato kultura má světlou keramiku s tmavohnědou malbou. Centrální geometrický námět (kříž, maltézský čtverec) je obklopen různými geometrickými motivy - klikaticemi, trojúhelníky a vlnovkami.

Kultura hádží-muhammadská (Obeid 2).

Eridské vrstvy 14.-12. náleží kultuře hádží-muhammadské. Chrám v Eridu již má větší rozměry, hlavním archeologickým inventářem je keramika.

Kultura obeidská (Obeid 3,4).

Zhruba o tisíc let mladší (4120 ± 160 př.n.l.) jsou v Eridu nálezy mladochalkolitické, náležející kultuře obeidské. V této době už vznikají v Mezopotámii první skutečná města s chrámy uprostřed.Ve městech se soustřeďuje hlavní hospodářská aktivita. V Eridu (vrstvy 11.-6. ve vykopávkách) byl chrám vybudován ze sušených cihel, byl dlouhý přes 18 m, centrální cela měla rozměry 10 x 6 m. Při užší stěně stál oltář a na konci cely obětní stůl. Vchod byl tentokrát uprostřed delší stěny. Cela byla obklopena menšími místnostmi, vedlo z nich schodiště do poschodí, kde asi byla skladiště a místnosti pro kněžstvo. Chrám v Eridu stál od nejstarších dob na témže místě, před každou přestavbou byl prostor kolem chrámu terasovitě upraven a chrám tak stál na vyvýšeném místě, přístupný po schodišti. Tak vzniká první mezopotamský zikkurat. Město již tehdy mohlo existovat jen na základě umělých závlah a směny s okolními vesnicemi.  Pro obeidskou kulturu jsou typické hlavně hliněné výrobky, proti dřívějšku je keramika hrubší a jednodušší. Vyrábí se masové užitkové zboží se základní výzdobou - klikatkami, půlobloučky, trojúhelníky, zřídka stylizovaným ptákem. Z tvrdé hlíny byly asi vyráběny i hřeby, srpy, sekeromlaty. Kultovní předměty svědčí o říční plavbě a rybolovu. Hlavním produktem Eridu byly datle. Eridu má již rozsáhlý hřbitov (přes 1000 hrobů), kostry v nich leží na zádech.

Kultura urucká.

Ve druhé polovině 4. tisíciletí př. n. l. vznikají v Mezopotámii v tzv. predynastickém období první státní útvary. Ačkoliv to není bezpečně prokázané, zřejmě je vytvořili už Sumerové. Hlavními lokalitami urucké kultury jsou Uruk, Eridu, Ur a Nippur. Keramika je poprvé vyráběna na hrnčířském kruhu, vypalována v peci, povrch je vyleštěn a zvnějšku červeně natřen. Z této kultury se zachovalo jen málo z architektury, právě v Eridu byla několikrát rozšířena chrámová terasa. V mladším období zde nalézáme časově první písemné památky na světě vůbec.

Dynastické období.

Sumerský královský seznam začíná výčtem „předpotopních“ králů Eridu. Jsou to Alulim, vládnoucí 28 800 let, a Alalgar, který vládl 36 000 let. Dle tohoto seznamu městem Eridu začínají sumerské dějiny. Jmenovaným legendárním králům jsou připisována fantastická léta vlády. Jsou hypotézy, že by mohlo jít o záměnu dnů za léta (stejně jako u prvních lidí v biblické knize Genesis). Království sestoupilo z nebes nejprve do města Eridu a odtud se šířilo do dalších míst.

Eridu v mýtu.

V sumerském bájesloví bylo Eridu domovem boha Enkiho, kterého Akkad převzal pod jménem Ea. Původně místní bůh města Eridu se postupně dostal mezi trojici všesumerských bohů s Anem a Enlilem, kteří tvořili vesmírný princip. Enki byl bohem vod a moudrosti. V epické skladbě "Enki a Inanna" se říká, že bohyně Inanna si po návštěvě svého otce Enkiho odvezla z Eridu veškeré jeho božské moci, zvané "me", které v sobě zahrnovaly celou tehdejší náboženskou a materiální kulturu Sumerů, do města Uruku, kde měla svůj hlavní chrám. Mýtus "Enki a Ninmach" je nejznámější z řady mýtů o stvoření světa.  Babylónské texty hovoří o tom, že bůh Marduk vytvořil Eridu jako první město, které mělo být obydlím bohů. Básně říkají, že v Eridu žil první člověk - Adapa. Někteří vědci se domnívají, že právě eridský zikkurát byl předobrazem biblické babylónské věže.

Eridu bylo dle tradice nejstarší město Sumeru, leželo na jihozápadě Mezopotámie a podle starších teorií původně na břehu Perského zálivu. Naplaveniny později posunuly mořský břeh o 150 km k jihovýchodu. Eridu leželo blízko dalších středisek - Uru a Obeidu.

Eridu (Sumerian:, NUN.KI/eridug; Akkadian: "irîtu"; modern Arabic: Tell Abu Shahrain) is an archaeological site in southern Mesopotamia (modern Dhi Qar Governorate, Iraq). Eridu was long considered the earliest city in southern Mesopotamia. Located 12 km southwest of Ur, Eridu was the southernmost of a conglomeration of Sumerian cities that grew around temples, almost in sight of one another. These buildings were made of mud brick and built on top of one another. With the temples growing upward and the village growing outward, a larger city was built. In Sumerian mythology, Eridu was originally the home of Enki, later known by the Akkadians as Ea, who was considered to have founded the city. His temple was called E-Abzu, as Enki was believed to live in Abzu, an aquifer from which all life was believed to stem.


Život.

Narození a mládí.

Narodil se v obci Dardilly ve Francii poblíž Lyonu a pracoval na statku u rodičů do svých 19 let, kdy začal studovat v kněžském semináři. Mládí prožíval v době Velké francouzské revoluce, kdy byli katolíci pronásledováni; region Rhône-Alpes, kde leží město Dardilly za Jean-Marieho mládí byl ve velkém náboženském otřesu a jeho rodina musela tajit svou katolickou víru. Ihned po narození byl pokřtěn jménem Jan Křtitel (Jean–Baptiste). Rodiče jej zasvětili ochraně Panny Marie, takže si později ke svému jménu přidal jméno Maria (odtud: Jan Maria Vianney). Doba vynucené vojenské služby v Napoleonově armádě byla pro něj překážkou pro studia. Ve škole se mu příliš nevedlo, ale na přímluvu generálního vikáře, který v něm rozpoznal jeho schopnosti, byl vysvěcen na kněze a poslán ke svému učiteli P. Balleyovi na faru do Ecculy jako kaplan. Balley ale roku 1817 zemřel a na jeho místo nastoupil nový farář, nemající pro Vianneye příliš pochopení. Proto byl Vianney přemístěn jako farář na faru do vesnice Ars-sur-Formans.

Služba duším.

V posledních letech svého života trávil ve zpovědnici až 16 hodin denně. Je doloženo, že měl jakýsi vhled do budoucích událostí. Podle jednoho životopisu za ním přišla dívka poradit se o vstupu do kláštera. Vianney jí řekl, aby do toho konkrétního kláštera nevstupovala, že ten bude do roka zavřen. A skutečně se tak stalo. Za několik let se z vesnice Ars stalo vyhledávané místo, kam putovaly zástupy lidí. Mnozí z nich proto, aby se vyzpovídali nebo proto, aby si vyslechli kázání faráře z Arsu. Mnoho kněží z okolí na něj nevražilo pro jeho oblíbenost, vyhlášenou skromnost a prostotu. Osočovali jej, že je hloupý. Jeho biskup na jejich útoky odpověděl: „Přál bych si, aby všechno mé duchovenstvo bylo stiženo stejnou hloupostí.“ Ve vesnici Ars zůstal Jan Maria Vianney nakonec celý svůj život, přestože chtěl několikrát odejít do ústraní.  Vnímal potřebu vzdělávání dětí arských rolníků. Založil proto přímo v Arsu dívčí školu, kterou svěřil řeholnicím a škola dostala jméno "La Providence" (Prozřetelnost). Zajímavé je, že na stavbě domu "La Providence" sám manuálně pracoval (jako přidavač). Staral se také o zvelebení a rozšíření farního kostela, který měl za jeho příchodu do Arsu podobu spíše větší kaple. Přistavěl k němu několik bočních kaplí a celkově jej rozšířil.

Ďábelské útoky.

Známé jsou i nevysvětlitelné jevy, jejichž dějištěm měla být arská fara. Jan Maria Vianney se pro svou obětavou službu duším prý stal terčem útoků ďábla. Sám uváděl, že byl po nocích „kýmsi“ týrán, uváděl že jej „někdo“ vláčel po podlaze za vlasy atd. Záhy poznal, že útoky jsou prudší, když měl druhý den k němu přijít ke zpovědi nějaký velký hříšník.  Proti těmto ďábelským zásahům se nejprve snažil bojovat ryze pozemskými prostředky. Pozval si na faru mladého muže, aby tam přes noc bděl s nabitou puškou. Po jediné noci mladík s hrůzou prohlásil že faru už nikdy hlídat nebude. Světec tedy začal bojovat se zlem sám – modlitbou.  V posledních letech svého života měl od ataků klid a žil v míru a pokoji.

Jako kazatel.

Jan Maria Vianney nebyl zpočátku příliš dobrým kazatelem. Je dokumentováno, že kázání si psal a pak se text dlouze učil nazpaměť, ale někdy mu to bylo málo platné a uprostřed kázání zapomněl, jak by měl pokračovat a musel kázání přerušit. V této době měl kázání velice stručná.  V pozdější době se ale vypracoval na velice známého kazatele, který již kázal spontánně a uměl posluchače zaujmout. Tehdy začala jeho kázání být velice dlouhá, prokládaná citáty z církevních otců a příklady ze života svatých. Když bylo třeba, neváhal používat velice silná slova. Česky zatím vyšly tři knížky překladů jeho kázání. Některé citáty z kázání:  "Směle můžeme říct, že právě tento proklatý hřích byl příčinou všech neštěstí vyvoleného lidu. Pohleďme na Davida, na Šalamouna, či na jiné biblické postavy. Co bylo původem pohany, která padla na jejich poddané? Což ne ta proklatá neřest? Ach, můj Bože, kolik duší ti vyrvává tento hřích. A kolik obětí přináší peklu (...) Ach, můj Bože, jak se křesťané vůbec mohou oddávat takovým nestydatostem! Kdyby se alespoň po těchto hrozných úpadcích utíkali k Bohu a prosili ho o odpuštění. A co si máme myslet o tom, že velká část lidí i přes spáchání tohoto hříchu žije pokojně a spěje k zatracení na věky?"  "Lidé obyčejně chyby zobecňují.Když vidí jednoho špatného člověka, hned odsuzují celý jeho rod. Najde se ve farnosti jeden zvrácený člověk a už se říká, že celá ves nestojí za nic. Stane se někdy, že někdo odepře almužnu žebrákovi. Můžeme říci, že je to lakomec, že má srdce z kamene a nemá nižádnou hodnotu? Víme, že koná krásné skutky milosrdenství, které Bůh zjeví až při posledním soudu? Drazí, nerozvážné soudy jsou v rozporu s láskou k bližnímu."  "Na čem je založena láska k bližnímu? Za prvé: Přát bližnímu dobro. Za druhé: Pracovat pro jeho dobro při každé nabízející se příležitosti. Za třetí: Snášet a omlouvat chyby bližního. Na tom spočívá opravdová láska, bez které je nemožné najít milost u Boha a spásu své duše."  "Člověk je tak velký, že mu nic na světě nemůže stačit, jen když se obrátí k Bohu, je spokojený."

Závěr života.

Jako duchovní vůdce mnohých měl mnoho práce, spal stále jen několik hodin denně a většinu dne zpovídal. Když zemřel, jeho tělo se nezačalo rozkládat, a dodnes je k vidění v celistvosti v kostele v Arsu na bočním oltáři v prosklené rakvi. Je uchováváno bez jakéhokoliv balzamování a konzervace.

Svatý Jean Baptiste Marie Vianney (8. května 1786, Dardilly, Francie – 4. srpna 1859) byl francouzský diecézní kněz, dnes prohlášen za svatého a navíc patrona kněží v duchovní správě. Často je znám jako svatý farář z Arsu podle místa, kde působil. Stal se mezinárodně slavným pro svou kněžskou a pastýřskou práci ve své farnosti díky snaze ji a její okolí radikálně duchovně přetvořit. V souvislosti se 150. výročím jeho úmrtí vyhlásil v roce 2009 papež Benedikt XVI. "rok kněží". V roce 1925 byl papežem Piem XI. svatořečen a v roce 1929 prohlášen patronem kněží.

Jean-Marie Vianney, (8 May 1786 – 4 August 1859), commonly known in English as Saint John Vianney, was a French parish priest who is venerated in the Catholic Church as a saint and as the patron saint of parish priests. He is often referred to as the "Curé d'Ars" (i.e. the parish priest of Ars), internationally known for his priestly and pastoral work in his parish in Ars, France, because of the radical spiritual transformation of the community and its surroundings. Catholics attribute this to his saintly life, mortification, persevering ministry in the sacrament of confession, and ardent devotion to the Blessed Virgin Mary. His feast day is 4 August.


Mytologický příběh.

Jejími sourozenci byli Kastór, Polydeukés a Helena, všichni významné postavy starých mýtů. Její život byl poznamenán tím, že jejímu švagrovi, spartskému králi Meneláovi, unesl trojský princ Paris manželku, Klytaimnéstřinu sestru-dvojče, krásnou Helenu. Meneláos se obrátil na Agamemnona, aby mu pomohl ženu dostat zpět a pomstít uraženou čest. Vyjednávání s trojským králem Priamem o navrácení Heleny nebylo úspěšné. To bylo v době, kdy mykénské království vzkvétalo, bylo bohaté a respektované, Agamemnonovi ke spokojenosti chyběla právě jen sláva na poli válečném. Dal dohromady velké loďstvo a vojsko ze všech částí Řecka a byl ustanoven jeho vrchním velitelem. Jakmile Agamemnón odplul do války proti Tróji, podlehla Klytaimnéstra svodům manželova bratrance Aigistha a postupně spolu připravili plán, jak se zbavit krále. Válka trvala dlouhých deset let, pro Řeky skončila vítězstvím, pro Tróju zkázou. Vojska Řeků se vracela do svých domovů a král Agamemnón podle slibu oznámil manželce svůj návrat už zdaleka ohněm na nejvyšší hoře nad zálivem. Jakmile zvědové oheň spatřili, Aigisthos se vypravil krále uvítat. Připravil velkolepou hostinu, v hodovní síni však ukryl dvanáct najatých vrahů, kteří Agamemnóna a jeho druhy zákeřně a krutě zavražili. Proslýchala se i jiná verze, že manžela zavraždila Klytaimnéstra sekyrou v koupelně. Jejím dětem Élektře a Orestovi se s pomocí jejich chůvy podařilo uprchnout.  Královna se po vraždě svého muže provdala za Aigistha a dosadila ho na mykénský trůn. Pod jeho vládou země úpěla, lid králem i jeho manželkou opovrhoval. Jeho vláda trvala pouhých sedm let - potom se vrátil již dospělý syn Orestés a vykonal pomstu — zabil Aigistha i svou zrádnou matku.  Klytaimnéstra je hodnocena s opovržením ve své době i v době mnohem pozdější. Ve výčtu možných motivů jejího podlého činu se uvádí několik okolností:

Odraz v umění.

Podle Homérovy Odysseie Klytaimnéstra podlehla svodům svého milence.  Životní příběh královny Klytaimnéstry se setkal s odezvou zejména v antických tragédiích: V obou dílech je pohnutkou obětování dcery.

Klytaimnéstra (řečtina "Κλυταιμνήστρα", latinsky "Clytaemnestra") je v řecké mytologii dcera spartského krále Tyndarea a jeho manželky Lédy, manželka mykénského krále Agamemnóna, se kterým měla čtyři potomky: syna Oresta a dcery Élektru, Ífigeneiu a Chrýsothemis.

Clytemnestra (;, "Klytaimnḗstra", ), in Greek mythology, was the wife of Agamemnon, king of Mycenae, and the sister of Helen of Troy. In Aeschylus' "Oresteia", she murders Agamemnon – said by Euripides to be her second husband – and the Trojan princess Cassandra, whom Agamemnon had taken as a war prize following the sack of Troy; however, in Homer's "Odyssey", her role in Agamemnon's death is unclear and her character is significantly more subdued.


Životopis.

Magomajev se narodil v Baku v divadelní rodině, jeho praotcem byl ázerbájdžánský hudební skladatel Muslim Magomajev, jehož jméno nese ázerbájdžánská filharmonie. Jeho otec scénograf zemřel už v roce 1945 na frontě druhé světové války. Magomajev vystudoval hudební školu při konzervatoři v Baku – obor klavír a skladba a později absolvoval samotnou konzervatoř v oboru zpěv pod vedením Š. Mamedovové.  V té době ale už byl známý po celém Sovětském svazu, když s výjimečným úspěchem vystoupil v roce 1962 na závěrečném koncertu přehlídky ázerbájdžánského umění ve Sjezdovém paláci v Moskevském kremlu. V listopadu následujícího roku 1963 vystoupil na svém prvním sólovém koncertu a stal se také sólistou Achundovova ázerbájdžánského divadla opery a baletu v Baku.  Jeho operní hvězda měla raketový vzestup – v letech 1964 a 1965 hostoval s úspěchem na scéně milánské La Scaly, ale po návratu odmítl angažmá v moskevském Velkém divadle. V letech 1966 a 1969 si získal i pařížské publikum v divadle Olympia. Dostal tam dokonce nabídku na roční angažmá, ale nedostal z Kremlu povolení k jejímu přijetí. Po návratu do Sovětského svazu nesměl půl roku vystupovat, než ho pozval tehdejší šéf KGB Jurij Andropov k vystoupení na koncertu k výročí KGB.  Magomajev opustil operní scény a začal se věnovat populární hudbě a estrádním vystoupením. Říkal o tom: "„Našel jsem tam svobodu. Tam se snažíš, aby dnes píseň zněla jinak než včera – to je velká radost!“" V roce 1969 získal první cenu na festivalu populárních písní v Sopotech a Zlatou desku v Cannes.  V roce 1973 byl oceněn titulem národní umělec Sovětského svazu. Magomajev zpíval před vyprodanými stadiony, pořádal zájezdní turné po celé zemi a opakovaně vystupoval v televizi.  V roce 1980 zpíval některé z písní na slavnostním zahájení a zakončení letních olympijských her v Moskvě včetně písně na rozloučenou s maskotem her Míšou ("До свидания, Миша").

Dílo.

Opera.

Mezi nejslavnější role, které Magomajev nastudoval, patřili Figaro v "Lazebníku sevillském", Scarpia v "Tosce", Mefisto ve "Faustovi" nebo Oněgin v "Evženu Oněginovi". Disponoval zvučným barytonem, charismatickým vzhledem a slušným hereckým nadáním.

Populární hudba.

I když Magomajev i na koncertech zpíval operní árie, ruské romansy nebo populární italské canzony, nastudoval také množství populárních písní.  Magomajev vystupoval také v několika filmech, např. ve filmu "Nizami", "Zpívá Muslim Magomajev" ("Поет Муслим Магомаев") nebo "Moskva v notách" ("Москва в нотах"), všude ale nikoli v roli, ale jako zpěvák Magomajev. Odmítl také roli Vronského ve filmu režiséra Alexandra Zarchiho podle románu "Anna Kareninová".  Sám Magomajev složil nejméně dvacet písní a hudbu k několika filmům.  Jeho oblíbeným pěvcem byl italský tenorista Mario Lanza, o kterém napsal i několik knih.  Podle diskografie na jeho osobních webových stránkách vyšlo v minulosti nejméně 45 dlouhohrajících desek a 15 kompaktních disků.  I když některé jeho písně bývají označovány za jeho osobní vyznání – např. "Melodie" ("Мелодия"), "Svatba" ("Свадьба") nebo "Nechvátej" ("Не спеши") – sám odmítl nějakou takovou vybrat.

Soukromý život.

Manželkou Muslima Magomajeva byla zpěvačka Tamara Siňavská. Jeho zálibou bylo také malování.  V roce 1997 po něm a jeho manželce Ruská astronomická společnost pojmenovala dvě planetky ve Sluneční soustavě.

Muslim Magomajev (: Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev, : Муслим Магометович Магомаев, 17. srpna 1942, Baku – 25. října 2008, Moskva) byl ázerbájdžánský a ruský zpěvák populární hudby.

Muslim Magometovich Magomayev (Azerbaijani: "Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev", 17 August 1942 – 25 October 2008), dubbed the "King of Songs" and the "Soviet Sinatra" was a Soviet Azerbajiani baritone operatic pop singer. He achieved iconic status in Russia and the post-Soviet countries for his vocal talent and charisma.


Děj.

Smrt krále.

Král Agamemnón po svém vítězném návratu z trojské války zahynul rukou vrahů najatých jeho bratrancem Aigisthem a zrádnou manželkou Klytaimnéstrou. Ti se stali posléze manželi a Aigisthos usedl na uprázdněný mykénský trůn. Usiloval také o odstranění zákonného dědice, mladého Oresta, ale to mu překazila Orestova sestra Élektra. Odvedla ho do bezpečí k fóckému králi Strofiovi, jehož manželkou byla Agamemnónova sestra Astyochea (zvaná též Anaxibie). Král se ho ujal a vychoval ho jako vlastního. Strofiův syn Pyladés a Orestés se stali doživotními věrnými přáteli.

Návrat do Mykén.

Poté Élektra věnovala sedm let přípravě návratu domů a pomstě za zákeřnou smrt otce. Orestés dospěl, vrátili se do Mykén. Dostal se nepoznán na hrad a nechal se ohlásit královně, že přináší zprávu o smrti jejího syna. Byl vyslechnut s uspokojením a poté nechala zavolat Aigistha. Orestés na nic nečekal, probodl ho hned ve dveřích a poté stejně naložil se svou matkou. Pocítil uspokojení nad potrestáním vrahů svého otce a stejně na jeho čin pohlížel i mykénský lid.

Pronásledování.

Ne tak bohyně pomsty Erínye, ty ho neúprosně pronásledovaly svýma planoucíma očima a syčením a doháněly ho k šílenství. Slitoval se nad ním bůh Apollón, který mu ústy věštkyně Pýthie poradil, ať se odebere do daleké Tauridy, a tam se nechá očistit před posvátnou sochou bohyně Artemis. Čekala ho nebezpečná a dlouhá cesta, která končila tím, že příchozí byli zajímáni a odevzdáváni Artemidiným kněžkám k oběti. Orestés se však na cestu vypravil, doprovázel ho přítel Pyladés.

Na Tauridě.

Cesta byla dlouhá, ale nakonec ji překonali šťastně. Ihned po přistání na Tauridě (dnešní Krym) však byli zajati vojáky krále Thoanta, který je odevzdal kněžce Ífigenei. Kněžce jich však bylo líto a rozhodla se, že jednoho z nich zachrání. Svůj život bez zaváhání nabídl Pyladés. Kněžka si s nimi povídala a brzy zjistila, že jsou jejími krajany a když se vyprávělo o králi Agamemnónovi, který svou dceru obětoval bohyni Artemis, aby zajistil zdar výpravy řeckých vojsk proti Tróji, vyšlo najevo, že Orestés a Ífigeneia jsou sourozenci. Tím bylo rozhodnuto, Ífigeneia nakonec lstí dosáhla toho, že získali loď a uprchli po moři z Tauridy zpět do Mykén.

Znovu nabytá práva.

V Mykénách je ale nikdo nevítal. V Orestově nepřítomnosti se vlády zmocnil Alétés, Aighistův syn a připravoval se k pomstě Orestovi za smrt svého otce a aby se zbavil právoplatného nástupce trůnu. Chtěl odstranit Pylada, aby se sám mohl stát nápadníkem Élektry, kterou chtěl za ženu. Alétovy zločinné plány ale nevyšly. Orestés ho zabil, když hájil svá práva i život. A jím na mykénský trůn zasedl opět potomek královského rodu Átreovců. Ke své říši připojil ještě Argos a Spartu.  Dále se praví, že si vybojoval ruku krásné Hermioné, dcery krále Meneláa. O ni se ucházel také Achilleův syn Neoptolemos. Jiní říkají, že Meneláos ji skutečně za Neoptolema provdal a Orestés ho potom zabil.  Orestés měl prý dva syny: Penthila, který byl synem Aigisthovy dcery Érigoné a Tísamena, jehož matkou byla Hermioné.

Boje o trůn skončily.

Všichni jsou však zajedno, že Orestovo vítězství nad Alétem uzavřelo dlouholeté krvavé boje o mykénský trůn, na jejichž začátku byli Pelopovi synové Átreus a Thyestés, pokračovaly v generaci Agamemnónově, Aigisthově a uzavřely se návratem Oresta na dědičné místo. Sám Orestés prý zemřel jako devadesátiletý kmet po šťastné vládě.

Orestés (řecky Ὀρέστης, latinsky "Orestes") je v řecké mytologii syn mykénského krále Agamemnona a jeho manželky Klytaimnéstry. Později se stal nástupcem na mykénském trůnu.

In Greek mythology, Orestes (; ) was the son of Clytemnestra and Agamemnon. He is the subject of several Ancient Greek plays and of various myths connected with his madness and purification, which retain obscure threads of much older ones.


Historie.

Vzorem pro téměř všechny evropské univerzity na sever od Alp se až do 20. století stala univerzita v Paříži, která se členila na 4 fakulty: Student začínal vždy studiem artistické fakulty, kde se vyučovalo „sedm svobodných umění“, totiž trivium (gramatika, rétorika, dialektika) a kvadrivium (aritmetika, hudba, geometrie a astronomie), a to obvykle scholastickou, tj. školskou metodou četby, výkladu a disputace (rozprava). Po této přípravě, když se student naučil samostatně studovat a argumentovat, mohl teprve nastoupit na některou ze tří oborových fakult. Tyto funkce v druhé polovině 19. století ale přebraly osmiletá gymnázia a artistická fakulta se přetvořila na další odbornou fakultu, fakultu filosofickou.

České fakulty.

Univerzita Karlova v Praze byla založena v roce 1348 podle vzoru pařížské univerzity také s těmito čtyřmi fakultami, ovšem již roku 1372 se oddělila právnická fakulta a vytvořila až do roku 1419 vlastní univerzitu. Po roce 1409 pak začala univerzita díky odchodu většiny cizích mistrů i žáků upadat a od poloviny 15. století už měla jen fakultu artistickou, která pečovala hlavně o výchovu učitelů. Až o sto let později se na ni obnovily fakulty teologická, právnická i lékařská. Při zestátnění rakouských univerzit v polovině 18. století se začal snižovat význam do té doby dominantní teologické fakulty a fakulty se začaly chápat především jako vzdělávací ústavy pro svobodná a veřejná povolání: lékaře, úředníky, kněze atd. Po reformě pruských univerzit, kterou Rakousko následovalo v polovině 19. století, se prudce rozvíjela hlavně filosofická fakulta, kde se vyučovaly téměř všechny nové vědy, např. psychologie. V roce 1882 se díky rozdělení univerzity počet fakult zdvojnásobil, když jak česká, tak německá univerzita měly všechny čtyři fakulty. Po vzniku první republiky česká univerzita jednala o návrhu filosofické fakulty, aby katolická teologická fakulta přestala být součástí univerzity, a zároveň o žádosti nově vzniklé samostatné evangelické fakulty, aby byla do univerzity zařazena. K tomu však došlo až po roce 1950. Roku 1920 se ale z filosofických fakult obou univerzit oddělily fakulty přírodovědecké, kde se samostatně vyučovaly přírodní vědy, což předznamenalo další specializační vývoj. Po druhé světové válce vznikla nová fakulta pedagogická, z fakulty přírodovědecké se vydělila matematicko-fyzikální studia a z lékařské fakulty farmacie. Samotná lékařská fakulta se pak, kromě vzniku nových fakult v Plzni a v Hradci Králové, rozdělila na fakulty tři (všeobecné lékařství, dětské lékařství a hygiena).  Masarykova univerzita v Brně byla založena v roce 1919 se 4 fakultami: právnickou, lékařskou, filozofickou a přírodovědeckou, k nimž roku 1946 přibyla fakulta pedagogická. Založena byla výslovně jako druhá česká univerzita, ačkoli v Olomouci už od roku 1573 působila teologická fakulta. Šlo o pozůstatek původní olomoucké univerzity, která kromě ní měla v letech 1576-1851 fakultu filozofickou a v letech 1827-1855 i fakultu právnickou. Olomoucká teologická fakulta zůstala samostatnou a po roce 1946 z ní vznikla Univerzita Palackého s fakultami lékařskou, filozofickou, přírodovědeckou a pedagogickou. Samostatné pedagogické fakulty byly navíc v 60. let 20. století zakládány v Českých Budějovicích, Plzni, Ústí nad Labem, Hradci Králové a Ostravě a po roce 1989 z nich začaly vznikat další české univerzity.

Faculty v USA.

V USA se slovo "faculty" užívá v poněkud jiném významu, znamená sbor učitelů (profesorů, asistentů, lektorů atd.). Českému slovu "fakulta" tak odpovídají spíše výrazy "college" nebo "school".

Fakulta (latinsky "facultas" – obor, předmět, disciplína) je oborově vymezená část vysoké školy univerzitního typu, jako je např. fakulta lékařská, filosofická, strojní apod.

A faculty is a division within a university or college comprising one subject area or a group of related subject areas, possibly also delimited by level (e.g. undergraduate). In American usage such divisions are generally referred to as colleges (e.g., "college of arts and sciences") or schools (e.g., "school of business"), but may also mix terminology (e.g., Harvard University has a "faculty of arts and sciences" but a "law school").


Ponrepo kouzelníkem a eskamotérem.

Narodil se na pražském Starém Městě v Michalské ulici 440/11, v rodině pomocného pozlacovače (Vergoldergehilfe) Jana Dismase Šlambora a jeho manželky Karoliny, rozené Kniemannové. Měl staršího bratra, další tři sourozenci zemřeli předčasně.  Na přání otce se vyučil pozlacovačem, od malička měl nadání učit se kouzelnickým trikům. Místo zlatnictví, které ho nebavilo, se dal na nejistou dráhu kouzelníka a eskamotéra. Roku 1888 se oženil se vdovou Karolínou Kerblovou, rozenou Kolářovou.  Od rakouských úřadů získal povolení k provozování kouzelnického umění a začal se svým představením putovat po českém venkově. Protože cítil, že jeho jméno není pro diváky přitažlivé, rozhodl si je změnit. Pseudonym zvolil podle zámečku Bon Repos u Lysé nad Labem, k tomu si vybral triumfální křestní jméno (Viktor = latinsky vítěz). Originální bylo i jméno Ponrepovy společnosti: "Ponrepovo kouzelné divadlo s původními jevy duchů a strašidel". Po představení zůstával se svými diváky a vyprávěl jim o Praze, kterou mnozí dosud nespatřili. Svůj program neustále doplňoval a vylepšoval.  Své umění popsal v knize vydané roku 1903 ve Storchově nakladatelství v Praze pod titulem "Moderní salonní kouzelnictví: hojná sbírka uměleckých kousků z oboru salonní eskamotáže, břichomluvectví, čtení myšlenek, různé pokusy z fysiky, mechaniky, arithmetiky a společenské hry pro umělce z povolání i diletanty pro spolkové zábavy, cirkusy apod.".  Na Jubilejní výstavě 1891 v Praze nadchly Viktora Ponrepa vystavený Edisonův fonograf a v dřevěné boudě Kříženeckého promítání prvních filmových záběrů. O čtyři roky později se uskutečnilo jeho první představení kinematografu. Když pak začal Jan Kříženecký nejen promítat filmy francouzské, ale sám také filmy točit, Ponrepo se rozhodl tohoto vynálezu také využít. Svá představení oživoval fonografem, později si pořídil i promítací přístroj.

Ponrepo a film.

Nakonec místo kouzelnických triků začal provozovat vlastní putovní biograf. Na promítání v Praze neměl licenci, cestoval po celé zemi. Velký úspěch zaznamenal dokument z bojů v búrské válce v jižní Africe, líbily se snímky "Příjezd jízdy" a "Trh v Neapoli". V srpnu 1901 dostal povolení provozovat své kino čtrnáct dní v Pištěkově letním divadle na Královských Vinohradech, roku 1904 hostoval v hostinci „U koruny“ v Holešovicích. Po jeho pražských úspěších mu magistrát konečně povolil založit stálé kino v Karlově ulici. bylo otevřelo 15. září 1907, mělo 56 sedadel a hrálo se denně kromě pátku.  Ponrepo se s každým divákem před promítáním osobně uvítal. Když diváků přibývalo, nechal si natočit úvodní znělku, v níž se divákům ukláněl na plátně. (Tyto úklony později byly používány při promítání filmů z fondů Národního filmového archivu v retrospektivním kině Ponrepo a v televizi, kde se divákům uklání stylizovaná figurka, pan Prokouk, kterého vytvořil režisér Karel Zeman) Při promítání pomáhal Ponrepovi jeho bratr Karel Šlambor, který diváky do představení uváděl, komentoval děj a vytvářel zvukové efekty. Jindy Ponrepo komentoval filmy sám a dělal to znamenitě s vtipem a uměním improvizace. Promítání filmů Ponrepo doplňoval nejprve svým starým fonografem, až po letech angažoval klavíristu a houslistu.  Národní filmový archív archivuje jedinečný krátký film (72 m) nazvaný pracovně "Ponrepovo kouzelnictví". Natočil ho režisér a kameraman Antonín Pech pro Ponrepa, který jej používal občas také jako zahajovací číslo svých představení. Ukazuje na něm jedno ze svých kouzelnických čísel. Po roce 1908 byla naše kinematografie v krizi, proti filmu se ozvali někteří kulturní činitelé a zájem o film opadl. Ponrepo se pokusil zřídit obchod s kinematografickými potřebami a půjčovnu filmů, ale tento pokus neuspěl. Roku 1912 se Viktor Ponrepo stává místopředsedou "Spolku českých majitelů kinematografů v království českém se sídlem v Praze", který byl právě založen. Další práci přerušila válka, po ní se však zájem o film vrátil a Ponrepo mohl v práci pokračovat. V polovině 20. let přišla však znovu krize a Ponrepo roku 1924 požádal o obnovení kouzelnické a eskamotérské lincence, neboť zjistil, že ho film neuživí. Nakonec zemřel 4. prosince 1926 na pokraji chudoby.  Kino Ponrepo promítalo i po zakladatelově smrti dalších dvacet let, od třicátých let jako jediné kino v Praze promítající němé filmy.

Jiná verze o prvním stálém kinu.

Všeobecně se traduje, že první stálé pražské kino bylo od roku 1907 v domě U modré štiky. Podle vzpomínek herce Josefa Švába–Malostranského (1860–1932) otevřel Dismas Šlambor první stálé kino již roku 1899 v ulici Ve Smečkách. Měly se promítat velmi krátké filmy bez názvů a Šlambor měl též provozovat kouzelnická představení.

Viktor Ponrepo, vlastním jménem Dismas Šlambor (16. června 1858 Praha – 4. prosince 1926 Praha) byl český kouzelník a průkopník kinematografie, majitel prvního stálého kina v Praze v domě U Modré štiky v Karlově ulici.

Viktor Ponrepo (actual name "Dismas Šlambor", 16 June 1858 Prague – December 1926 Prague) was a Czech magician and a pioneer of the cinema. He founded the first permanent cinema in Prague in "Karlova ulice" (Charles street).