Geografie.

Leží v nadmořské výšce 446 metrů, v zalesněné a hornaté oblasti v centrální části Dolní Galileji, ve vysočině Harej Jatvat. Východně od mošavu stojí hora Har ha-Š'avi, na jižní straně Har Acmon. Na východní straně terén klesá podél vádí Nachal Jodfat o několik set metrů do údolí Bejt Netofa. Na severozápadě se zvolna svažuje do údolí vádí Nachal Segev, které lemuje hřbet Har Šechanija.  Je situována cca 20 kilometrů východně od břehů Středozemního moře a cca 23 kilometrů na západ od Galilejského jezera, cca 95 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 25 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Jodfat obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. 4 kilometry na severovýchod leží město Sachnin, které obývají izraelští Arabové. 3 kilometry jižním směrem od Jodfatu leží arabské město Kafr Manda. Jediným větším židovským sídlem je město Karmiel 8 kilometrů severně od osady. Krajina mezi těmito městskými centry je ovšem postoupena řadou menších židovských vesnic, které zde, západně a jihozápadně od Sachninu vytvářejí souvislý blok.  Obec Jodfat je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 7955, jež sleduje severní okraj údolí Bejt Netofa.

Starověký Tel Jodfat (Jotapata).

Jodfat je pojmenován po městě z doby druhého chrámu, jež leží jižně od dnešního mošavu. Tel Jodfat ( Iótapata – psáno také Jotapata, Jodefat, Jodeptah, Tell Jafat, Yotvah či Jotbah) bylo starověké opevněné židovské město, jehož dobytí a zničení roku 67 popisuje Josephus Flavius (dále jen Josef) ve Válce židovské.  První archeologické nálezy jsou z pozdní doby bronzové. Podle Bible tu bylo rodiště Mešulemet, matky judského krále Amóna (Chizkijášova vnuka).  Město bylo jedno z mnoha, která Josef opevnil po svém jmenování velitelem Galileje. Jeho topografické postavení na vrcholu kopce, obklopeného ze tří stran strmými stržemi, umožňovalo přístup jen ze severu. Odsud také vedli Římané svůj útok. V čele armády stál Vespasianus, který oblehl Jodfat v létě 67 se třemi legiemi — Legio V "Macedonica", X "Fretensis" a XV "Apollinaris", k nimž patřily ještě pomocné síly, tedy dohromady asi 60 000 mužů. Nejdříve se pokusil Vespasianus o přímý útok, ale neúspěšně. Následné obklíčení trvalo 47 dnů. Obránci se urputně bránili, sám Vespasianus byl raněn. Josef popisuje smrt 40 tisíc Židů, navíc 1200 žen a dětí bylo prodáno do otroctví. Město bylo dobyto a zničeno 20. července (podle židovské tradice 1. tamuzu, což bylo však 30. června). Josef byl po dvou dnech ukrývání v cisterně zajat, zatímco jeho zbylí spolubojovníci se vzájemně zabili podle losu.  Desítky let po povstání bylo město obnoveno na severozápadním úpatí kopce. Po povstání Bar Kochby se tu usadila kohenská rodina Mijamin. Jodfat byla obydlena až do doby byzantské.  Roku 1999 byl při archeologických vykopávkách objeven hromadný hrob v cisterně. Jde o ostatky asi dvou set lidí, pohřbených zde zřejmě až rok po dobytí města.

Novověké židovské osídlení.

Novověká vesnice Jodfat byla založena v roce 1960 Šlo zpočátku o polovojenskou osadu typu Nachal, která byla součástí pásu židovských vesnic zřizovaných v pohraničních nebo odlehlých oblastech státu.  Zakladateli obce byla osadnická skupina Jovlim (יובלים) utvořená roku 1958, kterou tvořili absolventi školy Bejt ha-sefer ha-re'ali z Haify, sdružení okolo svého učitele Josefa Šechtera (Schechtera), který propagoval život v harmonii s přírodou. Později je doplnili další rodilí Izraelci a židovští přistěhovalci z USA, Kanady a Anglie.  Vznik židovské vesnice v tehdy ryze arabské a řídce osídlené centrální Galileji inicioval Josef Weitz – předák Židovského národního fondu. Do té doby zde existovalo jen sporadické osídlení arabských polokočovných Beduínů. Židovští obyvatelé se sem přestěhovali roku 1960. Byli zpočátku placeni přímo Židovským národním fondem a vykonávali v tomto regionu meliorační a přípravné práce.  Vesnice je organizována jako zemědělský mošav, ale v současnosti se nachází v procesu privatizace a přechodu k volněji řízené společné osadě ("jišuv kehilati"). Ekonomika Jodfat je založena na organickém zemědělství a průmyslu. Část obyvatel za prací dojíždí mimo obec. V Jodfatu je k dispozici obchod, zdravotní středisko, synagoga, plavecký bazén a sportovní areály. Fungují tu zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je ve vesnici Gilon.  Výhledově má vesnice projít další stavební expanzí. Územní plán umožňuje rozšíření na 180 rodin.

Demografie.

Obyvatelstvo Jodfat je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Jodfat Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucím počtem obyvatel. K 31. prosinci 2014 zde žilo 681 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,6 %.

Jodfat ( יוֹדְפַת, v oficiálním přepisu do angličtiny Yodefat, přepisováno též Yodfat) je starověké židovské sídlo, archeologická lokalita a současná vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Misgav.

Yodfat (), is a moshav shitufi in northern Israel. Located in the Lower Galilee, south of Carmiel and in the vicinity of the Atzmon mountain ridge, north of the Beit Netofa Valley, it falls under the jurisdiction of Misgav Regional Council. In it had a population of.


Charakteristika.

Primární projevy.

Typickými projevy koktavosti jsou opakování slabik či celých slov, jejich prodlužování a řečové bloky. Plynulost řeči se dokonce i u vážných balbutiků výrazně zvyšuje při společné recitaci, napodobování řeči někoho jiného, zpěvu, šeptání, hraní divadla či při mluvení k malým dětem, zvířecím miláčkům nebo k sobě samému. Ke zvýšené koktavosti naopak dochází při mluvení k většímu počtu lidí nebo při telefonování. Proto jsou tyto situace pro balbutiky velmi stresující.

Pocity a postoje.

Koktavost může mít výrazně negativní dopad na osobu koktavého. Jeden z předních vědců v tomto oboru, Joseph Sheenan, popsal koktavost pomocí známé analogie ledovce: na první pohled zřejmé projevy koktavosti (část ledovce která ční nad hladinu) představují jen malou část skutečných problémů (část ledovce která skrytá pod hladinou), kterým musí balbutik čelit. U mnoha balbutiků se objevují pocity hanby, ztrapnění, frustrace, strachu, vzteku a viny. Tyto pocity však pouze posilují napětí a úsilí a často vedou jen ke zhoršení řeči a z dlouhodobého hlediska mohou vést ke sníženému sebevědomí. Balbutik může promítnout svůj negativní pohled na sebe sama i do pohledu ostatních a dojít k závěru, že si o něm druzí myslí, že je nervózní či hloupý. Odstranění těchto negativních pocitů by proto měla být jedna z nejdůležitějších součástí jakékoli léčby.

Typy koktavosti.

Vývojová koktavost.

Typická koktavost je vývojovou poruchou, která se objevuje v raném dětství a u některých jedinců (asi 20 % ) přetrvává do dospělosti. Průměrně se koktavost objevuje kolem 30. měsíce života. Ačkoli i zde jsou rozdíly, dětská koktavost se projevuje obvykle opakováním slabik či slov; druhotným projevem je napětí. Vyhýbavé chování se však v této fázi ještě neobjevuje. Většina dětí si svého řečového problému není vědoma. U těchto dětských koktavých se mohou problémy objevovat epizodicky, kdy se střídají období koktání s obdobími relativní plynulosti řeči.  Ačkoli procento uzdravení v raném věku je velmi vysoké, koktavé dítě může postupem času přejít od „uvolněného“ koktání ke koktání doprovázenému námahou, svalovým napětím a prodlužováním hlásek. Některé reakce rodičů mohou mít vliv na vznik chronické koktavosti. Dobře míněná doporučení rodičů jako „mluv pomalu“, „pořádně se nadechni“, „řekni to znovu“ atd. mohou v dítěti vzbuzovat úzkost a strach, což vede ke stále větším řečovým problémům a dítě se dostává do nekonečného kruhu, kdy strach z koktání pouze posiluje řečovou poruchu. Později se objevují sekundární příznaky koktavosti jako mrkání očí, pohyby rtů, stejně jako vyhýbavé chování, kdy se postižený nechce stýkat s lidmi nebo utíká před situacemi, ve kterých by byl nucen komunikovat. Většina jedinců si nakonec plně uvědomí svou řečovou poruchu a identifikují se jako „koktaví“. S tímto poznáním může přijít hluboká frustrace, pocit studu a hanby.

Získaná koktavost.

Ve vzácných případech se může koktavost objevit až v dospělém věku jako důsledek neurologické události, jako například zranění hlavy, nádoru, mozkové mrtvice či jako důsledek užívání drog. Tato koktavost má však oproti předchozímu typu určité odlišnosti. Obvykle se omezuje jen na opakování částí slov či slabik a výskyt úzkosti a druhotných příznaků není příliš běžný. U tohoto typu koktavosti nepomáhají ani techniky známé jako „změněná zpětná sluchová vazba“ (viz dále), které mohou být prospěšné u vývojové koktavosti. Koktavost může také vzniknout jako reakce na traumatický zážitek, jako je žal nad úmrtím blízké osoby, rozpad vztahu nebo jako psychologická reakce na prožité fyzické trauma. V těchto případech jsou symptomy vzájemně velmi podobné: koktavost vznikne náhle a je spojena s významnou událostí, řečová porucha je stálá a není ovlivňována různými situacemi, ve kterých se koktavý člověk nachází. Postižený si své poruchy také není příliš vědom a nepociťuje v souvislosti s ní obavy.

Léčba.

Nácvik plynulé řeči.

V rámci této metody, známé také jako „vázaná řeč“ nebo „prodlužovaná řeč“ se koktající učí vědomě kontrolovat dech a artikulaci (rty, čelisti i jazyk). Balbutici se učí zmenšit své řečové problémy tím, že celkově zpomalují tempo řeči přehnaným protahováním samohlásek a souhlásek. Používány jsou i jiné techniky, jako například používání měkkých slovních začátků nebo vyslovování slov při výdechu. Výsledkem je velmi pomalá, monotónní řeč, která se používá pouze v prostředí logopedických klinik. Poté co balbutik tuto techniku ovládne, je tempo řeči zrychleno a celková intonace se přiblíží normálně znějící mluvě. Následně se balbutik musí naučit používat tento nový druh mluvení i mimo umělé prostředí logopedické ordinace. Ani po úspěšně zvládnuté terapii však řeč balbutika nezní přirozeně, což je považováno za hlavní nevýhodu této metody.

Změna stylu koktání.

Cílem těchto metod není odstranění samotného koktání, ale jeho přeměna tak, aby balbutik koktal lehce a s menší námahou. Tato idea vychází z předpokladu, že jestliže úzkost a strach zhoršují projevy koktavosti, pak by snazší, a tedy méně stresující koktání mělo vést k celkovému zlepšení řeči. Nejznámější z těchto způsobů publikoval v roce 1973 Charles Van Riper.

Elektronické přístroje.

Metoda změněné zpětné sluchové vazby, kdy balbutik slyší svůj pozměněný hlas, se v léčbě koktavosti používá již přes padesát let. Podobný efekt může být vytvořen při sborovém mluvení, při „vyblokování“ balbutikova hlasu (balbutik svůj hlas neslyší), nebo způsobem, kdy je balbutikovi do sluchátek pouštěna jeho řeč, která je oproti realitě lehce zpožděna. Výsledky těchto technik jsou rozporuplné, u některých balbutiků vedou k výraznému zlepšení, zatímco u jiných je změna k lepšímu malá nebo se nedostaví vůbec.

Léčba pomocí medikamentů.

Účinnost léčby pomocí látek, jako jsou benzodiazepíny, antikonvulzíva, antidepresiva, antipsychotika, antihypertenzíva a dopamínoví antagonisté byla zkoumána mnoha studiemi, kterých se účastnili jak dospělí, tak děti. Účinnost zkoumaných látek se však ukázala jako dosti sporná. Mimoto byly zaznamenány relativně závažné vedlejší efekty, jako nárůst hmotnosti či zvýšení tlaku. Z hlediska negativních vedlejších efektů by měl být lepší nově objevený lék Pagoclone, u něhož byly pozorovány jen relativně nezávažné vedlejší efekty ve formě bolesti hlavy či únavy, a to jen u malé části testovaných osob.

Celostní osobní přístup.

Tento přístup se nesnaží změnit řeč samotnou, změnit dýchání, zapojit přístroje či předepisovat látky, protože tyto postupy pro naprostou většinu lidí v praxi selhávají či nedosahují uspokojivých výsledků. Celostní přístup se dívá na celého člověka - na to, jak vnímá jednotlivé situace (protože koktání je pro většinu postižených závislé na kontextu, ve kterém se mluvčí nachází), jak vnímá sebe sama a svou řeč. Tento přístup jde do hloubky podvědomí - tam, kde bloky v řeči ve skutečnosti vznikají. Na základě změny postojů a přesvědčení jedince se pak automaticky změní i jeho řeč. Tento postup koresponduje s přístupy ke koktavosti v západním světě. V České republice se tomuto přístupu věnuje projekt bezkoktani.cz a kniha Psychosomatika koktání.

Podpůrné skupiny.

Vedle postupů, které mají přímo odstranit či zmenšit projevy koktavosti, nabývají na popularitě různé podpůrné a svépomocné skupiny. Základní filosofie těchto podpůrných skupin je postavena na konceptu sebepřijetí, prostřednictvím kterého je možné dosáhnout kvalitnějšího osobního života. Dnes již existuje v České republice více občanských sdružení, která slouží jako platforma, kde si mohou balbutici sdělovat své problémy a pokoušet se nalézt společná řešení. V Praze se jedná o sdružení Balbutik, skládající se převážně z vysokoškoláků. Mezi nejznámější obecné diskuzní forum o balbutismu patří Balbutická komunita.

Koktavost (též zejména odborně balbutismus, balbuties) je řečová porucha, při které je plynulost řeči neúmyslně přerušována opakováním jednotlivých slabik či částí slov nebo jejich nechtěným prodlužováním. Řeč je v některých případech proložena neúmyslnými pauzami, kdy koktavý člověk není schopen vydat žádný zvuk (tzv. řečové bloky).Lidé, kteří koktají, vědí, co chtějí říct. Mohli by to říct třeba stokrát, ba tisíckrát, kdyby nekoktali. Přesto navzdory všemu svému úsilí nejsou schopni plynule a bez námahy promluvit. Všeobecně vžitá představa, že koktavost se vyznačuje pouze rychlým opakováním několika slabik, není tedy pravdivá. Lidé trpící touto poruchou bývají označováni jako balbutici. Věda, která se koktavostí zabývá se nazývá balbutologie.

Stuttering, also known as stammering and dysphemia, is a speech disorder in which the flow of speech is disrupted by involuntary repetitions and prolongations of sounds, syllables, words or phrases as well as involuntary silent pauses or blocks in which the person who stutters is unable to produce sounds. The term "stuttering" is most commonly associated with involuntary sound repetition, but it also encompasses the abnormal hesitation or pausing before speech, referred to by people who stutter as "blocks", and the prolongation of certain sounds, usually vowels or semivowels. According to Watkins et al., stuttering is a disorder of "selection, initiation, and execution of motor sequences necessary for fluent speech production". For many people who stutter, repetition is the main problem. The term "stuttering" covers a wide range of severity, encompassing barely perceptible impediments that are largely cosmetic to severe symptoms that effectively prevent oral communication. In the world, approximately four times as many men as women stutter, encompassing 70 million people worldwide, or about 1% of the world's population.


Dějiny.

Raný středověk.

Jedním z důvodů stažení Římanů z Británie byla nutnost přesunu vojenských sil proti barbarům útočícím z východu. Mezi nimi byli Anglové a Sasové, kteří později obsadili i Anglii. Od 8. století byl Wales největším územím, kde se dochovala původní britská kultura v Británii, dalšími oblastmi byly Hen Ogledd a Cornwall.  Podle legendy vzniklo království roku 450 a jeho zakladatelem byl princ Cunedda. Jeho prvotní konsolidaci pak provedl Cadwallon Lawhir, který využil období míru po bitvě na Mons Badonicus, kde utrpěli anglosaští nájezdníci zdrcující porážku.  Země byla rozdělena na mnoho království, z nich největšími byly Gwynedd na severozápadě a Powys na východě. Roztříštěnost země byla způsobena i tím, že dědictví po panovníkovi bylo rozdělováno mezi všechny jeho syny (i nelegitimní). V období mezi 5. až 12. stoletím se království rozšířilo o ostrov Anglesey (velšsky "Ynys Môn") a obsáhlo tak celý severní Wales od řeky Dyfi na jihu až po řeku Dee na severovýchodě. Na severu a západě tvořilo jeho hranici Irské moře a na jihovýchodě sousedilo s královstvím Powys.  Prvním králem, který získal vládu nad větší částí země, byl v 9. století Rhodi Mawr, který rozšířil svou moc z Gwyneddu i na Powys a Ceredigion. Jeho vnuk Hywel Dda sjednotil malá království na jihu země a roku 942 ovládl většinu Walesu. Tradičně je spojen s kodifikací Velšského práva. V letech 950 až 1000 byla země terčem útoků Vikingů.  Dalším panovníkem, který byl schopen vládnout celé zemi, se stal Llywelyn ap Gruffyd. Původně byl králem Gwynnedu, ale do roku 1055 ovládl skoro celou zemi a dokonce i část Anglie v pohraničí. Roku 1063 byl ale poražen Haroldem II. a zabit vlastními muži.

Pod nadvládou Normanů.

V době ovládnutí Anglie Normany roku 1066 byl nejvlivnějším panovníkem země Bleddyn ap Cynfyn. Normané zpočátku dosáhli úspěchu na jihu země a v oblasti Deheubarthu. Cynfynova smrt vedla k občanské válce a to umožnilo Normanům obsadit severní část Walesu. Roku 1081 dosáhli Normané zradou uvěznění waleského panovníka a obsadili větší část Gwyneddu. Na jihu Vilém I. obsadil Dyfed a postavil hrady u St Davidsu a Cardiffu. Poté co byl Deheubarth obsazen a rozdělen mezi normanské šlechtice, zdála se nadvláda Normanů stabilizovaná.  Nicméně roku 1094 vypukla ve Walesu všeobecná vzpoura. Gruffyd ap Cynan byl schopen ovládnout Gwynned a jeho syn s Gruffydem ap Rhysem zvítězili na Normany roku 1136. I v království Powys vládl v té době silný panovník, ale po jeho smrti a po náhlé smrti jeho následníka bylo království rozděleno. Nejmladší syn Gruffyda ap Rhyse, Rhys ap Gruffyd, vládl v letech 1155 až 1197 a roku 1171 dosáhl s Jindřichem II. dohodu o tom, že bude vládcem území, které dobyl za pravidelný poplatek anglickému panovníkovi.  Jedním z nejvýraznějších panovníků té doby ve Walesu byl Llywelyn ap Iorwerth, který po roce 1200 ovládal Gwynedd a do roku 1240, kdy zemřel, panoval celému Walesu. Jeho synovi povolil Jindřich III., aby se ujal vlády v Gwyneddu, ale jeho právo na ostatní oblasti země neuznal. To vedlo k vypuknutí války. Ta pokračovala i za vlády Llywelyna ap Gruffydda. Mírová dohoda z Montgomery z roku 1267 potvrdila jeho nárok na přímou nebo nepřímou správu větší části Walesu. Tento nárok byl v rozporu se zájmy Eduarda I. a roku 1277 znovu vypukla válka. 11. prosince 1282 byl Gruffyd vylákán na hrad Builth Wells, kde byl zabit a jeho armáda byla rozprášena. Jeho bratři pokračovali v odporu až do roku 1283. Wales se tak později stal první anglickou kolonií.

Ztráta samostatnosti.

Konec nezávislosti království přinesl rok 1282 kdy zemřel jeho poslední král Llywelyn ap Gruffydd a jeho bratr byl popraven. Gwynedd, poslední oblast, která bránila Anglii v plném ovládnutí Walesu, byl připojen ke zbytku země a rozdělen na hrabství.

Království Gwynedd (zastarale též Venedocie,, či ) bylo jedno ze samostatných velšských království, které vznikly poté, kdy Římané opustili Británii. Utvářelo se během 5. století v oblasti obývané britskými kmeny Ordoviků, Ganganů a Deceanglů. Jako jediné z velšských království přetrvalo do roku 1216, kdy byl Wales dobyt anglickým králem Eduardem I. a přeměněn na Anglii podřízené knížectví.

The Kingdom of Gwynedd (Medieval Latin: "Venedotia" or "Norwallia"; Middle Welsh: "Guynet") was a Roman Empire successor state that emerged in sub-Roman Britain in the 5th century during the Anglo-Saxon settlement of Britain.


Rané období.

Brébeuf se narodil v Condé-sur-Vire v Normandii ve Francii. Byl strýcem básníka Georgese de Brébeuf. Studoval v Caen a v roce 1617 se stal jezuitou. Z řádu byl téměř vyloučen, protože se nakazil tuberkulózou a nějakou dobu nemohl ani studovat ani učit. V roce 1622 byl vysvěcen na kněze a další tři roky byl řádovým správcem v Rouenu. V roce 1625 požádal o své přeložení do misie v Nové Francii.

Misionářem u Hurónů.

V červnu 1625 dorazil do Nové Francie. Krátce po příjezdu žil několik měsíců s místními Montagnaisy v okolí Quebecu. Již v roce 1626 byl vybrán jako misionář k Hurónům, ale roku 1629 musel misii opustit, neboť Kanadu načas dobyli Angličané. Během těchto prvních 3 let se seznámil s huronskou kulturou a jazykem, přeložil do huronštiny katechismus, ale zatím neměl žádné konvertity. V červenci 1634 se opět se dvěma druhy vydal na cestu do Hurónie. Putování bylo 800 mil dlouhé (cca 1 měsíc) a přinášelo s sebou mnoho nebezpečí a strádání. Jak píše sám Brébeuf: „"občas jsem byl tak unavený, že mi tělo vypovídalo službu"“. Mezi Huróny a posléze i Neutrály působil bez přerušení do roku 1642, kdy se vrátil načas do Quebecu. Léta strávená u Hurónů byla velmi obtížná, Brébeuf a další misionáři byli mnohokrát fyzicky inzultováni svými hostiteli, kteří je (nutno podotknout že často oprávněně) považovali za zdroj nákaz, jež v Hurónii chronicky řádily od poloviny 30. let. V roce 1644 se k Hurónům přesto vrátil. Spolu s několika dalšmi jezuity vytvořili komunity huronských konvertitů, jejichž počet postupně narostl na mnoho stovek. (kmenový svaz Huronů čítal v 40. letech asi 10 000 lidí)

Mučednická smrt.

Na obzoru se však objevila nová velká hrozba. Irokézové, kteří byli do 30. let spíše v defenzívě (bobří války, smuteční války), začali provádět rozsáhlé útočné operace proti Huronům, Algonkinům a Francouzům, kterým tito nebyli schopni čelit. V roce 1648 vyvrátili hurónské vesnice (misie) Saint-Joseph a Saint-Michel. V březnu 1649 udeřilo téměř 1200 irokézských bojovníků znovu a při útoku na vesnici Saint-Louis zajali mj. Jeana Brébeufa a jeho kolegu Gabriela Lalemanta. Irokézové - jednalo se i o zajaté a posléze mezi Irokéze adoptované Hurony - poté podrobili jezuitu velmi brutálnímu mučení. Jeho osud popsal velmi sugestivně jeho pomocník (donné) Christophe Regnault: „"Otec de Brébeuf měl své nohy a paže zbavené masa až na kost. Viděl jsem a dotknul se množství velkých puchýřů, jež měl na mnoha místech svého těla, způsobených vařící vodou, kterou na něj tito barbaři nalili, aby se vysmáli svatému křtu. Viděl jsem a dotknul se zranění způsobených pásem kůry plným smůly a pryskyřice, jež opékala celé jeho tělo. Viděl jsem a dotknul se popálenin od obojku z rozžhavených seker položených na jeho ramena a břicho. Viděl jsem a dotknul se jeho rtů, které mu uřízli, protože neustále mluvil o Bohu, když mu způsobovali utrpení. Viděl jsem a dotknul jsem se všech částí jeho těla, které obdrželo nejméně dvě stě ran od klacků. Viděl jsem a dotknul se vršku jeho skalpované hlavy. Viděl jsem a dotknul se otvoru, který mu tito barbaři udělali, aby vyrvali jeho srdce... dotknul jsem se všech ran na jeho těle, tak jak nám to divoši nařídili."“ Brébeufův přítel Paul Raguenau později napsal, že jezuita vydržel celé mučení se stoickým klidem. S Brébeufem byl umučen i Lalemant.  Brébeufovo tělo bylo objeveno o několik dní později. Z kostí se staly relikvie. Zbytek byl spolu s Lalemantem uložen do rakve a nyní spočívá v kostele svatého Josefa v rekonstruované misii "Sainte-Marie among the Hurons" poblíž Midlandu v Ontariu. V roce 1930 byl Brébeuf kanonizován, spolu s dalšími sedmi kanadskými misionáři. Jeho svátek, jakožto hlavního svatého patrona Kanady je slaven 19. října. Po Brébeufovi je pojmenováno několik škol a kolejí. Některé zdroje uvádějí, že Brébeuf je autorem pojmenování lacrosse pro známou míčovou hru severoamerických Indiánů, neboť jejich hrací hole mu připomínaly biskupskou berlu (la crosse).

Dílo.

Jezuité měli povinnost podávat každoročně zprávu o stavu misie svému představenému (Supérieur) do Montrealu či Quebecu. Ten shromážděné relace posílal do Paříže, kde část z nich publikovali jako "Les relations des Jésuites". Ani Brébeuf nebyl výjimkou. Jeho zprávy jsou velmi cenným zdrojem informací o Huronech a některých okolních etnikách, především pak relace z roku 1636, která byla publikována například v Reuben G. Thwaites (ed.), "The Jesuit Relations and Allied Documents. Travels and Explorations of Jesuit Missionares in New France, 1610-1791", 73 sv., Cleveland 1896-1901. ( a ), jako 10. svazek.

Svatý Jean de Brébeuf (zvaný též Apoštol Huronů, samotnými Huróny nazývaný Echon - Léčivý strom; 25. březen 1593 – 16. březen 1649) byl jezuitským misionářem, který strávil téměř čtvrt století v Nové Francii (Kanada). Působil především u kmenového svazu Huronů a svou mučednickou smrtí si vysloužil kanonizaci. Je také jedním se svatých patronů Kanady.

Jean de Brébeuf () (25 March 1593 16 March 1649) was a French Jesuit missionary who travelled to New France (Canada) in 1625. There he worked primarily with the Huron (Wyandot people) for the rest of his life, except for a few years in France from 1629 to 1633. He learned their language and culture, writing extensively about each to aid other missionaries.


Klubová kariéra.

V profesionálním fotbale debutoval v srbském klubu FK Jedinstvo Ub. Po dvou letech jej zaregistroval skauting slovenského klubu MFK Košice, kam přišel v roce 2007 zadarmo. Zde podával výborné výkony a výrazně přečníval konkurenci. Vedl jej zde trenér Ján Kozák.

Chelsea (+ hostování ve Vitesse).

V srpnu 2009 jej za 1,5 miliónu liber odkoupil anglický velkoklub Chelsea FC, s nímž hráč podepsal čtyřletou smlouvu. Za londýnský celek však odehrál jen 2 ligové zápasy, ale díky tomu se stal vítězem Premier League 2009/10. Sezonu 2010/11 strávil na hostování v nizozemském klubu Vitesse.

Benfica Lisabon.

V lednu 2011 odešel do Benfiky Lisabon, stal se součástí transferu za brazilského obránce Davida Luize, který šel směrem do Chelsea. Trenér Benfiky Jorge Jesus mu naordinoval změnu postu, z ofensivního na defensivního záložníka. S Benfikou Lisabon se v Evropské lize 2012/13 probojoval až do finále proti Chelsea FC. V semifinále podal velmi kvalitní výkon v odvetném zápase s tureckým Fenerbahçe SK. Benfica zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, kde podlehla Chelsea FC 1:2 gólem z nastaveného času. Nemanja nastoupil v základní sestavě a odehrál opět dobré utkání, nebál se obejít protihráče a zapojoval se do kombinace. Za sezonu 2012/13 byl vyhlášen nejlepším hráčem nejvyšší portugalské ligy.  27. listopadu 2013 vstřelil gól v základní skupině Ligy mistrů proti Anderlechtu Brusel, utkání skončilo výsledkem 3:2 pro Benficu. S Benficou ale nepostoupil ze základní skupiny C do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, portugalský tým v ní obsadil třetí místo.

Chelsea (návrat).

15. ledna 2014 se vrátil do Chelsea, kam přestoupil za 21 milionů £. Podepsal smlouvu na 51⁄2 roku. Obnovenou premiéru absolvoval 19. ledna v ligovém utkání proti Manchesteru United (výhra 3:1), kdy šel na hřiště v 86. minutě. 3. května 2015 tři kola před koncem sezóny 2014/15 získal s Chelsea ligový titul, v téže sezóně vyhrál i Football League Cup. Ligový titul s Chelsea získal i v sezóně 2016/17.

Manchester United.

31. července 2017 přestoupil do Manchesteru United, kde podepsal tříletý kontrakt. Chtěl jej trenér José Mourinho, který jej vedl dříve v Chelsea. Cena přestupu byla podle britských médií 35 milionů £ + 5 milionů £ bonusy.

Reprezentační kariéra.

11. října 2008 debutoval v srbské reprezentaci do 21 let v zápase proti Dánsku v play-off o postup na ME U21 2009. Hrál od 88. minuty, Srbsko vyhrálo 1:0. Nastoupil i v odvetě 15. října, v ní hrál do 76. minuty. Srbsko opět vyhrálo stejným výsledkem 1:0. 19. listopadu 2008 vstřelil v přátelském zápase proti Izraeli U21 dva góly a pomohl tím k výhře 3:2.  Zúčastnil se i Mistrovství Evropy U21 2009 ve Švédsku, kde si však v prvním zápase proti Itálii (remíza 0:0) zlomil kotník a v dalších utkáních nenastoupil.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Srbska debutoval 14. prosince 2008 v přátelském utkání proti národnímu týmu Polska, který Srbsko prohrálo 0:1. Odehrál celý zápas. První reprezentační branku v A-týmu si připsal 29. 3. 2015 v kvalifikaci na EURO 2015 ve Francii proti Portugalsku (porážka 1:2). Na evropský šampionát do Francie se však srbský tým neprobojoval.  Po prohraném přátelském zápase 13. listopadu 2015 v Ostravě s Českou republikou (1:4) kritizoval přístup svých spoluhráčů a pohrozil odchodem z reprezentace.  Góly Nemanji Matiće za A-mužstvo Srbska

Mimo hřiště.

V srpnu/září 2016 poskytl finanční podporu svému bývalému klubu FC VSS Košice (dříve pod názvem MFK Košice), kterému hrozilo vystěhování ze stadionu Lokomotívy v Čermeli.

Nemanja Matić (srbskou cyrilicí Немања Матић; 1. srpna 1988, Šabac) je srbský fotbalový záložník, od léta 2017 hráč klubu Manchester United. Je rovněž srbským reprezentantem, má srbské a slovenské občanství. Jeho mladší bratr Uroš Matić je také fotbalista.

Nemanja Matić (, ; born 1 August 1988) is a Serbian professional footballer who plays as a defensive midfielder for English club Manchester United and the Serbian national team. Starting his career as an attacking midfielder, Matić shifted to a defensive midfielder during his spell at Benfica. He is known for his consistent performances on the pitch and his combative style of play.


Hratelnost.

Hráč hraje za hlavního hrdinu Steva R. Hawkinse, narozeného 13. října 1939 ve Wilmingtonu v Severní Karolíně, který plní různé průzkumné i bojové mise. Ve hře pak velí týmu s různým kódovým označením od mise k misi. Patří do něj: Le Duy Nhut – stopař, Vietnamec, bojoval za Viet Minh, ale pak přešel na jih a dal se k LLDB, C. J. Hornster – kulometčík, Defort – radista, Crocker – týmový medik (doktor), Bronson – ženista. Tým kromě střelecké podpory přináší i další výhody, jakými jsou i například léčení, rádiové spojení a doplňování nábojů. Na začátku mise je v briefingu také nastínění povah některých členů týmu. Během misí pak v bojové vřavě pokřikují na nepřítele a spolubojovníky různé hlášky jako: „Ratata, kurva, ratatata“ – Hornster.  Pohyb po vietnamské džungli je poněkud omezen „zdmi“ na okraji map. I když má hráč k dispozici mapy, může požádat průvodce, aby ho vedl. Ten může upozornit na hrozící nebezpečí, jako jsou například pasti a hlídkující nepřátelští vojáci. Gameplay je také poněkud jiný než u ostatních FPS her z té doby. Je to způsobeno tím, že v ostatních válečných hrách bojujete proti oficiálnímu nepříteli. Ve Vietcongu bojujete guerilový boj proti Vietcongům a všem jejím trikům, jako jsou pasti nebo tunely.  Oproti ostatním hrám má hráč možnost výběru zbraní před misí, na střelnici. Může si vybrat jak americké, tak i ukořistěné zbraně. Na střelnici si může vyzkoušet jejich přesnost a účinnost na třech terčích a několika lahvích. Poté se může přesunout do osobního bunkru, kde lze poslouchat rádio s dobovou hudbou, přečíst si dokumenty o členech týmu, dokumenty o dostupných zbraních nebo svůj vlastní deník. Lokace bunkru a střelnice se v průběhu hry značně mění. Ne však radikálně, pouze „někdo“ přesune nábytek. Samotná mise se spustí přečtením dokumentu o misi na stole v bunkru.  Samotné mise se navzájem svou výplní dost liší. Jednou je tu osvobození zajatého rukojmího, podruhé prolézaní velkého podzemního města. I lokace jsou navzájem dost odlišné, ale každý druh lokací má ve hře poměrně krátkou délku. Jednou je tu kaňon s potokem, podruhé hustá džungle, potřetí obrovský kopec, rozvaliny chrámu a podzemní města. Ta jsou asi nejvíce atmosférickou lokací. Nekonečné bloudění a pomalý přesun občas vyvolává u hráčů podivné pocity sklíčenosti.

Soundtrack.

Hra obsahuje spoustu dobové hudby, hlavně proto punk, garage rock a blues rock. Nejznámější skladba ze soundtracku je „Hey Joe“ od Jimiho Hendrixe a skladba „Pseudohendrix“ od Rudých Koster. Další je např. I Wanna Be Your Dog od Iggyho Popa a The Stooges. Dobová hudba se většinou ozývá pouze z rádia v bunkru, kde ji uvádí „Double J – Jonah Jukovsky“, kde jednotlivé skladby prokládá zprávami a vtipy. Hudba se také ozývá na začátku misí při videích.

Seznam skladeb.

Seznam skladeb zahrnuje:

Dabing.

Vietcong byl v Česku prodáván v dabované verzi.

Engine.

Ve hře je použit původní engine od firmy Pterodon Ptero-Engine-II.

Rozšíření a konzolové verze.

Rozšíření původní hry, datadisk Vietcong: Fist Alpha, bylo vydáno v březnu 2004 s několika novými vylepšeními a s původním Vietcongem vyšlo jako "Vietcong:Purple Haze" pro PC. Vietcong: Purple Haze byl vydán také v říjnu stejného roku jako rozšířená verze pro PlayStation 2 a Xbox, vyvinuto Coyote Games. Obsahuje sedm singleplayer misí a několik nových multiplayerových map. Nové zbraně: Sten, M-14, M-14 s optikou, Děgtjarev DP, Sten MK II, Škorpión, Tokarev SVT1940, Tokarev SVT1940 s optikou. Novými postavami jsou seržant Warren Douglas (hlavní postava) a stopař Nguyen Nham.  Druhý, zato ale velmi obsahově malý datadisk ke hře Vietcong se nazývá Vietcong: Red Dawn. Nabízí pouze jednu misi, která se odehrává při západu slunce a tak je obloha až nereálně rudá (od toho název "Red dawn"). Mise je založena na častém boji s nepřátelskými odstřelovači.

Vietcong je počítačová hra vytvořená českým vývojovým studiem Pterodon a Illusion Softworks. Vyšla v březnu 2003, průměrné hodnocení v recenzích se pohybovalo okolo 70–80 %. Děj se odehrává během války ve Vietnamu v roce 1967. Hry se prodalo více než 1 milion kusů.

Vietcong is a 2003 tactical first-person shooter video game developed by Pterodon in cooperation with Illusion Softworks and published by Gathering of Developers for Microsoft Windows. It is set during the Vietnam War in 1967.


Plavba kolem světa.

Doughty se s Drakem seznámil během jeho vojenských akcí v Irsku. Roku 1577 vyplul Doughty s Drakem na výpravu kolem světa, kterou financovala anglická královna Alžběta I. V předvečer výpravy ho cestou z hospody domů přepadli zloději a okradli. Doughty se však vzpamatoval, chytil je a odvedl domů.  Druhý den po vyplutí 13. prosince 1577 mu Francis Drake rozkázal, aby zloděje popravil. Drake totiž nechtěl mít na palubě bandity. Jednoho vězně shodil Doughty přes palubu, ale druhému dal milost. Ten mu totiž slíbil odměnu za záchranu života (bandita se jmenoval Samuel Peters). Postupem času začal Peters našeptávat Doughtymu, že dál plout je nebezpečné, a že by se měli vrátit. Doughty se později stal velitelem zajaté portugalské lodi "Santa Maria", kde urážel Drakea a burcoval posádku, aby se loď vrátila do Anglie. Postupem času získal několik přívrženců, kteří se však u Doughtyho soudu obrátili proti němu. Napětí mezi Drakem a Doughtym se zhoršilo, kdy Doughty chytil Drakeova bratra Thomase při krádeži nákladu lodi. Drake převzal kontrolu lodi "Santa Maria" a Doughtyho přiřadil jako velitele lodi "Pelikán". Během dlouhé plavby napříč Atlantikem se nepřátelství Drakea a Doughtyho zvětšilo, když Drake degradoval Doughtyho na kontrolora malé zásobovací lodi "Labuť". Takovou urážku mu Doughty neprominul a s Petersem začal spřádat plány, jak se Drakea zbavit.

Soud a poprava.

Když 1. července 1578 přišla v půli cesty velká bouře, začal Doughty pociťovat větší pravděpodobnost chopit se moci nad výpravou. Peters Doughtyho vybídl, aby řekl, co si myslí, a Doughty před posádkou zakřičel: "„Za to všechno může Drake! Kdybych já byl admirálem...“" Jeho slova ale přerušila bouře a zvedající se vlny. Doughty musel počkat druhý den po uklidnění bouře. Když se bouře druhý den v noci skutečně uklidnila, Doughty před bouří zesláblou posádkou prohlásil: "„Vždyť jsem vám říkal, že je to blázen! Drake nás dostane do záhuby! Přebírám velení výpravy!“" Zatímco Doughty promlouval k posádce, několik Drakeovi věrných členů posádky obklopilo Doughtyho a zneškodnilo.  Ráno byl Doughty vyveden v poutech na příď lodi, kde se sešly všichni členové výpravy, kteří měli rozhodnout o Doughtyho osudu. Drake se postavil vedle Doughtyho a řekl: "„Já, Francis Drake, velitel této výpravy ve jménu její výsosti, královny Alžběty Anglické prohlašuji, že původcem vzpoury je Thomas Doughty. Žádám posádku, aby vyřkla ortel...“" Všichni členové výpravy, dokonce i ti, kteří se s Doughtym spojili, hlasovali pro trest smrti. Jediný, kdo hlasoval pro záchranu Doughtyho života, byl Samuel Peters. Doughtyho osud však byl i přesto zpečetěn. Lodě zastavili u nejbližšího ostrova, kde byl z palmy vykácen špalek, na němž pak byla Doughtymu setnuta hlava.  Samuel Peters Doughtyho přežil jen o pár měsíců, kdy při přepadu lodi indiány zahynul.

Thomas Doughty (? – 2. července 1578) byl anglický šlechtic, voják, učenec a osobní ministr Christophera Hattona. Účastnil se výpravy kolem světa s Francisem Drakem. Během výpravy však byl obviněn z velezrady a popraven.

Thomas Doughty (1545 – 2 July 1578) was an English nobleman, soldier, scholar and personal secretary of Christopher Hatton. His association with Francis Drake, on a 1577 voyage to rob Spanish treasure fleets, ended in a shipboard trial for treason and witchcraft, and Doughty's execution.


Dětství, vzdělání a raná kariéra.

Mölders se narodil 18. března 1913 v německém Gelsenkirchenu jako syn středoškolského učitele Victora Mölderse a jeho ženy Annemarie, rozené Riedlové. Byl v pořadí třetím dítětem, měl starší sestru jménem Annemarie, staršího bratra Hanse a mladšího bratra Victora. Jeho otec byl při svém povolání i poručíkem v záloze u 145. královského pěšího pluku a dne 2. března 1915 byl zabit v boji v Argonneském lese. Po smrti manžela se Wernerova matka Annemarie rozhodla přestěhovat i s dětmi do domu svých rodičů ve městě Brandenburg an der Havel.  V Brandenburgu spatřil malý Werner nový otcovský vzor v místním kaplanovi Erichu Klawitterovi, který v něm postupně probudil víru v Boha. Mezi lety 1919 až 1931 Mölders postupně navštěvoval základní školu a poté gymnázium. Během studií se u něj projevil značný zájem o vodní sporty, především veslování. Byl členem dvou místních veslařských klubů, nejprve "Saldria-Brandenburg" a poté "Brandenburger Ruderclub", se kterým se mu dostalo mnohých úspěchů v závodech. Stal se též členem katolického sdružení mládežníků "Bund Neudeutschland in der katholischen Jugendbewegung". Gymnaziální studia ukončil na jaře 1931 maturitní zkouškou a zanedlouho poté vyslovil touhu stát se důstojníkem v ozbrojených silách.  Dne 1. dubna 1931 vstoupil do Reichswehru a byl zařazen k II. praporu 2. pěšího pluku ve východopruském Allensteinu, na post důstojnického čekatele u pěchoty. Dne 1. října 1931 mu byla udělena hodnost "Fahnenjunker-Gefreiter" (svobodník–praporečník) a 1. dubna 1932 pak povýšil do hodnosti "Fahnenjunker-Unteroffizier" (desátník–praporečník). Po dokončení základního vojenského výcviku byl přijat ke

Legie Condor.

V roce 1936 vyslalo nacistické Německo vojenskou pomoc politickému hnutí falangistů bojujícímu ve španělské občanské válce. Součástí pomoci bylo i vyslání Legion Condor. Mölders k ní byl převelen a 14. dubna 1938 tedy připlul lodí do španělského Cádizu. Byl zařazen ke 3. Staffel Jagdgruppe 88 (3. letka 88. stíhací skupina, zkr.: J/88), které velel Adolf Galland, toho času "Oberleutnant". Tato Staffel, vyzbrojená dvouplošníky Heinkel He 51, měla svou základnu u řeky Ebro v Provincii Valencia. Jednotka byla později dovyzbrojena modernějšími stíhačkami Messerschmitt Bf 109 C.  Když se musel Galland dne 24. května 1938 vrátit zpět do Německa, stal se Mölders velitelem celé Staffel. 15. června dosáhl prvního sestřelu poblíž města Algar, jednalo se o dvojplošník sovětské výroby Polikarpov I-15. Do konce roku 1938 se se svými 15 sestřely stal vedoucím leteckým esem Legion Condor. Nad Španělskem mu bylo uznáno sestřelení celkem dvou Polikarpovů I-15, jedenácti Polikarpovů I-16 a jednoho Tupolev SB-2. Navíc si nárokoval sestřel jednoho I-16 ze dne 23. září 1938, který ale nebyl potvrzen.  Na základě výjimečných velitelských a bojových schopností byl Mölders 18. října 1938 povýšen na "Hauptmanna" (kapitána), se zpětnou účinností od 1. října. Svého čtrnáctého a zároveň posledního potvrzeného sestřelu dosáhl 3. listopadu 1938 a 5. prosince téhož roku se vrátil zpět do Německa. Od 6. prosince 1938 do března 1939 působil jako člen Inspektorátu stíhacího letectva při Říšském ministerstvu letectví v Berlíně. Jeho úkolem zde byl vývoj nových taktických příruček bojové pilotáže. V březnu 1939 byl jmenován velitelem ("Staffelkapitän") 1. Staffel Jagdgeschwader 133 (zkr.: 1./JG 133; ~ 1. letky stíhací eskadry 133), přičemž zde tento post převzal po "Oberleutnantovi" Hubertusi von Bonin. JG 133 byla později přejmenována na Jagdgeschwader 53 „Pik As“ (česky: Pikové eso).  Za své bojové zásluhy obdržel 4. května 1939 medaile "Medalla de la Campaña" a "Medalla Militar" a 6. června téhož roku získal Španělský kříž s meči a brilianty. Legion Condor se do Německa oficiálně vrátila 6. června 1939 a navrátivší se pěší jednotky slavnostně pochodovaly celým Berlínem směrem k Lustgarten, kde vzdaly poslední hold padlým vojákům. Na počest vysoce vyznamenaných vojáků ze Španělské občanské války se v mramorové galerii Říšského kancléřství konal slavnostní banket. Mölders byl usazen ke stolu č. 1 spolu s "General der Flieger" (generálem letectva) Hugem Sperrlem, španělským generálem Donem Antoniem Arandou, generálem Gonzalem Queipo de Llano, "Oberstem" Walterem Warlimontem, "Oberleutnantem" Donatem, "Leutnantem" Reinhardem Seilerem a "Oberfeldwebelem" (vrchním šikovatelem) Ignatzem Prestelem.

Taktické inovace.

Spolu s dalšími letci se Mölders, na základě zkušeností ze Španělska, podílel na vývoji taktických manuálů pro stíhací piloty Luftwaffe ("Jagdwaffe"). V jejich rámci byla vyvinuta taktická formace stíhaček zvaná Schwarm (česky: roj). Tato formace pilotům zajišťovala výborný rozhled, rozšířila možnosti vzájemné obrany a dále podpořila možnost iniciativy jednotlivých pilotů. Formace napodobuje uspořádání prstů na rozevřené lidské ruce. Schwarm se dělil na dvě "Rotten", každá "Rotte" sestávala ze dvou letadel: vedoucí ("Rottenführer"), kterého kousek

Druhá světová válka.

Podivná válka a bitva o Francii.

Po vypuknutí druhé světové války byla Möldersova eskadra umístěna při západní hranici Německa, za účelem ochrany regionu Mosela–Sársko–Rýnská Falc. 8. září 1939 došlo během letu k poruše Möldersova letadla, které se po dopadu převrátilo a Mölders utrpěl poranění páteře, které jej vyřadilo z boje na několik dnů. K letce se navrátil dne 19. září. Následujícího dne dosáhl svého prvního sestřelu druhé světové války, když v oblasti Vaalserberg sestřelil francouzský letoun Curtiss H75 ze stíhací letky Groupe de Chasse II/5, za což byl vyznamenán Železným křížem 2. třídy.  26. září 1939 dostala Jagdgeschwader 53 rozkaz zformovat III. Gruppe (~ III. skupinu). Mölders tedy svěřil velení letky do rukou "Oberleutnanta" Hans-Karla Mayera a začal formovat novou Gruppe s označením III./Jagdgeschwader 53 (zkr.: III./JG 53) na základně Wiesbaden–Erbenheim. O dva týdny později ohlásil velitel Mölders, že III. Gruppe, čítající 40 pilotů a 48 letadel, je plně připravena k boji.  Toho času se tzv. podivná válka (německy: „Sitzkrieg“, anglicky: „phoney war“, francouzsky: „la drôle de guerre“) začala pomalu chýlit ke svému konci a operace Fall Gelb (označení pro vpád do zemí dnes známých jako Benelux a dále do Francie ze

Bitva o Británii.

Po návratu do Německa byl Mölders dne 19. června 1940 povýšen na majora a 27. července téhož roku převzal velení Jagdgeschwader 51 (zkr.: JG 51; ~ stíhací eskadra 51) od Thea Osterkampa, nedávno povýšeného do hodnosti generálmajora. Mölders podnikl první operační let s Jagdgeschwader 51 dne 28. července, kdy zaútočil na Spitfiry 41. squadrony RAF, které vedl F/O ("Flying Officer" ~ nadporučík) A. D. J. Lovell. Podle jedné verze, s největší pravděpodobnosti ovšem nepravdivé, se měl Mölders během tohoto bojového letu nad Doverem střetnout s pilotem ze 74. squadrony RAF, konkrétně se mělo jednat o F/Lt ("Flight Lieutenant" ~ kapitán) Adolpha G. „Sailor“ Malana, DFC, (os. č.:37604). Adolph Malan byl stíhacím esem pocházejícím z Jihoafrické unie a bojujícím na straně britského RAF. Mölders měl při tomto souboji utrpět průstřel předloktí, kolene a levé nohy (poté nouzově přistál nedaleko francouzského Wissantu). "Oberleutnant" (~ nadporučík) Richard

Východní fronta.

V červnu 1941 byla eskadra Jagdgeschwader 51 spolu s velkou částí německých vzdušných sil převelena na východní frontu, aby se zde zúčastnila plánovaného přepadení Sovětského svazu. 22. června, v prvním dni bojových operací, sestřelil podplukovník Mölders čtyři sovětské bombardéry Tupolev SB-2, jednu I-15 "Čajka" (původně identifikovanou jako "Curtiss") a byl vyznamenán přidáním mečů k Rytířskému kříži s dubovými ratolestmi. Mölders se stal teprve druhým pilotem, kterému se dostalo takto vysokého vyznamenání. Adolf Galland totiž získal toto ocenění, k radosti své eskadry Jagdgeschwader 26 (zkr.: JG 26), o den dříve.  Vyznamenání bylo předáno Adolfem Hitlerem 3. července 1941 ve Vlčím doupěti u Rastenburgu. 30. června se Mölders po sestřelení pěti sovětských bombardérů stal nejúspěšnějším pilotem v rámci jediného válečného konfliktu a jeho

Vysoké velení.

Mölders byl poté opět povolán k Hitlerovi, který mu 28. září osobně připnul brilianty k rytířskému kříži. Poté Mölders do 6. srpna 1941 pracoval na Říšském ministerstvu letectví a od 7. srpna 1941 byl inspektorem stíhacího letectva ("Inspekteur der Jagdflieger"). Do této vysoké funkce byl jmenován ve věku 28 let; zodpovídal v ní za vytváření operačních a taktických doktrín pro strategické operace Luftwaffe.  V září 1941 byl převelen na Krym spolu s II. "Gruppe" Jagdgeschwader 3 (II./JG 3) "Hauptmanna" Gordona Galloba, svůj hlavní stan umístil na letiště v Čaplince. Odtud vyrážel svým letadlem Fieseler Fi 156 na inspekce letišť stíhacích sil a osobně koordinoval letecké bojové operace. Mölders byl pověřen, aby jakožto "Flieger-Nahkampfführer" (velitel přímé letecké podpory) jednou provždy skoncoval se sovětským letectvem nad Krymem, které značně znepříjemňovalo a zpomalovalo

Úmrtí.

22. listopadu 1941 cestoval Mölders jako pasažér na palubě Heinkelu He 111 Kampfgeschwader 27 „Boelcke“ (zkr.: KG 27, ~ bombardovací eskadra 27) z Krymu do Německa, kde se měl zúčastnit pohřbu stíhacího esa z první světové války "Generalobersta" Ernsta Udeta. Letoun se však v silné bouři zřítil při marném pokusu o nouzové přistání na letišti ve Vratislavi (polská Wrocław). Mölders, pilot letadla "Oberleutnant" Kolbe a palubní mechanik Hobbie po pádu letadla zahynuli. Major Dr. Wenzel a radista Tenz pád přežili. Dr. Wenzel

Osobní život a charakter.

Werner Mölders byl znám pro svou sílu charakteru. Mužstvo jej nazývalo Táta (něm.: Vati), což symbolizovalo jeho otcovský přístup ke svým podřízeným a snahu o vytvoření co nejlepších podmínek v kolektivu.  Mölders byl ženatý s Luisou Baldaufovou, rozenou Thurnerovou, vdovou po jeho zemřelém kamarádovi, který byl zabit v boji 13. září 1941. Kaplan Erich Klawitter, který si Mölderse pamatoval

Odkaz události.

Bývalá Möldersova eskadra Jagdgeschwader 51, byla 22. listopadu 1941 na jeho počest pojmenována „Mölders“, pouhých pár hodin po jeho smrti. Členové eskadry si poté na své uniformy mohli nechat našít rukávovou pásku s tímto názvem. Jeho smrt ovšem byla využita i jiným způsobem. Zakrátko totiž nechala britská rozvědka nad celým Německem z letadel rozsypat letáky s tzv. Möldersovým dopisem ("Möldersbrief"). Jednalo se o kopie dopisu, který pravděpodobně vlastnoručně napsal a odeslal proboštovi ze Schwerinu. Dotyčný dopis měl být po nehodě nalezen při ohledání Möldersova těla. Mölders v něm vyznává svou silnou víru v katolicismus a konstatuje, že i mnoho přesvědčených nacionálních socialistů nalézá ve víře oporu, především ve chvílích, kdy stojí tváří v tvář smrti.  Möldersovu předčasnou smrt, která navíc přišla těsně po sebevraždě Ernsta Udeta, nemohl Sefton Delmer, šéf britské antipropagandy ignorovat a nevyužít. Plánoval využít jeho velké popularity v Německu a vytvořit prostřednictvím katolické víry dojem, že byl Mölders vlastně odpůrcem nacismu. Dopis však byl napsán značně důmyslně, jelikož neobsahoval jedinou zmínku o odporu proti státu, není v něm zmíněn ani nacionální socialismus a využívá pouze metafory typu „neznabozi“ apod. Většina Němců, kteří dopis četli, však věděla, co měl metaforami na mysli.  Dopis vyvolal ve vysokých nacistických kruzích značný rozruch, zvláště poté, co byl předčítán i v kostelích z kazatelen. Šéf nacistické propagandy Joseph Goebbels si do svého deníku poznamenal přesvědčení, že dopis musel uměle vyrobit a distribuovat někdo z katolických kruhů. Ani odměna 100 000 říšských marek, vyhlášená Goebbelsem, nepomohla původce dopisu odhalit. Pátráním po původu a pravosti dopisu bylo pověřeno gestapo, které mimo jiné donutilo Möldersovu matku, aby vydala oficiální vyjádření, podle nějž nebyl dopis psán Möldersovým stylem a nemohl tedy pocházet z jeho pera. Gestapo se sice snažilo vytvořit dojem, že je celý dopis pouhým podvrhem, k tomuto cíli mu však nedopomohly ani represálie a tvrdé metody při výsleších.

Poválečné pocty.

Hřbitov Invalidenfriedhof, na kterém byl Mölders pohřben, se nachází v oblasti někdejšího Východního Berlína. V roce 1975 komunistické vedení rozhodlo o zavezení celého hřbitova zeminou, hřbitov se totiž nacházel v tzv. pásmu smrti před Berlínskou zdí. Po znovusjednocení Německa byl dne 11. října 1991 Möldersův hrob obnoven díky úsilí jeho kamaráda ze školních let, Heriberta Rosala. Znovuposvěcení hrobu byli přítomni

Revize vyznamenání: zpráva Úřadu pro vojenskou historii a její následky.

Möldersova kariéra a dědictví nabízejí jeden z příkladů vlivů heroismu německých ozbrojených sil na poválečnou kulturu. V roce 1998, na 61. výročí vybombardování města Guernica během Španělské občanské války, rozhodl Německý spolkový sněm, že by někdejší členové Legie Condor neměli nadále užívat vojenských poct. V roce 2005 rozhodlo německé spolkové ministerstvo obrany o odebrání přízviska „Mölders“ z názvu stíhací eskadry Jagdgeschwader 74 (zkr.: JG 74). Rozhodnutí bylo potvrzeno dne 11. března 2005 spolkovým ministrem obrany Peterem Struckem, v 10.00 byly z uniforem oficiálně odebrány rukávové nášivky a odstraněno jméno z praporu eskadry. V lednu 2006 bylo jméno „Mölders“ na základě rozhodnutí Spolkového sněmu odstraněno i z názvu kasáren ve Visselhövede.  Möldersovi příznivci však rozhodnutí napadli argumentem, že k jeho vstupu do Legie Condor došlo až po vybombardování Guernicy. Poukazovali především na jeho nejednoznačný vztah vůči nacistické ideologii a naproti tomu nevyvratitelný závazek vůči katolicismu. Nejenže vstoupil do manželství s Luisou Baldaufovou prostřednictvím církevního sňatku i přes odpor politického vedení Třetí říše, ale navíc též vstoupil 1. října 1925 do katolické mládežnické organizace "Bund Neudeutschland", jíž byl v letech 1929 až 1931 vedoucím. Autority Třetí říše ji označovaly za závadnou; 26. ledna 1938 uvedl oficiální stranický deník Völkischer Beobachter, že organizace "Bund Neudeutschland" byla postavena mimo zákon z důvodu prokázané protistátní činnosti, na základě Dekretu Říšského prezidenta k ochraně lidu a státu ("Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat") ze dne 28. února 1933. Navzdory různým peticím politiků a vysoce postavených aktivních či penzionovaných vojáků, k nimž patřili např. Horst Seehofer, Günther Rall a Jörg Kuebart, uvedl Úřad pro vojenskou historii ("Militärgeschichtliches Forschungsamt", zkr.: MGFA), že Möldersovo členství v katolické organizaci dostatečně neprokazuje jeho kritický postoj vůči nacistickému režimu. Dále uvedl pochybnosti, zda se Mölders dostatečně distancoval od nacionálního socialismu. V důsledku toho zůstalo předchozí nařízení Spolkového ministerstva obrany nezměněno.  Jiné průzkumy poukazují na Möldersův nejednoznačný vztah vůči nacionálně socialistickému zřízení. Mölders mohl být v kontaktu s biskupem Clemensem Augustem von Galen, který byl vůči režimu silně kritický. Von Galen veřejně kritizoval Gestapo pro jeho „vyšetřovací metody“ a dále pak politicky posvěcené eutanázie mentálně postižených osob. Dle zápisníku Galenova sekretáře Heinricha Portmanna, měl Mölders prohlásit, že se vzdá veškerých svých vojenských vyznamenání ukáže-li se, že jsou tvrzení o organizovaných eutanáziích pravdivá. Portmann navíc uvedl, že se Hitler během předávání briliantů k Rytířskému kříži Mölderse dotázal, zda má něco na srdci. Mölders údajně prohlásil: „Nechejte prosím biskupa z Münsteru na pokoji.“ Hitler jej měl ujistit slovy: „Ano, biskupovi z Münsteru se nic nestane.“ MGFA v roce 2005 prohlásil, že je tato historka nejspíše nepravdivá. 28. června 2007 však svůj názor přehodnotil a konstatoval, že mezi Möldersem a Galenem ke kontaktům skutečně docházelo.  Důkazy též prokazují Möldersův sklon k nadřazování kamarádských vztahů nad politiku. Dle výpovědi jeho bratra Victora Mölderse, měl Werner zachránit svého blízkého přítele Georga Kücha, který byl na základě Norimberských zákonů klasifikován jako poloviční Žid, před smrtí v koncentračním táboře. Přátelství mezi Möldersem a Küchem se datovalo do doby jejich společného studia na gymnáziu "Saldria-Gymnasium" v Brandenburgu an der Havel. Küchova matka Alice, rozená Siegelová, byla židovského původu. Küchův otec Richard vlastnil místní lékárnu v Brandenburgu. Sám Georg byl studentem farmacie a na základě Norimberských zákonů byl pouhé dva semestry před absolutoriem vyloučen z univerzity. V roce 1940 jeho otec onemocněl a vedení lékárny se tak pro rodinu stalo byrokratickým problémem. Georg Küch tedy uprostřed února 1941 kontaktoval svého přítele Mölderse. Ten dne 16. února Kücha kontaktoval s ujištěním, že se celé záležitosti ujme a požádal jej, aby se v žádném případě nepokoušel věc řešit sám. Když Richard Küch v červnu 1941 zemřel, bylo jeho manželce umožněno lékárnu prodat za běžnou tržní cenu. Za normálních okolností by jí, jakožto Židovce, byla lékárna zkonfiskována. Do konce roku 1943 navíc nebyla nucena nosit nášivku se žlutou Židovskou hvězdou. Poté byla transportována do Koncentračního tábora v Terezíně, kde pracovala jako kuchařka. Georg Küch, Alice Küchová i Georgova sestra Friedel holokaust přežili. Friedel Küchová později opakovaně uváděla, že za ochranu rodiny se zasadil Werner Mölders, přičemž tato pomoc byla znatelná i dlouho po jeho smrti. MGFA však tuto výpověď prohlásil za „značně spekulativní“ a blíže se jí nezabýval.

Werner Mölders (18. března 1913, Gelsenkirchen – 22. listopadu 1941, Vratislav) byl stíhací pilot německé Luftwaffe, který se zúčastnil španělské občanské války a druhé světové války. Letecké eso Mölders se stal prvním pilotem v historii, který překonal hranici 100 sestřelů. Za své bojové úspěchy získal Španělský kříž ve zlatě s meči a brilianty a Rytířský kříž s dubovými ratolestmi, meči a brilianty. Velmi se angažoval ve vývoji nových bojových leteckých taktik. Stál například za vývojem čtyřčlenné letecké formace "Schwarm" (roj), během vzdušných soubojů s nepřítelem využíval jednoduchou taktiku, kterou lze charakterizovat heslem „udeř na protivníka tvrdě a z velké blízkosti“.

Werner Mölders (18 March 1913 – 22 November 1941) was a World War II German Luftwaffe pilot, wing commander, and the leading German fighter ace in the Spanish Civil War. He became the first pilot in aviation history to claim 100 aerial victories—that is, 100 aerial combat encounters resulting in the destruction of the enemy aircraft—and was highly decorated for his achievements. Mölders was instrumental in the development of new fighter tactics that led to the finger-four formation. He died in an air crash in which he was a passenger.


Související pojmy.

Asistivní Technologie, (Universální) Přístupnost, Universální Design, a Inklusivní Design jsou koncepty související s Designem pro všechny ve smyslu podpory inkluze do informační společnosti.  Tradičně byly řešeny problémy s dostupností a přístupností výrobků a služeb ad-hoc úpravami a používání podpůrných výrobků – asistivními technologiemi.  Koncept univerzální přístupnosti (UP) naznačuje přístupnost a použitelnost informačních a telekomunikačních technologií (ICT) pro kohokoli a to kdekoliv a kdykoliv a zároveň možnost začlenění těchto technologií do jakékoli prostředí. Cílem UP je umožnit rovný přístup a aktivní účast potenciálně pro všechny obyvatele ve stávajících i nově vznikajících činnostech, které jsou zprostředkovány přes prostředky výpočetní techniky. Tohoto cíle má být dosaženo pomocí vývoje universálně přístupných a využitelných produktů a služeb. Tyto produkty a služby se musí umět přizpůsobit požadavkům uživatelů v různých situacích nezávisle na prostředí, použitém HW i SW. V budoucnosti se očekává, že občané budou žít v takovém prostředí, kde k řešení každodenních činností bude potřeba prostředků ICT a tyto musí být pro všechny snadno a uživatelsky příjemně ovladatelné.  Design pro všechny byl zaveden v rámci Rozhraní člověk-stroj, které se musí vyrovnat s tím, že je využíván velmi různorodou skupinou uživatelů, na jejichž požadavky musí reagovat. Pro tuto skupinu je třeba navrhnout rozhraní tak, aby byly všechny (či alespoň velká většina) požadavky vzaty do úvahy. S rozvíjejícím se vlivem ICT na každodenní život rostou i nároky stejně tak množství požadavků na jednotlivé úpravy. Klasický přístup Asistivních Technologií již není udržitelný a je třeba ho inovovat – jednou z možných cest je Design pro všechny.

Užitečnost konceptu a hlavní výzvy.

Sdělení Evropské komise o e-Accessibility, identifikovalo jako hlavní výzvy na poli elektronické přístupnosti v Evropě tyto body:  Pro zlepšení situace v těchto oblastech je třeba:  Další informace k výzvám a výhodám Designu pro všechny jsou uvedeny v bílé knize projektu EDeAN z roku 2005 a ve „Zprávě o vlivu technologického vývoje na eAccessibility“ of the DfA@eInclusion project.

Legislativní a regulační předpoklady.

Současnou politiku v oblasti přístupnosti v ICT a Informační společnosti v Evropě určuje iniciativa i2010, Evropská informační společnost pro růst a zaměstnanost, která byla založena Evropskou komisí v rámci rámcového programu zaměřeného na změny v prostředí informační společnosti a mediálního sektoru do roku 2010. Hlavním důraz klade iniciativa na otevřenou a kompetitivní digitální ekonomiku a zdůrazňuje ICT jako hlavní prvek pro fungující inkluzivní společnost a kvalitu života.

Rovnost a nediskriminace.

Cílem evropské strategie pro postižené (Strategy for Disability) je společnost která je otevřená a přístupná pro všechny. Bariéry je třeba identifikovat a odstranit a tato strategie se zaměřuje na tři oblasti: spolupráci mezi komisí a členskými státy, plné zapojení lidí s postižením do společnosti, a zahrnutí aspektů postižení při formulaci politiky. Ne-diskriminace je jeden z obecných principů "Úmluvy o právech lidí s postižením ", která byla přijata valným shromážděním OSN 13. prosince 2006.

Telekomunikace a informační společnost.

V roce 2002 přijala Evropská unie nový regulační rámec pro elektronické komunikace, sítě a služby – pokrývající všechny sítě od kabelových po bezdrátové stejně jako přenos dat a vysílání. Z pohledu Designu pro všechny je nejdůležitější Direktiva o rámcové regulaci v ICT a Direktiva o universalním poskytování služeb a právech spotřebitele ve vztahu k sítím elektronické komunikace.

Veřejné zakázky.

Veřejné zakázky jsou důležitou ekonomickou silou, a proto jsou důležitým nástrojem i pro podporu přístupnosti. Legislativní balíček směrnic o veřejných zakázkách, schválený v roce 2004 Evropský parlamentem, pomůže zjednodušit a zmodernizovat zadávání veřejných zakázek. Nové směrnice umožňují, aby bylo možno vzít v úvahu potřeby přístupnosti hned v několika fázích zadávacího procesu veřejné zakázky. Je zřejmé, že je nanejvýš vhodné odkazovat se při přípravě technických specifikací na normy. V současné době již existuje mnoho CEN, ETSI a ITU norem, které mohou být použity pro tyto účely využity. Mandátem M/376<ref name="M/376">European Commission Enterprise and Industry Directorate-General (2005): Standardisation Mandate to CEN, CENELEC, and ETSI in support of European accessibility requirements for public procurement of products and services in the ICT domain, Accessed 2009-10-09.</ref> úkoluje Evropská komise Evropské standardizační organizace CEN, CENELEC a ETSI, aby přicházeli s návrhem pro standardy v oblasti Designu pro všechny.

Duševní vlastnictví.

V případě, že chceme vytvořit audio-knihu vytváříme kopii z originálu a je možné, že se dostaneme do konfliktu s autorským právem. Některé související problémy řeší direktiva evropske unie, která má umožnit reflexi duševního vlastnictví v neustále se měnícím technologickém prostředí, tak jak bylo definováno v rámci World Intellectual Property Organisation (WIPO) v prosinci 1996.

Ochrana soukromí.

Vztah mezi designem a soukromím není nutně zřejmý. Nicméně moderní technologie na základě svého návrhu je schopna získat značné množství osobních informací. Uživatel má zájem aby tyto informace byly správné ale aby byly zároveň použity korektně. V roce 1995 Evropská unie přijala direktivu o zpracování osobních údajů, která ustavuje základní principy při sběru, skladování a využití osobních dat.

Relevantní doporučení a normy.

Ve Spojených státech, Austrálii, Japonsku a v Evropské unii přibývá legislativních aktivit jejichž cílem je nejen zajistit přístupnost a využitelnost produktů pro „standardní” uživatele, ale také pro ostatní, například pro seniory, nebo lidi s tělesným znevýhodněním. Vzhledem k tomu, že technické aspekty v zákonech rychle zastarávají, většina zákonů odkazuje k mezinárodním standardům.

Standardizace: obecný přehled.

Standardizace je dobrovolnou činností, která byla založena v minulosti téměř výlučně na aktivitě podniků, které věřily, že standardizace umožní snazší výměnu výrobků a zboží. To naznačuje, že velmi často je přijetí norem dobrovolné a vyvolané očekáváním obchodních výhod. Jen ve velmi omezené míře se na standardizaci podílejí zástupci spotřebitelů.  Na druhou stranu, zákony v mnoha zemích požadují přijetí několika standardů (např. pro bezpečnost, nebo ekologické aspekty). Výsledkem této nezbytnosti norem je, že jsou mnohé normalizační iniciativy stimulovány (= dotovány) veřejnoprávními nebo soukromoprávními subjekty, v Evropě to znamená přímo nebo nepřímo ze strany Evropské komise.

Aktuální vývoj v oblasti standardizace Designu pro všechny (formální standardy).

Standardizace Designu pro všechny byla explicitně zmíněna v dokumentu eEurope2002 a i2010 V akčním plánu Evropské unie, byly od té doby zakotveny čtyři hlavní strategie:  ETSI Guide

Design pro všechny v ICT standardech.

"Human Factors (HF); Guidelines for ICT products and services; "Design for All"".  "Web Content Accessibility Guidelines (WCAG) 2.0" zahrnuje celou řadu doporučení pro vytváření přístupnějšího webového obsahu. Při dodržení těchto pokynů by se měl obsah webu zpřístupnit širšímu spektru lidí se zdravotním postižením, včetně nevidomých a slabozrakých, neslyšících, lidí s poruchami učení, kognitivním omezením, s omezeným pohybem, poruchami řeči, fotosenzitivitou a jejich kombinacemi. Při dodržení těchto pokynů, je často webový obsah použitelnější i pro všechny uživatele obecně.

Aplikační oblasti.

Aplikační oblasti Designu pro všechny v rámci ICT, zahrnují prakticky všechny oblasti týkající se informačních a komunikačních technologií.  Význam aplikačních oblastí odráží jejich roli při vytváření soudržné a sociálně přijatelné informační společnosti, ale také množství rozmanitých oblastí zasažených lidskou činností. Oblasti kritických aplikací pro Design pro všechny, lze shrnout takto:  Bílá kniha z roku 1998 “Toward an Information Society for All: An International R&D Agenda“ publikovaná mezinárodním vědeckým fórem(ISF) "Towards an Information Society for All" (ISF-IS4ALL), zmiňuje důležitost těchto aplikačních domén:

Vzdělávání.

Jednou z hlavních pák pro zvýšení povědomí a praxe v designu pro všechny je rozvoj vzdělávání a dalších programů odborné přípravy. Je třeba odborníků, kteří získají komplexní odborné znalosti a dovednosti v Designu pro všechny. Zároveň je třeba aby si profesionálové aktuálně v ICT pracující osvojili další znalosti a dovednosti týkající se Designu pro všechny.  V současné době neexistují vysokoškolské programy které by se specializovali na Design pro všechny (nebo Universální Design). Tento nedostatek se pokusili napravit v rámci projektu DfA@eInclusion, který navrhl osnovy několika studijních programů::  V současné chvíli je v Evropě několik málo míst, kde jsou takové studijní programy v běhu – např. na Middlesex University, v Anglii a na univerzitě v Linzu, v Rakousku. Ke klíčovým tématům studia patří pochopení principů lidských práv, vytváření norem, předpisů a právních předpisů, návrh a vývoj podpůrných technologií stejně tak i lepší přístup k běžným výrobkům a službám.  Webová přístupnost je důležitou součástí přístupu k informačním společnosti a informacím obecně. Normy pro přístupnost na webu jsou koordinovány jak z World Wide Web konsorcia Web Accessibility Initiative (WAI) zároveň existují i online tutoriály (např.: Opera's Web Standards Curriculum). Lokálně existují i normy státní např. v České republice.  Návrh na strukturu výuky Designu pro všechny pro ICT profesionály byl vytvořen v rámci projektu DfA@eInclusion. V květnu 2009 proběhl na základě výše uvedeného návrhu CEN workshop "Curriculum for training professionals in Universal Design (UD-Prof)" a následně probíhají další kola vylepšování daného projektu.

Související projekty.

EDeAN - European Design for all eAccessibility Network.

Evropská síť s názvem Design for All e-Accessibility Network – EDeAN je síť více než 160 organizací ze zemí členů evropské unie. Cílem sítě je podpora přístupu všech občanů k informační společnosti. EDeAN poskytuje: Síť koordinuje EDeAN sekretariát, který rotuje každý rok mezi národními kontaktními centry.

EIDD - Design for All Europe.

EIDD – Design for All Europe je evropská organizace jejíž činnost pokrývá celou oblast teorie a praxe Designu pro všechny, od stavebnictví a hmotných produktů po komunikace, služby a návrh systémů. Organizace byla založena v roce 1993 jako Evropský institut pro design a zdravotní postižení (EIDD) ke zlepšení kvality života prostřednictvím designu pro všechny. EIDD – Design pro všechny šíří v Evropě informace o uplatnění designu pro všechny v oblasti podnikatelské i veřejné správy. V současné době (2009) jsou aktivními členeny organizace zástupci z 22 evropských zemích. Cílem EIDD je podpořit aktivní interakci a komunikaci mezi odborníky zúčastněnými v teorii a praxi Designu pro všechny "a vytváření mostů mezi členy komunity EIDD a mezi komunitami ve kterých má využití Designu pro všechny přímý význam pro kvalitu života.  Podpůrný projekt pro EDeAN. Projekt se zaměřuje na vývoj vzdělávacích kurzů a online databázi znalostí týkající se Designu pro všechny Vývoj adaptivního webového rozhraní pro lidi se sníženými kognitivními schopnostmi Vývoj universálního ovladače pro ovládání přístrojů v domácnosti Vývoj doplňků pro začlenění asistivních technologií do prostředí inteligentního domu Vývoj next-gen asistivních technologií pro neslyšící. CogKnow se zaměřuje na vývoj prototypu pro kognitivní prostetické pomůcky pro pacienty s demencí, tak aby jim umožnili vykonávat každodenní aktivity. Cílem je vytvoření technické platformy, které umožňují starším a zdravotně postiženým lidem žít ve svých domovech a zůstat v jejich komunitách. Projekt se zaměřuje na vzdělávání koncových uživatelů v oblasti normalizace, a souvisejících otázek Projekt se zaměřuje na vytváření modelů a simulací podpůrných nástrojů pro optimalizaci návrhu interakce s uživatelem, ověření přístupnosti a použitelnosti validačního procesu při vývoji řešení pro asistovaného žití. Cílem projektu je dále rozvíjet, Ambient Assisted Living produkty a služby, které jsou cenově dostupné, snadno použitelné a obchodně životaschopné. Projekt rozvíjí integrované technologické platformy, které plynule navazují na vývoj různých výrobků a služeb pro sociální začlenění, na podporu aktivit v každodenním životě, včasné rozpoznání rizik pro osobní ochranu ze zdravotních a environmentálních rizik, pro podporu mobility, které by všechny měli umožnit prožít plnohodnotný život v rámci své rodiny či komunity

Ve světě existují různé definice Designu pro všechny (zkratka DfA – z anglického Design for all), např.: „Design pro všechny je takový design výrobků a prostředí, který je využitelný v co největší míře pro co nejširší skupinu uživatelů bez nutnosti úprav nebo speciálního návrhu“ Další definice říká že „Design pro všechny je takový návrh produktů, služeb a prostředí, aby je mohlo využívat co nejvíce lidí bez ohledu na jejich věk a tělesné vlastnosti (např. výška, zrakové a sluchové schopnosti, motorika rukou atp)“, a nebo podle Stephanidise : „Design pro všechny je v informační společnosti vědomé a systematické úsilí aktivně uplatňovat principy, metody a nástroje, s cílem rozvíjet výrobky a služby informačních technologií a telekomunikací (IT&T), které jsou přístupné a použitelné pro všechny občany. Tím dojde k zabránění nutnosti následné úpravy výrobku/služby, nebo vytváření specializovaného designu“. Podle Stockholmské deklarace z roku 2004 je Design pro všechny návrh pro lidskou diversitu, sociální inkluzi a rovnost. Design pro všechny by v rámci informačních a komunikačních technologií (ICT) neměl být chápán jako snaha prosazovat jednotné řešení pro každého, ale jako user-centered přístup zaměřený na poskytování produktů, které se mohou automaticky přizpůsobovat rozsahu lidských schopností, dovedností, požadavků a preferencí. V důsledku je výsledkem návrhového procesu design, který není použitelný pouze pro jeden typ uživatele, ale je naopak přizpůsobitelný pro různé uživatele na základě konkrétních vlastností uživatele a kontextu využívání.

Design for All in the context of information and communications technology (ICT) is the conscious and systematic effort to proactively apply principles, methods and tools to promote universal design in computer-related technologies, including Internet-based technologies, thus avoiding the need for "a posteriori" adaptations, or specialised design (Stephanidis et al., 2001).


Časová posloupnost.

Současné datování grenvillské orogeneze dle Toby Riverse se opírá o dobře zachovalou oblast grenvillské provincie, která představuje jednu z nejlépe zachovaných orogenezí. Tato klasifikace představuje klasické grenvillské pojmenování pokrývající dva oddělené orogenní cykly: rigoletský, ottawský a shawiniganský orogén tvoří dohromady grenvillský cyklus a elzevirský orogén je pojímán jakožto cyklus samostatný. Vzhledem k rozsáhlé oblasti, kde orogeneze probíhala, se místy projevují rozdíly v době události napříč pohořím. Místní odchylky od datace určené Toby Riversem jsou podrobněji popsány na obrázku.

Obecná charakteristika.

Rekonstrukce vzniku a průběhu orogeneze je předmětem vědeckých výzkumů, ale všeobecně uznávaný názor je ten, že východní a jižní okraj Laurentie bylo aktivní konvergentní rozhraní již od počátku kontinentální kolize. Tento druh subdukce (typ B) vede k tomu, že se subdukující deska zasunuje pod druhou desku, čímž dochází ke vzniku ostrovních oblouků na svrchní desce nebo nedaleko okraje nasouvající se desky v aktivní subdukční zóně, čemuž napovídají důkazy ostrovních oblouků o stáří 1300 až 1200 miliónů let v grenvillském orogénu. V současnosti je možné podobný proces pozorovat v Andách, kde dochází k subdukci pacifické desky pod jihoamerickou desku. Před přibližně 1190 až 980 milióny let (přesné datování se liší vzhledem k rozdílným oblastem) kolidovaly s Laurentií dva rozdílné kontinentální bloky, které způsobily vyvrásnění pohoří odpovídajíce současným pochodům tvořící Himálaj. Toto období vrásnění a metamorfózy nebylo souvislé, ale bylo přerušováno poměrně klidným období, kdy došlo ke vzniku AMCG (anglická zkratka ze slov anortozit, mangerit, charnockit a granit) plutonů. To, jestli se deska subdukovala či byla svrchní, se měnilo v závislosti na oblasti a čase. Některé ostrovní oblouky byly vmístěny na Laurentii subdukcí, jiné byly připojeny až během orogeneze. Průběh těchto procesů je možné pozorovat během polních prací, ale i za pomoci analýzy pomocí iontové mikrosondy (SHRIMP) i pomocí hmotového spektrometru s ionizací z pevné fáze (TIMS).

Obecná geologie.

Dnes je grenvillský orogén ohraničený severozápadními pásemnými pohoří a oblastmi s vysokotlakým režimem či magmatismem spojeným s AMCGS. Metamorfóza se projevuje hlavně ve facii amfibolitové a granulitové, jenž je od středně až vysoko teplotní a tlaká. Na některých místech je možné pozorovat eklogitizované metagabra (vysokotlaké ultramafické metamorfované horniny), které představují oblasti hlouběji ponořené do kůry a/nebo oblasti nejsilnější kolize. Napříč orogénem jsou tyto oblasti vysokotlakých metamorfních hornin přerušeny intruzivními AMCG plutony, většinou interpretovány jako před či posttektonického stáří. AMCG plutony jsou obecně spojeny s astenosférickým výzdvihem pod oslabenou litosférou. Je to odvozeno od teorie, že AMCG plutony jsou řízeny olivínicko tholeitickými bazalty na podloží kontinentální kůry během tektonického roztažení.

Regionální variace.

Pro pochopení vzniku grenvillské orogeneze je potřeba zkoumat orogenezi v menším měřítku, proto se rozděluje na čtyři hlavní oblasti: jižní část v Texasu a Mexiku, Appalačské pohoří, Adirondack Mountains a grenvillskou provincii v Kanadě. Část orogeneze se vyskytuje taktéž ve Skotsku, které bylo ale odděleno od Severní Ameriky otevřením středooceánského hřbetu a vznikem Atlantského oceánu.

Texas a Mexiko.

Texas a Mexiko představují jižní hranici Laurentie a pravděpodobně zde došlo ke kolizi s jiným kontinentem, než tím, který se podílel na východní kolizi. Zapotecánský orogénu v Mexiku vznikl společně s pozdějšími stupni grenvillské orogeneze a obecně se všechny považují za jediný společný cyklus orogeneze. Mezoproterozoické vyvřelé protolity (metamorfované z granulitové facie během orogeneze) spadají do dvou skupin v Mexiku staré asi 1235–1115 a 1035–1010 miliónů let. Horniny první skupiny mají geochemické známky vedoucí k ostrovním obloukům či zaobloukovému bazénu. Pozdější skupina hornin napovídá spojitosti s AMCG magmatismem. Tyto horniny spojené s AMCG jsou v rámci grenvillského orogénu atypické a v současnosti není známo, která orogeneze vedla k jejich vmístění. Předpokládá se, že subdukce pod okrajem Laurentie (v současnosti na území Texasu a v severní části Mexika) skončila před 1230 milióny let a následně došlo k otočení subdukce, což přeneslo kolizi kontinentu na sever.

Appalačské pohoří.

Appalačské pohoří obsahuje malé izolované obnažené projevy grenvillské orogeneze. Největší z nich je Shenandoah a masív French Broad tvořící oblast Blue Ridge ve Virginii. Horniny Blue Rigde jsou tvořeny hlavně rulami horní amfibolitové a granulitové facie intrudované do charnockitových a granitoidních hornin. Vyvřelé horniny byly vmístěny pravděpodobně během třech fází před přibližně 1160 až 1140, 1112 a 1080 až 1050 milióny let.

Adirondack Mountains.

Tato oblast se skládá z masivního dómu proterozoických hornin na newyorsko-kanadském pomezí. Obě dvě, elzevirská fáze (cca 1250 až 1190 miliónů let) a ottawská orogenní fáze, jsou zdokumentované v oblasti Adirondack Mountains v podobě vysokostupňové metamorfóze hornin. Severozápadní střižná zóna odděluje dóm od vysočiny na jihovýchodě a nížin na severozápadě. Předpokládá se, že střižná zóna (Carthage-Colton) byla hranicí během ottawské fáze orogeneze, kdy došlo k nasunutí vysočin přes nížiny.

Grenvillská provincie.

Grenvillská provincie je pojmenována po vesnici Grenville v Quebecu a představuje nejmladší část kanadského štítu. Vzhledem k tomu ještě oblast neprošla žádným regionálně metamorfovaným přetiskem, a proto je oblast Grenville považována za nejlepší pro studium grenvillské orogeneze a předgrenvillské historie. Z tohoto důvodu pochází většina poznatků o grenvillské orogenezi pochází z této oblasti.

Grenvillské vrásnění či grenvillská orogeneze byla dlouhotrvající orogeneze probíhající v mezoproterozoiku, která byla spojena s existencí superkontinentu Rodinie. Během orogeneze vzniklo rozsáhlé pásemné pohoří, které zabíralo velkou část Severní Ameriky od ostrova Newfoundland až po Mexiko, ale jeho pozůstatky je možné vidět i ve Skotsku nebo v Hondurasu. Grenvillské vrásnění proběhla během středně pozdního mesoproterozoika před přibližně 1250 až 980 milióny lety a je možné jí v současnosti pozorovat v podstatě celosvětově, ale pouze procesy odehrávajíc se v jižní a východní části Laurentie se označují jako grenvillská. V Africe se pro tuto orogenezi používá název kibarská orogeneze, v západní Evropě dalslandská orogeneze a na Sibiři pak uralská orogeneze.

The Grenville orogeny was a long-lived Mesoproterozoic mountain-building event associated with the assembly of the supercontinent Rodinia. Its record is a prominent orogenic belt which spans a significant portion of the North American continent, from Labrador to Mexico, as well as to Scotland.


Technologie (hnací plyny).

Pokud by byla nádobka spreje naplněna pouhým stlačeným plynem, musel by tento mít nebezpečně vysoký tlak, anebo by bylo množství plynu malé a plyn by rychle ubýval. Obvykle se tedy jako hnací plyny používají páry kapalin s bodem varu lehce pod úrovní pokojové teploty. To znamená, že v tlakové nádobce páry existují v termodynamické rovnováze s příslušnou kapalinou pod tlakem, který je vyšší než tlak atmosférický (a je schopen vytlačovat obsaženou kapalinu), není však nebezpečně vysoký. Jak plyn uniká, je ihned nahrazován vypařováním kapaliny. Protože má hnací plyn v nádobce formu kapalné fáze, měl by být mísitelný s příslušnou kapalinou nebo v ní rozpuštěný.  Dříve se často používaly freony (CFC), ovšem od účinnosti Montrealského protokolu v roce 1989 jsou téměř ve všech státech nahrazovány jinými látkami, protože mají negativní účinky na ozónovou vrstvu Země. Nejčastější náhradou jsou směsi těkavých uhlovodíků, typicky propanu, n-butanu a isobutanu. Používá se také dimethylether (DME) a methylethylether. Všechny tyto látky mají nevýhodu ve značné hořlavosti. Pro potravinářské výrobky se používají také oxid dusný (např. pro šlehačku) a oxid uhličitý (např. oleje ve spreji). Pro medicinální aerosoly, například inhalátory pro astmatiky, se používají hydrofluoralkany (HFA): buď HFA 134a (1,1,1,2-tetrafluorethan) nebo HFA 227 (1,1,1,2,3,3,3-heptafluorpropan), případně kombinace obou.

Právní aspekty.

V České republice jsou technické požadavky na aerosolové rozprašovače určeny nařízením vlády č. 194/2001 Sb. (v návaznosti na zákon č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky), v souladu s právem Evropských společenství. Nařízení definuje požadavky na konstrukci aerosolových rozprašovačů, jejich označování, pracovní a zkušební tlaky apod., a určuje také zkoušky, které je třeba provést pro účely posouzení shody před uvedením na trh.

Aerosolový rozprašovač (často nazývaný sprej nebo spray) je druh dávkovacího systému, který tvoří aerosol kapalných částic. Používá se s plechovou nádobkou či láhví, obsahující kapalinu pod tlakem. Otevře-li se ventil, kapalina je vytlačována ven malým otvorem a vytváří aerosol (mlhu). Při expanzi hnacího plynu se vypařuje část jeho zkapalněné fáze, což udržuje v nádobce tlak. Vně nádobky se kapičky hnací látky rychle vypařují a umožňují tak velmi jemné rozptýlení vystřikované kapaliny. Mezi typické kapaliny dávkované pomocí aerosolového rozprašovače patří například insekticidy, deodoranty nebo nátěrové hmoty. Jako atomizéry se označují zařízení, která pro stejný účel používají místo stlačeného plynu mechanickou pumpu.

Aerosol spray is a type of dispensing system which creates an aerosol mist of liquid particles. It is used with a can or bottle that contains a payload and propellant under pressure. When the container's valve is opened, the payload is forced out of a small hole and emerges as an aerosol or mist. As propellant expands to drive out the payload, only some propellant evaporates inside the can to maintain a constant pressure. Outside the can, the droplets of propellant evaporate rapidly, leaving the payload suspended as very fine particles or droplets.


Život.

Pocházel z bavorské obchodnické rodiny; byl synem Antona Hippera a Anny Millerové. Po absolvování školy nastoupil v 18 letech v dubnu 1881 do německého císařského námořnictva. Zde začal svoji námořní kariéru jako kadet na fregatách "Niobe" a "Leipzig". Na jaře roku 1884 byl povýšen na důstojníka. Od října 1898 do září 1899 sloužil na predreadnoughtu SMS "Kurfürst Friedrich Wilhelm" jako navigační důstojník. Později získal pozici velitele flotily torpédovek, kterou zastával až do roku 1903. Také do roku 1903 působil jako navigační důstojník na císařské jachtě. Poté se stal velitelem I. torpédové divize. Mezi září 1906 a březnem 1908 byl velitelem pancéřového křižníku "Friedrich Carl". V roce 1912 byl povýšen na kontradmirála a o rok později působil ve funkci velitele Předzvědného svazu ("Aufklärungsstreitkräfte"), sestávajícího z německých bitevních křižníků.  Po vypuknutí první světové války vedl své bitevní křižníky do boje proti britskému Královskému námořnictvu. V prosinci podnikl výpad k britskému pobřeží s cílem ostřelovat Scarborough, Whitby a Hartlepool. Dne 24. ledna 1915 se jeho eskadra střetla s Brity v bitvě u Dogger Banku, kde ztratil pancéřový křižník "Blücher". V čele Předzvědného svazu se také účastnil bitvy u Jutska (1916), kde se jeho bitevní křižníky vyznamenaly. Za svůj výkon byl bavorským králem Ludvíkem III. pozvednut do rytířského stavu.  Po bitvě u Jutska se Širokomořské loďstvo (hlavní německé námořní seskupení) drželo v německých přístavech. V srpnu 1918 se, v nové hodnosti admirála, stal následníkem Reinharda Scheera ve funkci velitele Širokomořského loďstva. Přebírané loďstvo se však nacházelo ve špatném stavu. Námořníci byli špatně živeni a neměli chuť bojovat. Když se velení námořnictva rozhodlo podniknout výpad do oblasti Flander s cílem vyvolat generální bitvu s Royal Navy, která by v případě úspěchu pomohla k získání lepších podmínek příměří, nekázeň a vzpoury námořníků akci zabránily. Hipper se bezúspěšně snažil vzpouru potlačit.  Po příměří v listopadu 1918 Hipper organizoval transfer jádra Širokomořkého loďstva do internace ve Scapa Flow, poté odešel do výslužby a prožil zbytek života v Hamburku. Pohřben byl na Ohlsdorfer Friedhof. Na jeho počest vypálila 3. půlflotila torpédoborců čestnou salvu. Později byla jeho urna převezena do rodného městečka Weilheimu.  Byl po něm pojmenován těžký křižník "Admiral Hipper", potažmo celá třída těžkých křižníků.

Franz rytíř von Hipper (13. září 1863, Weilheim — 25. květen 1932, Othmarschen) byl německý admirál, velitel Předzvědného svazu a Širokomořského loďstva za první světové války.

Franz Ritter von Hipper (13 September 1863 – 25 May 1932) was an admiral in the German Imperial Navy ("Kaiserliche Marine"). Franz von Hipper joined the German Navy in 1881 as an officer cadet. He commanded several torpedo boat units and served as watch officer aboard several warships, as well as Kaiser Wilhelm II's yacht. Hipper commanded several cruisers in the reconnaissance forces before being appointed commander of the I Scouting Group in October 1913. He held this position until 1918, when he succeeded Admiral Reinhard Scheer as commander of the High Seas Fleet.


Životopis.

Dětství.

Narodila se 1. března 1987 v Los Angeles v USA. Její matka Pebe Sebertová je také textařka a zpěvačka, svého otce nikdy nepoznala. Má dva bratry Lagana a Louise. Rodina se v roce 1991 přestěhovala do Nashville. Kesha se věnovala zpěvu již od útlého věku a celá rodina ji v tom podporovala. Všichni Sebertovi se také v roce 2005 objevili v seriálu "The Simple Life" jako hostitelská rodina. Ve svých sedmnácti letech se Kesha vrátila do Los Angeles a začala pracovat na své hudební kariéře.  Mezi první producenty, kteří si jí všimli a začali s ní spolupracovat, patří Lukasz Sebastian Gottwald (bývalý kytarista "Saturday Night Live band", známější pod jménem Dr. Luke) a Max Martin. Kesha se potýkala s finančními problémy. Snažila se přivydělat si jako servírka nebo prodavačka v telemarketingu. Později začala nazpívávat vokály pro své známější kolegyně. Slyšet jí můžeme v "Lace and Lather" od Britney Spears nebo v "This Love" od The Veronicas. Ukázala se také ve videoklipu své dobré kamarádky Katy Perry. Její vlastní píseň "Former Over Exposed Blond" byla k slyšení v seriálu "The Next Generation".

Přelom.

Přelom v její kariéře přišel na začátku roku 2009, kdy se náhodou setkala se zpěvákem a producentem Flo Rida ve studiu Dr. Luka a natočili společnou píseň „Right Round“. Kesha nicméně není na mnoha verzích písně zmíněna jako spoluautor. Poté se jí podařilo získat smlouvu se společností RCA Records, kde začala ihned nahrávat svoji první desku. Debutový singl „Tik Tok“ byl dostupný již v srpnu 2009. Rádia ho začala hrát v říjnu téhož roku. Mezi tím Kesha stihla napsat píseň pro Miley Cyrus, vystoupit po boku skupiny 3OH!3 a nazpívat duet s Pitbullem a Taio Cruzem.  Singl „Tik Tok“ se na vrcholu hitparády jako první objevil na Novém Zélandu. Následovalo pokoření hitparád v dalších zemích – Kanadě, Austrálii a Norsku. Na sklonku roku 2009 se „Tik Tok“ vyhoupl na první místo i v americké hitparádě Billboard. Digitální prodej v USA dosáhl takové výše, že se stal novým rekordem pro sólovou zpěvačku. 5. ledna 2010 vyšlo v USA debutové album "Animal". V prvním týdnu se ho prodalo přes 150 000 kusů, což si také vysloužilo první místo v hitparádě Billboard.  18. července 2013 poprvé vystoupila v České republice v rámci svého třetího světového „Warrior Tour“.  Během tohoto období Kesha několikrát měnila své zastoupení - krátce odešla od Dr. Luka k managementu DAS Communication (zastupovali například Black Eyed Peas), aby krátce poté kontrakt ukončila a vrátila se zpátky, načež DAS v roce 2010 zahájil soud se zpěvačkou a Dr. Lukem s požadavkem finanční kompenzace ze odvedení zpěvačky od jejich managementu.

Soud s producentem.

Nadále byl pak Keshin producent Dr. Luke, který ji všiml díky roli v seriálu "The Simple Life", poslechl si její dema a podepsal s ní první smlouvu. V jejích 18 letech ji přivedl z Tennessee do Los Angeles. Krátce na to měl ale Keshu podle jejího svědectví zdrogovat v roce 2005 na večírku Nicky Hilton (sestry slavné Paris Hilton) a poté v bezvědomí sexuálně zneužít.  V roce 2013 se zvedla vlna nevole fanoušků, kteří sepsali petici za ukončení jejich pracovního vztahu a obviňovali Dr. Luka z toho, že zpěvačku "kontroluje jako loutku". Několik měsíců na to zpěvačka skončí v péči zdravotníků kvůli problémům s poruchami příjmu potravy. Její matka to komentovala s tím, že její producent Dr. Luke ji tlačil k hubnutí a hanlivě komentoval její váhu a vzhled. Později se Kesha účastnila osvětové kampaně proti poruchám příjmu potravy a sama uvedla: "Nezáleží na vašem věku, pohlaví nebo etniku. Poruchy příjmu potravy si nevybírají."  V říjnu 2014 Kesha podala žalobu na Dr. Lukea a obviňuje jej z toho, že ji „sexuálně, fyzicky, verbálně a emocionálně zneužíval do bodu, kdy téměř přišla o život (...) aby podlomil její sebevědomí, obraz a hodnotu sebe sama tak, aby získal kompletní kontrolu nad jejím životem“. V nahrávce z roku 2011 v kauze s jejím bývalým managementem DAS Communication, ale svědčila pod přísahou, že jí Dr. Luke „nikdy neublížil“. Ve stejné kauze ovšem také vyplynulo, že již v roce 2005 měla Kesha informovat své známé a spolupracovníky o tom, že chce spolupráci s Dr. Lukem ukončit z důvodů neetického a nezákonného jednání vůči její osobě.  V únoru 2016 Manhattanský nejvyšší soud rozhodl ve prospěch producenta, že Kesha musí buď vydat dalších šest alb s Dr. Lukem nebo ukončit kariéru. V roce 2016 Dr. Luke navrhl zpěvačce dohodu, že ji propustí z vydavatelství, pokud stáhne obvinění ze znásilnění, což Kesha odmítla. Kauza se vlekla dál několik let. Kesha byla později obviněna z toho, že falešně informovala v textové zprávě zpěvačku Lady Gaga, že Dr. Luke měl znásilnit i zpěvačku Katy Perry - tento soud v roce 2020 prohrála.

Nový začátek.

Již během soudní kauzy v roce 2015 Kesha občasně vystupovala na univerzitních koncertech. V roce 2017 vydala nové album "Rainbow" pod vydavatelstvím "Kemosabe", které původně založil, ale již dál nevedl Dr. Luke. Hudební web iREPORT album zhodnotil velmi kladně. Velký úspěch zaznamenalo její vystoupení na Grammy v roce 2018 se singlem "Praying" podepřené myšlenkou podpoření rovnoprávnosti žen a jejich vzájemné solidarity. O rok později vychází singl "Raising Hell" z připravovaného čtvrtého alba. V roce 2020 pak vydává album "High Road", které spoluprodukovala, psala i mixovala.

Zajímavosti.

Kesha má již více než 30 tetování včetně velké hlavy tygra na levé ruce. Jako malá se bavila jódlováním na zahradě rodinného domu.

Kesha Rose Sebert, známější jako Kesha nebo také Ke$ha (* 1. března 1987, Los Angeles, Kalifornie, USA) je americká zpěvačka a skladatelka. Známou se stala v roce 2009 společnou skladbou s rapperem "Flo Rida", později se svým debutovým albem "Animal".

Kesha Rose Sebert (; born March 1, 1987) (formerly stylised as Ke$ha) is an American singer, songwriter, rapper, and actress. In 2005, at age 18, Kesha was signed to Kemosabe Records. Her first major success came in early 2009 after she was featured on American rapper Flo Rida's number-one single "Right Round".


Hlavní popis děje.

Příběh pojednává o pěti mystických bojovnících zvaných "Saintové" (nebo „Rytíři“), kteří bojují v magické zbroji zvané "Cloth" (japonsky kurosu). Každá z těchto zbrojí je navržena podle jedné z hvězdných konstelací, které jsou zároveň i ochranným symbolem postavy. Tito Saintové přísahali, že budou chránit bohyni Athénu, která se každých dvě stě let reinkarnuje do lidského těla, a následují ji v bitvách proti ostatním Olympským bohům, kteří se snaží ovládnout Zemi.

Příběh.

Šest let před začátkem hlavní dějové linie je sto sirotků z Japonska posláno do různých, zákeřných koutů planety Země, aby se zde vytrénovali na tzv. Sainty a obdrželi zbroj konstelace ("Cloth"). Po úspěšném splnění tohoto úkolu se z nich stanou rytíři sloužící bohyni Athéně a každý z nich bude pod ochranou svého souhvězdí. Děj se točí zejména kolem chlapce jménem Seiya, jednoho z těchto sirotků. Místem jeho výcviku se stalo Řecko, kde ho v sídle Athény, ve „Svatyni“ (Sanctuary), cvičí dívka jménem Marin. Seiya se narodil ve znamení okřídleného koně Pegase, a proto tvrdě trénuje a nakonec se účastní turnaje, aby obdržel bronzové brnění tohoto znamení a stal se z něj "Pegassus Saint". Po šesti letech se vrací do Japonska za svou sestrou, ale zjišťuje, že zmizela ve stejný den, kdy Seiya odjel do Řecka. Proto mu Saori Kiddo, vnučka muže, který poslal sirotky do světa, dává návrh. Pomůže mu ztracenou sestru najít pod podmínkou, že se Seiya zúčastní turnaje jménem Galaktické války, kde budou ostatní přeživší Saintové bojovat o nejcennější ze všech existujících brnění – o zlatou zbroj Střelce. Zde potká další z hlavních postav: Dračího Sainta Shiryu, Labutího Sainta Hyogu, Sainta konstelace Andromeda Shuna a nakonec i jednoho z nejsilnějších Saintů, Fénixe Ikkiho. Seiya nabídku přijímá, v průběhu soutěže ale zjistí, že celý turnaj je jen záminkou pro přilákání "zla". To se snaží získat zbroj Střelce, o kterém panují různé legendy. Bitva na sebe nenechá dlouho čekat a Saintové bohyně Athény se v průběhu mangy a animovaného seriálu utkávají s jedněmi z hlavních bohů: Poseidónem, Thanatem, Hypnem, Hádem a v nové sérii i s bohyní Artemis a Chronosem.

Manga.

Komiks je napsán a ilustrován Masami Kurumadou. Původně vycházel v letech 1986-1991 jako seriál v časopise "Šúkan šónen Jump" a později byl seřazen do sbírek zvaných tankóbony. Tankóbonů je celkem 28 a další přibudou díky nové sérii Saint Seiya: Next Dimension.

TV seriál.

Televizní adaptace následovala po úspěchu mangy a ujalo se jí studio Tóei Animation (Dragon Ball, Učú senkan Jamato, Daft Punk – Interstella 5555). Seriál režíroval Kozo Morišita a Kazuhito Kikuči. Nezapomenutelnou orchestrální hudbu k seriálu složil Seidži Jokojama, ta byla také jedním z důvodů, proč měla seriálová adaptace takový úspěch. První série běžela v letech 1986 – 1989 a dělí se na tři ságy, které se odehrávají kolem hlavní zápletky. Ságy:

OVA.

OVA je určena pro přímou distribuci na digitálních nosičích či na "pay-per-view" programech v Japonsku, kdy si předem zaplatíte za to, co chcete sledovat (v Japonsku například kanál Animax). Animovaná adaptace vychází z původní manga předlohy. Prvních 114 dílů pokrylo jen 18 dílů mangy, poté následovala třináctiletá odmlka. Studio Tóei Animation se proto rozhodlo vydat zbývající díly, které nově natočilo, jako tři OVA mezi lety 2002 – 2008. První dvě OVA měli dvanáct a třináct dílů, poslední mělo dílů šest. OVA pojednává o souboji Athény a jejích Saintů s Hádem, bohem podsvětí, a pokrývá tak posledních deset dílů mangy. Tři OVA:

Ohlasy.

Obojí anime i manga bylo velmi populární v Japonsku i mnohých evropských zemích, například ve Francii, Itálii nebo Španělsku. Jeden z největších ohlasů série zaznamenala i v Latinské Americe. Animovaný seriál obdržel cenu Animage Anime Grand Prix v roce 1987 za nejlepší seriál roku, také byly vytvořeny čtyři filmy, které byly promítány v japonských kinech. Přesto bylo anime předčasně ukončeno v roce 1989 a nebylo dokončeno. V roce 2002 se studio Tóei Animation vrátilo k sérii, aby navázalo tam, kde předtím skončilo a dokončilo tak celý příběh.  Tyto díly však již nebyly vysílány, byly vydávány ve formě tří OVA až do roku 2008. Díky oživení a úspěchu této OVA série přišel v jejím průběhu do kin pátý film v roce 2004.

Saint Seija (), také známý jako Knights of the Zodiac (Rytíři Zodiaku), je japonská manga série napsaná a ilustrovaná Masami Kurumadou, vydávána jako seriál od roku 1986 do roku 1991 a adaptována do TV seriálu společností Tóei Animation mezi roky 1986 až 1989.

, also known as Saint Seiya: Knights of the Zodiac or simply Knights of the Zodiac, is a Japanese manga series written and illustrated by Masami Kurumada. The story follows five mystical warriors called the Saints who fight wearing sacred sets of armor named "Cloths", the designs of which derive from the various constellations the characters have adopted as their destined guardian symbols, and empowered by a mystical energy called "Cosmo". The Saints have sworn to defend the reincarnation of the Greek goddess Athena in her battle against other Olympian gods who want to dominate Earth. It was serialized in "Weekly Shōnen Jump" from 1986 to 1990, with the chapters collected into 28 "tankōbon" volumes by Shueisha.


Historie.

Předchůdce dnešního kostela vznikl zhruba ve stejných místech v 2. polovině 12. století jako románská trojlodní bazilika. Jeho pozůstatky odhalil archeologický průzkum prováděný v 90. letech 20. století. První písemná zpráva o něm pochází ovšem až z 21. března 1234, kdy je podle něj v listině krále Václava I. situován nově založený klášter sv. Františka (dnes sv. Anežky České). Sv. Haštal patřil mezi významné kostely románské Prahy, nacházel se při cestě vedoucí směrem na Poříčí a podací (patronátní) právo k němu měly české královny.  Ke zbudování gotické novostavby došlo v období rozkvětu středověké kultury v naší zemi ve 14. století. Začala vyrůstat na východ a jih od románského kostela, aby ten mohl dále sloužit své funkci. Podle původních záměrů se mělo jednat o klasickou trojlodní baziliku. Nejdříve vnikl polygonální chór, tři klenební pole hlavní lodi a jižní boční loď. Tato stavební fáze skončila kolem poloviny 14. století. Po určité pauze a zboření románské stavby se přistoupilo k dokončení hlavní lodi, průčelí a výstavbě severní boční lodi, u níž se uplatnil výrazně odlišný stavební styl. Namísto jednouché lodi zde vznikl dvoulodní síňový prostor, přinášející nové prostorové uspořádání v duchu architektury období vlády krále Václava IV. Na východě byla potom k chóru připojena dnešní sakristie s klenotnicí v patře, navazující právě na síňové dvoulodní. Ta sloužila původně jako samostatná kaple. Tato druhá etapa byla alespoň zčásti hotova k roku 1375, kdy je v pramenech doloženo zřízení kaple Všech svatých pány z Jenštejna ztotožněné právě s prostorou dnešní sakristie. Na ní se podíleli kameníci z okruhu pražské katedrální huti Petra Parléře, což dokládá kvalita kamenické práce, zejména realisticky propracované konzoly na obvodových stěnách boční lodi.  V době husitských bouří byl kostel poškozen a roku 1432 k němu pronikla povodeň. Částečná obnova proběhla již roku 1436. Kostel byl pak až do roku 1624 utrakvistický. Poté co přešel pod katolickou správu byl až do roku 1739 spravován z chrámu Matky Boží před Týnem. Do této farnosti se opět vrátil v roce 2009. Velká pohroma postihla kostel opět roku 1689, kdy vyhořel. Pět let trvající obnovu zahájil již následujícího roku architekt Pavel Ignác Bayer. Středověká klenba hlavní lodi a presbytáře byla nahrazena valenou s lunetami, upravena byla i jejich okna a západní průčelí. Další generální opravou prošel chrám po roce 1851 a na posledy po povodni v roce 2002, kdy do interiéru pronikla spodní voda.

Popis.

Současný kostel má tvar nepravidelné čtyřlodní baziliky s věží nad západním polem jižní boční lodi a sakristií s klenotnicí v patře na severní straně presbytáře. Severní boční prostor tvoří dvoulodní síň sklenutá na tři střední sloupky. Na chór o jednom klenebním poli a polygonálním závěru, jež člení zdvojené pilastry s korintskými hlavicemi, navazuje stejně široká loď o čtyřech klenebních polích s valenou klenbou. Západní pole zabírá renesanční kruchta z roku 1611. Oba boční prostory si zachovaly původní lomená okna bez kružeb i zaklenutí. Severní dvoulodí je vyšší než jižní boční loď.  Zařízení kostela je převážně barokní z doby po roce 1730, část oltářů a soch byla pořízena při obnově interiéru po roce 1883. V této etapě byl upraven i hlavní původně vrcholně barokní oltář z roku 1731 do své dnešní novorenesanční podoby. Po stranách tabernáklu se nachází ostatky sv. Haštala včetně jeho lebky, které do Prahy přivezl a chrámu daroval Otec vlasti Karel IV. Světcův obraz potom vytvořil J. Schweiwla roku 1884. Sochy sv. Jana Křtitele a sv. Jana Nepomuckého po stranách provedl zřejmě Ferdinand M. Brokoff (1731). Po stranách vítězného oblouku stojí dva protějškové barokní oltáře: sv. Anny na jižní straně s obrazem Petra Molitora (1739) a naproti Panny Marie Genesanské (1732) s obrazem Panny Marie Dobré Rady (1883). Zvláštní pozornost si zaslouží pašijové sousoší Kalvárie, Getseman, Bičování a Nesení kříže u západní stěny severního dvojlodní od Ferdinanda M. Brokoffa (1716). Nejstarší součástí zařízení je cínová křtitelnice z roku 1550. Starší pozdně gotickou mřížku obsahuje také sanktuář v presbytáři, do dnešní podoby upravený roku 1695. Varhany sem byly přemístěny z kostela sv. Vojtěcha roku 1876.

Kostel svatého Haštala na pražském Starém Městě patřil k nejstarším farním centrům na území Prahy a je jediným chrámem v Čechách zasvěceným sv. Haštalovi, je po něm pojmenována i Haštalská ulice, kde kostel stojí.

St. Castulus church is a Gothic church with Romanesque and Baroque elements. It is located on the Castulus square, in Old town near Convent of Saint Agnes. It is the only church in the Czech Republic consecrated to Saint Castulus.