O hře.

Na rozdíl od Altaïra má Ezio mnohem lepší výbavu: dvě skryté čepele (hidden blades), díky nimž může zabít dva nepřátele najednou. Další zbraní je poniard - rychlý, šikovný, smrtící. V boji zblízka byl poniard často nejužitečnější zbraní. Může být také použit pro rychlý, kradmý atentát. Další nám známou zbraní jsou vrhací nože, kterými je možné zabíjet na dálku. Následuje skrytá pistole, miniaturní a na svou dobu vysoce moderní střelná zbraň umístěná na zápěstí. Ezio též může využít meč, případně bojovou palici či kladivo. Pak jsou zde těžké zbraně - kopí, halapartny, palcáty, sekery a kladiva, které nelze vlastnit, jen je dočasně odcizit nepřátelům v boji. Po boji je Ezio odhodí, protože jsou natolik velké, že by ho omezovaly v pohybu. Ezio také pozná létající stroj, který mu vyrobil známý vynálezce Leonardo da Vinci. Tento stroj budete moci použít v průběhu jedné mise. Nutno podotknout, že Leonardo má ve hře podstatně velkou roli jako Eziův rádce a přítel. Leonardo taktéž pro Ezia luští stránky Assassínského kodexu - svitků, jenž napsal Eziův předek Altaïr s přístupem k znalostem Kousku ráje (podle reálií v druhém díle lze soudit, že artefakt nejenom že dokáže klamat lidskou mysl, ale zároveň obsahuje širokou databázi). Tyto svitky obsahují nejen informace o Assassínech, ale také plány spousty pokročilých zbraní (miniaturní pistole atd.) a Leonardo tyto vynálezy pak pro Ezia staví. Titul nabízí více než 16 sekvencí, které hráč musí dokončit. Jelikož se životnost dobíjí pouze do určitého stupně, je variabilita a množství sekvencí pro každého hráče velkou výzvou. K dispozici jsou navíc rozsáhlé možnosti výběru zabijáckých metod tak, aby byla zajištěna nekončící akce skrze celou hru.

Děj.

Děj se odehrává na konci prvního dílu, kdy Lucy donutí Desmonda, aby si vlezl do Animu. Je celá od krve a Desmond netuší, co se děje. V Animu se Desmondovi zjeví vzpomínka na narození Ezia Auditore da Firenze. Poté se Lucy a Desmondovi podaří utéct na neznámé místo v Itálii. Tam se Desmond seznámí se svými novými kolegy Shaunem Hastingsem a Rebeccou Crayovou a následně se napojí do Animu. Nepokračuje ale v průzkumu života Altaira Ibn-la' Aháda, ale Ezia Auditore da Firenze. Ezio je mladý, sedmnáctiletý florentský syn bohatého bankéře Giovanniho Auditore. Jednoho rána uspořádá Ezio rvačku s Vierim de Pazzim, nepřítelem Eziovi rodiny. Po rvačce měl Ezio menší románek s Cristinou Vespucci (tehdejší nejkrásnější žena). Následujícího rána dostane Ezio pár úkolů od svého otce. Má roznést několik dopisů. Prostřednictvím své matky se taky setká s Leonardem da Vinci. Když se jednoho dne Ezio vrátí domů, najde svou sestru a matku schovávající se uvnitř. Jeho otec a oba bratři jsou zatčeni a odvedeni do Palazzo Vechcio. Eziovi se k nim podaří dostat, ale na záchranu už není čas. Giovanni řekne Eziovi, aby u nich doma našel dveře vedoucí do tajné místnosti. Tam Ezio najde starou asasínskou róbu, meč, zlomenou skrytou čepel a dopis, který byl adresován příteli Eziovy rodiny, Ubertu Albertovi. Uberto slíbil, že jeho rodina bude do rána osvobozena z vězení. Během toho si všiml také tajemného muže s kápí. Jenže když Ezio přijde na náměstí, jeho otec a bratři jsou falešně obviněni ze zrady a nakonec jsou před jeho očima oběšeni. Ezio tomu chce zabránit, ale je nucen utéct. Následujícího dne jde navštívit svou matku a sestru, které se ukrývají v nevěstinci. Tamní vedoucí, Paola, je bývalá asasínka, která naučí Ezia, jak splynout z davem nebo jak krást. Poté si zajde za Leonardem opravit svou zlomenou čepel. O den později dostane šanci zabít Uberta Albertiho. To se mu podaří a získá od něj dopis, v němž je seznam všech, kteří se podíleli na smrti jeho otce a bratrů.  Poté Ezio odjede i s rodinou za svým strýcem Mariem do Monteriggioni. Při cestě jsou přepadeni oddílem vojáků vedeným Vierim de Pazzi. Vieri se Ezia pokusí zabít, ale na poslední chvíli mu přijde na pomoc Márius se svými žoldnéři. Ti pobijí vojáky, ale Vierimu se podaří utéct. Mário poté přivítá Ezia ve své vile, kde jej naučí bojovat, protože Mário plánuje zabít Vieriho, ale Ezio chce odplout do Španělska.Tím naštve Mária, který za ním přijede do San Gimignano. Tam Ezio najde Vieriho, zavraždí ho a najde u něj kodexovou stránku. Po jeho smrti se Ezio vrátí do Monteriggioni. Tam mu Mário vysvětlí, jaký význam mají tyto kodexové stránky a obeznámí ho s legendární Altairovu zbrojí. Aby k ní získal přístup, potřebuje 6 klíčů, které jsou rozprostřeny po celé Itálii. Poté Ezio odjede do Florencie, kde se sejde s Leonardem, který mu pomocí kodexu vyrobí ještě jednu skrytou čepel a naučí nové techniky jako vzdušné zabití či zabití z úkrytu. Později jde Ezio na Leonardovu radu na tržiště, kde chce najít La Volpa (Lišáka), jelikož ví o tajném templářském setkání pod Santa Maria Novella. Ezio se dostane do katakomb, kde tajně odposlechne jejich rozhovor a dozví se, že templáři plánují atentát na Lorenza di Medici, vládce Florencie. Následující ráno (26. dubna 1478) se na náměstí u Duomo koná slavnostní průvod. Ezio se tam snaží najít templáře. To bohužel nestihne a Lorenzova bratra mezitím zabijí. V následujícím souboji musí Ezio ochránit Lorenza. Lorenzo utrpí zranění, ale s Eziovou pomocí se dostane do bezpečí. Tam mu Lorenze nařídí, aby zabil Francesca de Pazziho, otce Vieriho de Pazzi. Eziovi se jej podaří zabít a o pár dnů později se Ezio sejde zase Lorenzem. Tam předá Eziovi další kodexovou stránku a zadá mu těžký úkol. Musí najít všechny, kteří se podíleli na smrti jeho bratra. Ti se všichni schovávají v San Gimignanu. Jsou to: Bernardo Baronceli, Antonio Maffei, Francesco Salviatti, Stefano da Bagnone a Jacopo de Pazzi, otec Francesca a praotec Vieriho. Ezio jede do San Gimignana, kde je všechny zlikviduje. Na závěr se doslechne o tajném setkání Jacopa a dalších přívrženců templářů. Tam se dozví o dalších cílech a setká se s velmistrem řádu Rodrigem Borgiou, svým největším nepřítelem. Jeho novým cílem je Emilio Barbarigo. Ezio musí nakonec odjet do Benátek. Při cestě ho doprovází Leonardo. Jejich vůz byl však napaden Rodrigovými muži. Nakonec se jim podaří přežít a dostanou se do Forlí, odkud odplují do Benátek.  Po příjezdu do Benátek se Ezio rozhodne, že prozkoumá Emiliovu vilu. Přitom si všimne, jak se skupina zlodějů snaží dostat do palazza. Jedna z nich, Rosa, je zraněna šípem a Ezio ji eskortuje s dalšími zloději do bezpečí. V úkrytu se Ezio seznámí s jejich vůdcem Antoniem. Antonio už nějakou dobu plánuje, jak se dostat do vily Emilia a zabít jej, ale protože byla spusta jeho druhů uvězněna, Ezio je musí vysvobodit. Nakonec se mu to podaří a Emilio je zavražděn. Krátce předtím jej viděl Ezio hovořit s neznámým mužem, jak se později dozví, s Carlem Grimaldim, Monacký knížetem. Zloději nakonec zaberou Emiliovu vilu. O pár dnů později mají mít templáři setkání na náměstí svatého Marka. Ezio tam sleduje Carla se Silviem Barbarigem,bratrem Emilia.Tam se setkají s ostatními Templáři, kteří se právě doslechnou o Emiliově smrti. Je mezi nimi i Rodrigo Borgia.Tam vymyslí plán. Carlo Grimaldi má otrávit dožete Giovanni Moceniga. Na jeho místo nastoupí Marco Barbarigo, jeden z dalších Emiliových bratrů. A Silvio s jeho nohsledem Dantem se mají postarat o jakýkoliv odpor. Ezio se proto sejde s Antoniem a proberou plán jak se dostat do Palazzo Ducale, sídla Benátského dožete. Po několika pokusech se jim tam stále nedaří dostat a chtějí to vzdát, ale Ezio si vzpomene, jak mu Leonardo ukazoval jeho prototyp létajícího stroje. Ezio stroj otestuje, ale zřítí se s ním. Leonardo nakonec přijde na to, jak stroj udržet ve vzduchu. Vždycky, když stroj prolétne nad ohněm, zvýší se jeho rychlost i výška. Ezio proto musí nastavit po celých Benátkách ohně. Nakonec se mu podaří vzlétnout a dostat se až do Palazza. Ezio chce na poslední chvíli zachránit dožete, ale je příliš pozdě a Mocenigo umírá na otravu. Mezitím se Eziovi podaří zabít Carla, u nějž najde další kodexovou stránku a uteče. O pár měsíců později je v Benátkách slavný Carnevalle. Ezio je v té době nehledanějším mužem v Benátkach. Znovu se sejde s Leonardem a ukáže mu novou kodexovou stránku. V ní je návod na sestrojení malé primitivní pistole. Ezio se s ní rychle naučí zacházet a pak se sejde s Antoniem v nevěstinci. Tam se také seznámí se sestrou Teodorou, s níž naplánuje, jak zabít Marca Barbariga. V den vyvrcholení oslav plánuje Marco udělat velký bál, na nějž se může dostat držitel tzv.Zlaté masky, která se dá vyhrát splněním 3 úkolů na karnevalu. Eziovi se podaří všechny úkoly splnit, ale Silvio podplatí organizátora akce a nakonec dostane masku Dante, jeho bodyguard. Ezio mu ji ukradne a odejde na bál. Marco se nachází na lodi, takže jej Ezio zastřelí pomocí své malé pistole. O pár dnů později se setká Ezio znovu s Antoniem a budoucím dožetem, Agostinem Barbarigem, bratrem Marka. Spolu vymyslí, jak eliminovat Silvia a Danta, kteří se ukrývají ve Vojenské čtvrti. K jejich vylákání však potřebují pomoc, a proto osvobodí kondotiéra (vůdce žoldnéřských vojsk) Bartolomea da Alviana z vězení. Spolu pak osvobodí i jeho zajaté vojáky a nakonec se utkají se Silviovými a Dantovi vojáky. Silivo a Dante chtějí utéct na Kypr, ale Ezio je při útěku na poslední chvíli zabije. Když se jich Ezio zeptá proč na Kypr, řeknou mu, že chtěli přivést záhadný artefakt. O pár měsíců později se Ezio dozví, že Rodrigo Borgia přijel do Benátek se záhadným artefaktem. V přístavu vysleduje jeho posla, který jej má ukrýt na jedno tajné místo. Ezio se tam dostane, zabije posla, získá jeho oblek a v převlečení odnese artefakt k Rodrigovi. Ezio se ale prozradí a je nucen s Rodrigem bojovat. Na poslední chvíli ho ale zachrání jeho přátelé Bartolomeo, Antonio, strýc Mário, La Volpe, Paola a Teodora. Ti následně pobijí Rodrigovy muže a podaří se jim utéct. Ezio netuší, že všichni jeho přátelé jsou také asasíni a ještě ten den je Ezio přijmut do řádu. Záhadný artefakt (úlomek ráje) je nakonec v Eziově držení. O 10 let později se mu podaří získat zbytek kodexových stránek. Pomocí Orlího pohledu uvidí mapu s tajnými kryptami. Jedna z nich je i v Římě. Navíc se Rodrigo stal papežem Alexandrem VI. Ezio se s ním utká ve finálním souboji, při kterém je Rodrigo poražen, Ezio jej ale nechá žít. Nakonec pod Sixtinskou kaplí objeví tajemnou kryptu, kde uvidí bohyni Minervu, která jej varuje před katastrofou, která hrozí lidstvu. Ezio to ale nepochopí. Nakonec se Desmond probere v pravou chvíli. Jejich úkryt byl nalezen a závěrečném souboji se utká Desmond s Warrenem Vidicem, jeho únoscem. Nakonec ale uteče, stejně jako Desmond s ostatními.  Ve hře se objevují i skutečné historické postavy, např. Leonardo da Vinci, Niccolò Machiavelli, Cristina Vespucci, Caterina Sforza i papež Alexandr VI.

DLC, Updaty a Bonusy.

K dispozici pro PS3 a X360 verzi je i stahovatelný obsah, a to ve 2 pokračováních (PC verze jej obsahuje od začátku):

Bitva o Forlì.

Příběh zapojuje šlechtice Niccola Machiavelliho a Caterinu Sforza, bojující po boku Ezia, aby ochránili posvátný „Piece of Eden“ před nájezdy bratrů Orsiů a templářů. Hra zahrnuje nové mise, včetně speciální vzpomínky, kdy Ezio může znovu použít létající zařízení od Leonarda da Vinci. Nové mise: 1. Vřelé přijetí; 2. Bodyguard; 3. Udržení pevnosti; 4. Kmotr; 5. Checcomate; 6. Daleko od stromu.

Ohňostroj marnosti.

Tento obsah se opírá o skutečné historické události. Ezio spolupracuje se samotným Machiavellim, aby Florencii zbavil kněze Savonaroly, který se snaží ovládnout město a získat nové příznivce.

Edice.

Kromě samotné hry jsou k mání tři edice:

Assassin's Creed II je historická hra vydaná v roce 2009 firmou Ubisoft. Děj se odehrává v Itálii, především ve Florencii a v Benátkách. Hlavní postavou tohoto pokračování je Ezio Auditore da Firenze.

Assassin's Creed II is a 2009 action-adventure video game developed by Ubisoft Montreal and published by Ubisoft. It is the second major installment in the "Assassin's Creed" series, a sequel to 2007's "Assassin's Creed". The game was first released on the PlayStation 3 and Xbox 360 in November 2009, and was later made available on Microsoft Windows in March 2010 and OS X in October 2010. Several minor game related features could be redeemed on Uplay and three downloadable expansion packs were released on Xbox Live.


Důležité objekty.

V Mlynské dolině se nachází sídlo Slovenské televize a je to jedna z nejvyšších budov na Slovensku s výškou 108 m. Naproti Slovenské televizi se nalézá hřbitov Slávičie údolie, jeden z největších hřbitovů v Bratislavě. V Mlynské dolině se také nacházejí dvě fakulty Slovenské technické univerzity - Fakulta elektrotechniky a informatiky a Fakulta informatiky a informačních technologií Slovenské technické univerzity (přičemž obě dvě fakulty sídlí v jedné budově v Ilkovičově ulici) a dvě fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě - Přírodovědecká fakulta Univerzity Komenského v Bratislavě a Fakulta matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislavě.

Koleje a internáty.

Mlynská dolina také tvoří největší komplex studentských kolejí a internátů ve střední Evropě, protože počet ubytovaných studentů v tomto komplexu představuje každoročně okolo 10 000 - 15 000 studentů z celého Slovenska i ze zahraničí, čímž připomíná menší město.  Komplex studentských kolejí se skládá z mnoha samostatných komplexů a budov, nejznámějším komplexem jsou Studentské domovy a jídelny Ľudovíta Štúra a Studentský domov Mladost.

Ostatní objekty.

V Mlynské dolině, v blízkosti budovy Slovenské televize, se nachází i jediná bratislavská zoologická zahrada.  V bezprostřední blízkosti Mlynské doliny prochází úsek dálnice D2, což je nejnovější úsek této důležité dálnice evropského významu, který byl dokončen v červnu 2007.

Firmy a jiné instituce.

Přímo v komplexu studentských domovů u manželských internátů a internátu Mladost má sídlo vícero firem, sídlí zde i státní instituce Ústav informací a prognóz ve školství, což je podřízená organizace Ministerstva školství Slovenské republiky. V téže budově pak sídlí í slovenská Státní školní inspekce.

Mlynská dolina je část (jeden z 9 sektorů) bratislavské městské části Karlova Ves v okrese Bratislava IV.. Zahrnuje čtvrť Slávičie údolie. Byla pojmenována podle devíti mlýnů, které stály na břehu potoka Vydrice. Byly používány až do 60. let 19. století, počátkem 20. století už stály pouze budovy mlýnů. První mlýn přestavěl Enea Lanfranconi na vilu, která připomínala zámek.

Mlynská dolina (literally: Mill valley; before 1894, ) is a neighborhood of Karlova Ves borough of Bratislava, the capital of Slovakia. It is located in the Bratislava IV district. Geographically and historically it constitutes a much larger area of the entire valley of the river Vydrica, including its upper part located in the Little Carpathians mountains and the area of Patrónka.


Historie.

Univerzita byla založena roku 1882 díky grantu na 10 tisíc dolarů od podnikatele Benjamina Pierce Cheneyho, který měl podíl ve firmách American Express nebo Wells Fargo. Původní jméno znělo Benjamin P. Cheney Academy, ale v roce 1889 byla škola přejmenována na State Normal School a v roce 1937 získala název Eastern Washington College of Education. Po druhé světové válce se začal její kampus rychle rozrůstat a jméno bylo opět změněno, na Eastern Washington State College. V roce 1977 jméno změnila legislativa státu Washington na Eastern Washington University.

Kampusy.

Hlavní kampus univerzity se nachází ve městečku Cheney, ale má také pobočku ve Spokanu, známou jako Riverpoint Campus, který sdílí s Washington State University. Univerzita nabízí programy také ve městech Bellevue, Everett, Kent, Seattle, Shoreline, Tacoma, Vancouver a Yakima.

Vzdělávání.

Souhrn.

Univerzita nabízí více než sto studijních oborů, 10 titulů magistra, 7 diplomů, 55 kvalifikačních oborů a doktorát z fyzikální terapie. V Everettu, Vancouveru a Yakimě nabízí titul magistra sociálních věd a v Kentu titul magistra pedagogie. Ve Spokanu jsou v nabídce programy na magistra umění, mezioborová studia, komunikační studia, sociální práce, žurnalistiky, studia alkoholu a drog a poradenství a vývojové psychologie.

Přijetí.

Organizace Carnegie Foundation for the Advancement of Teaching řadí univerzitu do kategorie všeobecných, jelikož přijala 82 procent těch, co se přihlásili do prvního ročníku v roce 2010. Průměrný nováček na univerzitě měl v testu SAT skóre 970 a středoškolský průměr 3,17. 86 procent nováčků pocházelo ze státu Washington.

Hodnocení.

Magazín "Consumers Digest" zařadil univerzitu mezi padesát nejužitečnějších univerzit a škola se objevila třikrát za sebou také v žebříčku 201 nejlepších vysokých škol pro opravdový svět.

Výzkumné instituty a centra.

Univerzita je domovem několika unikátních výzkumných center a institutů, mezi které patří:

Život studentů.

Budova Pence Union (PUB).

Budova slouží jako komunitní centrum univerzity, jejíž cílem je poskytovat na studenty zaměřená zázemí a služby, které vyžaduje univerzitní komunita. Budova má tři patra, na kterých se nachází mj. studentská knihovna, kanceláře studentské asociace, jídelna, kancelář studentského života, několik konferenčních sálů a multifunkční sál, který se využívá pro různé velké prezentace a události.

Univerzitní rekreační centrum (URC).

URC je třípatrové rekreační zázemí, které se nachází na kampusu a bylo otevřeno roku 2008. Budova byla postavena v moderní architektuře a může se pyšnit velkou multifunkční arénou, ve které může být ledová plocha nebo tělocvična a také se v ní nachází vnitřní lezecká stěna s jedenácti cestami, kryté parkoviště se čtyřiceti místy, fitness centrum, jídelna a běžecká dráha.  Cena stavby centra byla 26,3 milionu dolarů, které poskytla univerzita i její studenti. Univerzita také pokrývá provozní ceny centra.  Univerzita dostala zlatý certifikát LEED za to, že je budova šetrná k životnímu prostředí.

Ubytování na kampusu.

Univerzita provozuje několik rezidenčních hal na nebo blízko kampusu. Každá rezidenční hala je zásobována pro různý počet studentů a každá nabízí odlišné zkušenosti z kampusu. Univerzita nepožaduje po studentech, aby bydleli na kampusu, ale doporučuje to pro alespoň jejich první rok na škole.  Hala Louise Anderson, známá také jako LA Hall, se nachází přímo naproti budově Pence Union na Elm Street. V roce 1999 byla přestavěna a obsahuje spoustu vybavení, které nikde jinde na kampusu nejsou. Obvyklí studenti v této hale pochází z rodin vyšší třídy, ale vítáni jsou studenti všech sociálních kategorií.  Brewsterova hala byla postavena v roce 2002 a poskytuje domov studentům, kterým je 19 let a více. Nachází se v centru města takže studentům nabízí větší přístup k místní komunitě a obchodům. Na hlavním patře se nachází také kavárna Tully's Coffee.  Dresslerova hala pochází z roku 1966 a nachází se za budovou Pence Union a také je nejbližší halou ke sportovnímu centru. Většinu obyvatel tvoří nováčci a jejím nejoblíbenějším obyvatelským programem je basketbal ve třech proti třem.  Drydenova hala byla postavena roku 1965 a nachází se jeden blok od budovy Pence Union. Je určena pro dospělejší studenty od 21 let.  Morrisonova hala byla postavena v roce 1970 a nachází se jeden blok od středu kampusu. Jedná se o druhou největší halu na kampusu a nachází se v nich centra vzdělávacích komunit.  Pearcova hala pochází z roku 1964 a je největší rezidenční halou kampusu. Bydlí v ní především nováčci.  Streeterova hala byla postavena roku 1968 a nachází se na severní straně kampusu, asi jeden blok od budovy Pence Union. Nachází se v ní také oblíbený potravinový obchod Morris Street Market.

"The Easterner".

"The Easterner" jsou noviny studentů EWU. Kromě nejnovějších zpráv z kampusu informují také o sportech a názorech studentů, profesorů, absolventů a okolní komunity. Všechen obsah buď vytvořili nebo vybrali z jiných zdrojů studenti EWU. Noviny vycházejí každý týden a jsou distribuovány v tištěné formě na cheneyském kampusu, v centru města Cheney, ve spokaneském univerzitním centru, na spokaneském Riverpoint Campusu a v různých spokaneských podnicích. Týdeník je dostupný také na internetu.

Studentské organizace a řecký systém.

Úřad studentských aktivit dohlíží na více než sto studentských klubů a organizací, které na kampusu a existují a které se oddávají různým zájmům a aktivitám.  EWU je jedinou regionální univerzitou ve státě, která má zavedený řecký systém bratrství a sesterství.  Dvanáct univerzitních mužských a ženských týmů soutěží v Big Sky Conference, která patří do nejvyšší divize asociace NCAA. Mezin nejdůležitější sportovní zázemí patří fotbalový stadion Roos Field, multifunkční arena Reese Court a Jim Thorpe Fieldhouse na basketbal a atletiku. Třikrát se univerzitním týmům podařilo vyhrát národní mistrovství, v roce 2011 ve fotbale, v roce 1977 v zápase a v roce 1982 v mužském přespolním běhu.

Sporty.

Tým NFL Seattle Seahawks pořádá většinu svých letních tréninkových kempů na univerzitě.

Eastern Washington University je státní univerzita s hlavním kampusem v Cheney, ve státě Washington. Další velký kampus má také v nedalekém Spokanu. Na podzim 2009 ji navštěvovalo 10 504 studentů.

Eastern Washington University (EWU) is a public university in Cheney, Washington, with programs offered at campuses in Cheney, EWU Spokane at the Riverpoint Campus and at multiple campus locations throughout the state.


Biografie.

Narodil se v Madisonu ve Wisconsinu a kvůli nevlídnému počasí a nepřítomnosti kabelové televize vyrůstal jako vášnivý čtenář. V roce 1991 se zapsal na University of Wisconsin–Stevens Point. Původně plánoval vystudovat jako chemický inženýr, pak se ale rozhodl pro klinickou psychologii a nakonec si po třech letech, kdy studoval každý pro něj zajímavý předmět, nezvolil žádný hlavní obor. Během té doby pracoval na nesmírně dlouhém fantasy románu s názvem "The Song of Flame and Thunder" (česky doslova "Píseň plamene a hromu").  V roce 1999 absolvoval s bakalářským titulem z angličtiny. Dva roky po získání titulu MA (Master of Arts) na Washington State University se vrátil učit na Stevens Poin. Po dokončení "The Song of Flame and Thunder" poslal tento román několika nakladatelům, ale byl odmítnut. V roce 2002 vyhrál soutěž Writers of the Future s výňatkem z knihy. Poté prodal práva na knihu společnost DAW Books. "The Song of Flame and Thunder" se rozdělila na trilogii a byla přejmenována na Kronika Královraha. První díl s názvem "Jméno větru" byl publikován v dubnu roku 2007. Kniha vyhrála Quill Award a dostala se na seznam bestsellerů deníku "The New York Times".

Bibliografie.

Trilogie byla původně zamýšlená jako jeden dlouhý příběh s pracovním názvem "The Song of Flame and Thunder" (česky doslova "Píseň plamene a hromu"). Byl rozdělen na tři části kvůli své délce a jméno bylo změněno, aby se nepletlo s "Píseň ledu a ohně" (v originále "A Song of Ice and Fire") spisovatele George R. R. Martina. Série je v podstatě autobiografií známého hudebníka, sympatika, studenta Univerzity a dobrodruha Kvotha, kterému zabijí matku a otce, když cestují se skupinou kočovných umělců, ve které oba pracují. Poté, co se stane všeobecně známým, zmizí z očí veřejnosti a nakonec je vystopován do zapadlého hostince Kronikářem, který ho přesvědčí, aby mu řekl svůj životní příběh. Vyprávění příběhu je občas přerušeno a během těchto přestávek se dovídáme, že Kvotha někdo hledá a jeho učeň Bast nechce nechat Kronikáře později vyprávět celý Kvothův příběh. Děj tedy probíhá na dvou úrovních, v jedné části se dovídáme, jak se Kvothe stal takovým mužem, jakým je, a v druhé se začíná rozvíjet další příběh.

Patrick James Rothfuss (* 6. června 1973) je americký spisovatel fantasy a přednášející na vysoké škole. Je autorem předpokládané trilogie "Kronika Královraha", která byla odmítnuta několika nakladatelstvími před tím, než první knihu série, "Jméno větru", vydala v roce 2007 společnost DAW/Penguin. Kniha získala kladný ohlas kritiků a dostala se na seznam bestsellerů deníku "The New York Times".

Patrick James Rothfuss (born June 6, 1973) is an American writer of epic fantasy. He is best known for his ongoing trilogy "The Kingkiller Chronicle", which won him several awards, including the 2007 Quill Award for his debut novel, "The Name of the Wind". Its sequel, "The Wise Man's Fear", topped "The New York Times" Best Seller list.


Konstrukce a vývoj.

Dokonce ještě předtím než vzlétl prototyp CF-100, společnost Avro Canada prováděla studie potenciálních variant letounu, protože RCAF hledalo přepadový stíhač v vyšší rychlostí. Vzhledem k tomu, že byly zřejmé omezení letounu CF-100 s původními „tlustými“ rovnými křídly, hlavní konstruktér John Frost navrhl řadu úprav, které zahrnovaly tenčí zkosená křídla. V prosinci 1950 rozhodla konstrukční kancelář společnosti Avro Aircraft pokračovat v úpravách letounu, hlavně v použití trupu letounu z prvních sérií letounu CF-100 ve spojení s novými zkosenými křídly a ocasními plochami. Tato konstrukční studie měla označení C-100S.  Konstruktér Frost považoval nový návrh za mezistupeň mezi letounem CF-100 a více pokročilým projektem C-104. Charakteristickou změnou byla šikmá a tenčí křídla, s náběžnou hranou pod úhlem 42°, která vytvářela téměř delta křídlo. Zadní křidélka byla rovněž zkosena dozadu. Jeden návrh letounu měl mít dvě přídavné palivové nádrže na náběžné hraně křídla, zhruba ve třech čtvrtinách jeho délky. Navzdory použití silnějších motorů, přepracovaná konstrukce nabízela velice malé zlepšení výkonů, s plánovaným zvýšením rychlosti při střemhlavém letu na Mach 0.95, což bylo jen o trochu lepší než maximální rychlost Mach 0.85 u sériově vyráběného letounu CF-100 Mk 2 a Mk 3. Vedení společnosti Avro, když uznalo že společnost již utrpěla škodu zdlouhavým vývojem letounu CF-100, rozhodlo, že Frostova revidovaná verze by mohla být pojistkou proti skutečnosti, že se nepodařilo uzavřít dlouhodobé kontrakty na dodávky letounů CF-100.  V roce 1951, kanadské ministerstvo průmyslu a obchodu vystavilo objednávku na dva prototypy a drak letounu pro statické zkoušky, projekt byl označen CF-103. Vše potřebné a podrobné technické výkresy byly připraveny do června 1951. Testování v aerodynamickém tunelu, které bylo prováděno v Cornell University, bylo dokončeno v listopadu 1951. Ačkoliv byla postavena dřevěná maketa letounu CF-103, společně s kokpitem a s částečně zabudovanou pohonnou jednotkou, maketa nebyla vybavena podvozkovou částí ani vnitřním vybavením. Byly rovněž připraveny dva různé provizorní návrhy ocasních ploch, zatímco definitivní ocasní plochy měly mít mnohem zkosenější vzhled. Technické a instalační požadavky pro předpokládaný proudový motor Orenda 17 pro CF-103 nebyly ukončeny, jako zkušební „hybrid“ byly použity části motoru Orenda 8 a Orenda 11, vývoj nebyl nikdy dokončen.

Zrušení projektu.

Během roku 1951, letecké zkoušky, které prováděl hlavní zkušební pilotem společnosti Avro Janusz Żurakowski a ostatní členové skupiny zkušebních pilotů, odhalily skrytý potenciál letounu CF-100, který překračoval plánované výkony letounu CF-103, zatímco Frost a konstrukční kancelář byli stále zaujati novými vylepšenými návrhy letounu, který by mohl být potenciálním nástupcem CF-100. Práce na CF-103 byly zastaveny, první let byl z původně plánovaného léta 1952 přeložen na polovinu roku 1953. Pod tlakem událostí Studené války, kanadská vláda požadovala, aby výroba stíhaček CF-100 a vývoj pokročilejších verzí CF-100, měly prioritu. To vedlo společnost Avro, aby v prosinci 1951 zastavilo skomírající projekt CF-103.  Ačkoliv maketa letounu zůstala ve zkušební hale společnosti, následující události zmařily jakoukoliv snahu o oživení projektu. 18. prosince 1952, z výšky 33 000 stop (10 000 m), zkušební pilot Żurakowski provedl střemhlavý let prototypem letounu CF-100 Mk 4 (RCAF sériové číslo 18112) rychlostí Mach 1.06. Tento jeho „nepovolený“ zkušební let vedl ke konečné likvidaci modelu letounu CF-103.

Technické údaje.

Data pocházejí z publikace "Avro Arrow: The Story of the Avro Arrow from its Evolution to its Extinction"

Avro Canada CF-103 byl plánovaný kanadský přepadový stíhač, navržený společností Avro Canada na začátku 50.let 20.století, jako potenciální nástupce stejnou společností vyráběného letounu CF-100 Canuck, z kterého byl vyvinut, a který právě vstupoval do služby u Kanadského královského letectva (RCAF) Ačkoliv se plánovalo, že bude schopen létat nadzvukovou rychlostí, CF-103 nabízel jen mírný nárůst rychlosti a dalších schopností v porovnání s CF-100; následkem toho se letoun nikdy nedostal z fáze modelu v plné velikosti.

The Avro Canada CF-103 was a proposed Canadian interceptor, designed by Avro Canada in the early 1950s as a development, and possible replacement of the company's CF-100 Canuck, that was entering service at the time with the Royal Canadian Air Force (RCAF). Although intended to be capable of flying at transonic speeds, the CF-103 only offered a moderate increase in performance and capability over the CF-100; subsequently, the aircraft never progressed beyond the mock-up stage.


Kariéra.

Rogers se narodil ve Florencii v roce 1933, chodil na Architectural Association School of Architecture v Londýně a nakonec v roce 1962 vystudoval Yaleovu univerzitu s magisterským diplomem z architektury. Na Yaleu potkal svého budoucího kolegu a známého architekta Normana Fostera. Když se vrátil do Anglie, založil s Fosterem společnost Team 4, která si brzy získala jméno díky architektuře, kterou později média pojmenovala hi-tech.  V roce 1967 se dvojice Foster/Rogers rozpadla. Nedlouho poté se Rogers spojil s italským architektem Renzem Pianem, s kterým v červenci 1971 vyhrál architektonickou soutěž na stavbu Centre Georges Pompidou. Tato budova je dnes významným objektem Paříže, i když při svém otevření roku 1977 nebyla zrovna populární.  Po skončení spolupráce s Pianem založil v roce 1977 spolu s Marcem Goldschmiedem, Mikem Daviesem a Johnem Youngem společnost Richard Rogers Partnership, z které se v roce 2007 stala Rogers Stirk Harbour + Partners. Firma má kancelář v Londýně, Barceloně, Madridu a Tokiu. V roce 1978 obdržel od Mezinárodní unie architektů (UIA) prestižní Cenu Augusta Perreta.  Velkou část své pozdější kariéry věnoval širším problémům točících se okolo architektury, např. urbanismu a způsobu, jakým fungují města. V roce 1998 byl požádán vládou Spojeného království, aby našel příčiny poklesu urbanismu a ustanovil novou vizi pro britská města. Tato práce vyústila v bílou knihu "Towards an Urban Renaissance" s více než stovkou rad pro budoucí návrháře měst. Od roku 2001 do roku 2008 pracoval jako vrchní poradce ohledně architektury pro londýnského starostu Kena Livingstona; poté byl požádán o to samé jeho nástupcem Borisem Johnsonem, ale v říjnu 2009 z této funkce odstoupil.  V květnu 2006 byl zvolen architektem mrakodrapu 175 Greenwich Tower, který bude součástí nové výstavby Světového obchodního centra, jež bylo zničeno teroristickými útoky 11. září 2001.

Richard Rogers, celým jménem Richard George Rogers, Baron Rogers of Riverside (* 23. července 1933) je britský architekt známý především svými modernistickými a funkcionalistickými budovami.

Richard George Rogers, Baron Rogers of Riverside (born 23 July 1933) is an Italian-British architect noted for his modernist and functionalist designs in high-tech architecture.


Kariéra.

Na Mistrovství Evropy v atletice 1990 ve Splitu dokončila sedmiboj na 4. místě. Na třetím ročníku MS v atletice 1991 v Tokiu vybojovala výkonem 6 448 bodů bronzovou medaili. Po šesti disciplínách přitom figurovala na 6. místě. K zisku medaile ji nakonec pomohlo vítězství v závěrečném běhu na 800 metrů. Trať zaběhla v čase 2:05,23, za což získala 1 036 bodů. Mistryní světa se stala Němka Sabine Braunová.

Halový světový rekord.

Dne 15. února 1992 v Berlíně vytvořila výkonem 4 991 bodů nový halový světový rekord v pětiboji (60 m přek. – 8,22 s, skok do výšky – 1,93 m, vrh koulí – 13,25 m, skok daleký – 6,67 m, běh na 800 m – 2:10,26), když tehdejší světové maximum Rumunky Liliany Năstase z 26. ledna 1992 vylepšila o plných 265 bodů.  Její rekord překonala až o více než 20 let později Ukrajinka Natalija Dobrynská, která na halovém MS 2012 v tureckém Istanbulu rekord vylepšila o 22 bodů a zároveň se stala první ženou v historii, která pokořila hranici pěti tisíc bodů (5 013).  V roce 1992 též reprezentovala na letních olympijských hrách v Barceloně, kde si vytvořila výkonem 6 845 bodů nový osobní rekord v sedmiboji a získala stříbrnou medaili. Za olympijskou vítězkou, Američankou Jackie Joyner-Kerseeovou zaostala o 199 bodů.

Trest a návrat.

O rok později se stala vítězkou pětiboje na halovém MS v Torontu. Následně však neprošla dopingovou zkouškou a byla potrestána čtyřletým trestem.  Po návratu vybojovala v roce 1998 stříbrnou medaili na halovém ME ve Valencii, kde byla lepší jen Polka Urszula Włodarczyková. V témže roce se stala vítězkou prestižního vícebojařského mítinku v rakouském Götzisu a obsadila páté místo na evropském šampionátu v Budapešti.  V roce 1999 získala stříbro také na halovém MS v japonském Maebaši. V letní sezóně na světovém šampionátu v Seville však závod nedokončila. Atletickou kariéru ukončila po MS v atletice 2001 v Edmontonu, kde skončila na 8. místě.

Irina Nikolajevna Bělovová (; * 27. března 1968, Angarsk, Irkutská oblast) je bývalá ruská atletka, stříbrná olympijská medailistka v sedmiboji.

Irina Nikolaevna Belova (; née Ilyichova born 27 March 1968 in Angarsk) is a retired heptathlete from Russia. In her early career she represented USSR, with a fourth place at the 1990 European Championships and a bronze medal at the 1991 World Championships. Her career highlight came in 1992 as she won an Olympic silver medal. In February the same year she set the world record in indoor pentathlon with 4991 points. She originally won the pentathlon at the 1993 World Indoor Championships, but failed a drug test and received a four-year suspension. Upon returning she won two silver medals at the European and World Indoor Championships respectively. She retired after the 2001 season.


Pramen a tok na Ukrajině.

Pramení na Ukrajině pod názvem Latorycja, ve Východních Karpatech, v geomorfologickém celku Polonyns'kyj chrebet. Od pramene teče převážně severojižním směrem až k městu Dolyna, odtud po Mukačevo pokračuje na jihozápad a dále až ke slovenské státní hranici na západ přes Zakarpatskou nížinu (Zakarpats'ka nyzovyna).

Tok na Slovensku.

Na území Slovenska vstupuje na Východoslovenské rovině na rozhraní katastrálních území obcí Ptrukša a Boťany. Nejprve teče severozápadním směrem, jižně od obce Čičarovce se stáčí na západ a přibližně od soutoku s Laborcem (95,0 m n. m.) pokračuje na jihozápad. S Ondavou se spojuje severoseverovýchodně od obce Zemplín (94,5 m n. m.) a dále pokračuje jako řeka Bodrog.

Charakteristika.

Na slovenském území je typicky nížinnou řekou, vytváří velké množství meandrů, slepých ramen i říčních ostrovů. Na slovenském území protéká přes CHKO Latorica, územím lužních lesů a podmáčených luk.  Nejvýznamnějšími přítoky jsou na Ukrajině zleva Viča a zprava Mala Latorycja a Slatyna, na Slovensku pak pravostranný Udoč a Laborec. Na slovenské straně řeka neprotéká přes žádnou obec, avšak její koryto křižuje několik vodních kanálů (např. Ptrukšianský kanál zprava, Leleský kanál zleva a jiné). Koryto Latorice zároveň tvoří hranici mezi slovenskými okresy Michalovce a Trebišov.  Latorica protéká Východoslovenskou nížinou vyzdvihnutým agradačním valem a po obou stranách vytvořila mohutnou říční nivu. Na jih od ní se nachází Latorická rovina, severně pak Kapušianske pláňavy. V prostoru mezi řekami Laborec, Latorica a Ondava se rozkládá Malčická tabule.  Její říční koryto bylo v minulosti upravováno bagrováním a budováním ochranných hrází a poldrů, čímž bylo zčásti vytvořeno nové koryto. V oblasti Ptrukše a Veľkých Kapušan se v současnosti těží zemní plyn.

Latorica ( / Latoryc’ja,, ) je řeka na západní Ukrajině a na jihovýchodním Slovensku. Spolu s Ondavou vytváří řeku Bodrog. Má celkovou délku 188 kilometrů, odvodňuje území s plochou 7700 km2, přičemž na území Slovenska měří 38 km a plocha jejího povodí činí 2486 km2. Dlouhodobý průměrný průtok činí 32 m3/s (nedaleko města Veľké Kapušany) a 86,8 m3/s v oblasti soutoku s Ondavou.

Latorica (;, pronounced: "Latoritsa";, translit.: "Latorytsia") is a river in the watershed of the Danube. Its source is in the Ukrainian Carpathians (Eastern Carpathian Mountains), near the village Latorka. It flows from Ukraine (156.6 km) to Slovakia (31.4 km), 188 km in total and west through the towns Svaliava, Mukacheve, Solomonovo, Chop and Velke Kapusany. Its basin size is. Its confluence with the Ondava, in Zemplín, gives rise to the Bodrog river, itself a tributary of the Tisza.


Biografie.

„Malý rtuťovitý komik, jedinečně mrštný, obratný, nezvládnutelný“ tak takto charakterizoval filmový historik a publicista Myrtil Frída tohoto britského varietního, kabaretního a později také filmového komika, herce, zpěváka, tanečníka, ale také divadelního ředitele. Lupino Lane – jak zní jeho umělecké jméno – je dalším z dlouhé řady dnes již takřka neznámých představitelů „zlatého věku“ filmové veselohry, kdy se jako komik objevil v cca 40 hollywoodských filmech. K tomuto osudu jej předurčil fakt, že většina jeho snímků z tohoto období byla na počátku zvukové éry filmu zničena nebo se ztratila.  Lupino Lane (vlastním jménem Henry William George Lupino) se narodil v roce 1892 v londýnské čtvrti Hackeney do rozvětvené a prastaré rodiny varietních umělců. Díky svému původu získal již v dětství dokonalou tělesnou průpravu, kterou později dokonale uplatnil při akrobatických a artistických výstupech ve svých filmech. Ač britského původu, těžištěm jeho uměleckého působení se stala Amerika, respektive Hollywood, kam se na počátku dvacátých let společně se svým bratrem Wallacem přestěhoval. Ještě než dorazil do Ameriky, byl však již známým varietním a kabaretním komikem v rodném Londýně, kde v nejrůznějších skečích, pantomimách, burleskách a operetách vystupoval od svých dětských let.  Svou filmovou kariéru započal rovněž ještě před příchodem do Ameriky; již v roce 1915 se objevil v sérii krátkých britských filmů. Po několika krátkých filmech natočených v letech 1922 – 1924 pro společnost Fox, se Lupino Lane objevil ve snímku režiséra D. W. Griffitha "Není život krásný?" (Isn’t Life Wonderful?; 1924). Poté již následovala úspěšná série krátkých – zpravidla dvoucívkových – komedií natočených pro společnost Educational films, z nichž některé rovněž sám režíroval, a které se vyznačovaly prudkým tempem, velkým množstvím gagů, zběsilých honiček a akrobatických výstupů. Svá početná filmová dobrodružství prožíval mezi lidojedy, kovboji, piráty, na vojně, u gladiátorů, v blázinci, na prámu uprostřed širého oceánu, u hasičů, ve spárech svůdnice a samozřejmě také na Divokém západě. Tomu odpovídaly i české názvy, pod kterými byly jeho filmy uváděny v našich kinech – za všechny připomeňme názvy některých z nich: "Lupino novomanželem aneb když se tchyně vydaří", "Lupino a svůdce", "Lupino na vojně", "Lupino v sanatoriu", "Lupino gladiátorem", "Lupino trosečníkem", "Lupino pirátem", "Lupino v Maroku", "Lupino hasičem" aj. Ve všech těchto filmech byl jeho protivníkem, soupeřem či partnerem jeho bratr Wallace (1898 – 1961). S příchodem zvuku se Lupino Lane díky své vaudevillové průpravě uplatnil v několika hudebních filmech, mimo jiné v Lubitschově rané zvukové veselohře "Přehlídka lásky" (The Love Parade; 1929).  Jeho další umělecké aktivity jsou již spojeny s jeho rodnou Anglií, kam se vrátil na počátku třicátých let, a především s prkny, jenž znamenají svět. Na filmové plátno se vrací již jen sporadicky. V roce 1938 si v Londýně otevřel vlastní divadlo pojmenované Victoria, které se stalo jeho uměleckým působištěm po následujících dvacet let. Největšího úspěchu dosáhl s hudební komedií "Já a moje děvče" (Me And My Girl), v níž nejenom hrál, ale kterou také režíroval. Komedie byla na repertoáru divadla až do roku 1945, kdy se 29. listopadu konala pětitisící repríza a Lupino Lane nechyběl ani při jednom z těch pěti tisíc představení. Píseň Lambeth Walk z této hry se stala v jeho podání celosvětových hitem a nesmrtelným evergreenem.  Ačkoliv slavil Lupino Lane úspěch na divadelních prknech ve své rodné Anglii, jeho filmový odkaz z dvacátých let byl již zapomenut. Většina dvoudílných grotesek z doby jeho vrcholného období, které natočil pro filmovou společnost Educational films, byla na počátku zvukové éry označena jako nepotřebná a jako taková i zničena. Velkou zásluhu na znovuobjevení tohoto komika si mohou přičíst čeští potulní kinaři, kteří až do konce války uchovávali vzácné cívky z dob, kdy komedie byla králem a stále je promítaly lačnému publiku. V roce 1945 se tyto cívky staly součástí nově založeného Československého filmového archivu. Mezi mini byly samozřejmě i snímky, které natočil Lupino Lane. A tak i díky nim zůstala část jeho filmového odkazu zachována pro budoucí generace filmových diváků a Amerika tak znovu mohla objevit tohoto svérázného komika.  Lupino Lane byl od roku 1917 ženatý s herečkou Violet Blytheovou. Jejich jediný syn Lauri Lupino Lane (1921 – 1986) se rovněž vydal ve stopách svých rodičů a stal se hercem. Kromě Lupinova bratra, o kterém již byla zmínka výše, se hereckému povolání věnovala i jejich sestřenice Ida Lupino, která se stala nejznámějším členem tohoto rozsáhlého hereckého klanu. Své herecké zkušenosti a poznatky shrnul v publikaci-příručce "Jak se stát komikem" (How to become a comedian; 1945). Ještě za jeho života vyšla kniha mapující jeho životní a uměleckou dráhu "Born to Star: The Lupino Lane Story", jejímž autorem byl Jamese Dillon White. Lupino Lane zemřel v Londýně 10. listopadu 1959 ve věku 67 let.

Lupino Lane (16. června 1892 – 10. listopadu 1959) byl britský herec, zpěvák, tanečník, ale také divadelní ředitel, který ve 20. letech 20. století proslul v amerických groteskách.

Lupino Lane (16 June 1892 – 10 November 1959) was an English actor and theatre manager, and a member of the famous Lupino family, which eventually included his cousin, the screenwriter/director/actress Ida Lupino. Lane started out as a child performer, known as 'Little Nipper', and went on to appear in a wide range of theatrical, music hall and film performances. Increasingly celebrated for his silent comedy short subjects, he is best known in the United Kingdom for playing Bill Snibson in the play and film "Me and My Girl", which popularized the song and dance routine "The Lambeth Walk".


Definice.

Existují různá vysvětlení, kde se rozkládá a kam až sahá Pugetův záliv.  V roce 1792 dal George Vancouver jméno „Puget Sound“ vodám, nacházejícím se jižně od Tacomské úžiny. Pojmenoval ho po Peteru Pugetovi, členovi Britského královského námořnictva, který ho provázel na jeho pětileté cestě po Severozápadě USA. Později se jméno přeneslo i na vody severně od úžiny.  USGS definuje záliv jako všechny vody jižně od tří míst. Jedním je Úžina Admiralty mezi Olympijským poloostrovem a Whidbeyho ostrovem. Dalším je Klamný průliv mezi Whidbeyho ostrovem a Fidalgovým ostrovem. Posledním je jižní konec Swinomišského kanálu, který spojuje Skagitský záliv a Padillův záliv. Podle této definice sem patří tedy také Hoodův kanál, Záliv Possession a Saratožský průliv. Nepatří sem tedy Bellinghamův záliv, Padillův záliv, ani vody kolem ostrovů svatého Jana.  Záliv je jinak definován Národním úřadem pro oceán a atmosféru, který jej rozděluje do pěti částí. První čtyři se nachází v oblasti, kterou jako Pugetův záliv definuje USGS, ta pátá, zvaná „Severní Pugetův záliv“ ale ne. Ta je ohraničena na severu hranicí s Kanadou a na západě vzdušnou čarou mezi hranicí s Kanadou a ústím řeky Sekiu do moře. Podle této definice do zálivu patří tedy i velké části Georgijské úžiny a úžiny Juana de Fucy. Podle Arthura Kruckeberga z University of Washington se termín „Pugetův záliv“ pro vody severně od definice USGS občas používá, raději ale používá termín „Pugetův záliv a přilehlé vody“.  Alternativní termín pro Pugetův záliv mají původní obyvatelé, kteří ho nazývají Whulge, což znamená „slaná voda“. Od roku 2009 také oficiálně platí termín Sališské moře, který je používán pro Pugetův záliv a obě úžiny (Juana de Fucy a Georgijskou) dohromady. Termín „Pugetův záliv a přilehlé vody“ se také často používá pro oblast Bellinghamova zálivu a okolí souostroví svatého Jana.

Historie.

George Vancouver objevil záliv v roce 1792. 4. června téhož roku ho prohlásil britským územím a pojmenoval ho po Peteru Pugetovi z Britského královského námořnictva. Původně ho spravovala britská Společnost Hudsonova zálivu z pevnosti Fort Vancouver. V roce 1846 se po podepsání Oregonské dohody stal záliv částí amerických teritorií.  Prvním osídlením Evropany v oblasti Pugetova zálivu byla pevnost Fort Nisqually, která byla postavena v roce 1833. Jednalo se o zemědělskou usedlost a obchodní středisko společnosti Puget Sound Agricultural Company, která patřila pod Společnost Hudsonova zálivu.  Díky Oregonské stezce se mnoho osadníků rozhodlo osídlit oblast dnešního Washingtonu. V roce 1846 zde vzniklo první americké osídlení, když vzniklo město New Market, nyní známé jako Tumwater. V roce 1888 propojila oblast Pugetova zálivu s východem USA železnice Northern Pacific Railway.

Hydrologie.

USGS definuje záliv jako záliv s mnohými kanály a zátokami. Ve skutečnosti se tedy jedná o fjordový systém zaplavených glaciálních údolí. Tento systém sestává ze čtyř hlubokých kotlin, které jsou propojeny mnohem mělčími vodami. Patří mezi ně Hoodův kanál západně od Kitsapova poloostrova, Whidbeyova kotlina, východně od Whidbeyova ostrova, Jižní záliv, jižně od Tacomské úžiny a Hlavní kotlina, která se dále dělí na Úžinu Admiralty a Centrální kotlinu. Mělké části jsou termální morény a propojují nejen všechny čtyři kotliny, ale také oddělují Pugetův záliv od Úžiny Juana de Fucy.  Pugetův záliv je také obecně brán jako začátek Vnitřní pasáže.

Geologie.

Kontinentální ledovce se opakovaně rozšiřovaly a zase ustupovaly z území Pugetova zálivu. Poslední glaciace, zvaná Fraserova, měla tři pasáže. Při té třetí, která se nazývala Vashonova, se část Kordillerského ledovce rozšířila až na území Pugetova zálivu. Před patnácti tisíci lety pokrývala území okolo Seattlu 910 metrů tlustá vrstva ledovce, zatímco na nynějších hranicích s Kanadou dosahoval ledovec šířky ("spíš tloušťky") až 1 800 metrů. Protože každé nové posunutí ledů zahlazuje důkazy těch dřívějších, Vashonova glaciace zanechala na území největší známky. Nejdále se ledovec dostal až na jih od města Olympie, k městu Tenino a pokrýval nížiny mezi Olympijským a Kaskádovým pohořím. Před čtrnácti tisíci lety začal led ustupovat a o tři tisíce let později opustil území státu.  Vashonova glaciace změnila povrch okolí a vytvořila četné drumliny a drumlinová pole. Ledovcovým způsobem vzniklo například Washingtonovo a Sammamishské jezero, Hoodův kanál i hlavní kotlina Pugetova zálivu. Když ledovec ustupoval, v oblasti zálivu bylo uloženo velké množství ledovcového tillu. Půdy, které se vyskytují v regionu jsou méně než deset tisíc let staré, jsou považovány za nezralé.

Doprava.

Unikátní státní systém trajektové dopravy Washington State Ferries umožňuje autům a lidem pohybovat se po celém regionu, spojuje větší ostrovy v zálivu s pevninou.

Flora a fauna.

Odhaduje se, že kolem milionu exemplářů měkkýše "Panopea generosa" se skrývá v usazených horninách zálivu. Tyto měkkýši jsou nejpopulárnější v Asii, kde jsou oblíbenou pochutinou. Vypadají jako dlouhé tlusté žížaly. Velkou turistickou atrakcí v zálivu jsou kosatky dravé. Mnoho zdejších mořských živočichů využívá jako zdroj potravy také lososy. Mezi zdejší ploutvonožce patří tuleň obecný, lachtan ušatý a lachtan kalifornský, občasně se zde vyskytují také rypouši severní. Kromě kosatek zdejší vody obývají také plejtvák malý, keporkak a plejtvákovec šedý.

Pugetův záliv (výsl. „pjůdžit“) je záliv v americkém státě Washington. Jedná se o komplex estuárů, který obsahuje propojené průlivy a zátoky s jednou hlavní a jednou vedlejší cestou k úžině Juana de Fucy. Tou hlavní je úžina Admiralty a tou vedlejší je Klamný průliv. V Klamném průlivu proudí pouze asi 2 procenta vody, která proudí mezi zálivem a úžinou. Záliv je 160 km dlouhý mezi Klamným průlivem a Olympií. Průměrná hloubka je 62 metrů a největší hloubka je 280 metrů u Point Jeffersonu mezi městy Indianola a Kingston.

Puget Sound () is a sound of the Pacific Northwest, an inlet of the Pacific Ocean, and part of the Salish Sea. It is located along the northwestern coast of the U.S. state of Washington. It is a complex estuarine system of interconnected marine waterways and basins, with one major and two minor connections to the open Pacific Ocean via the Strait of Juan de Fuca—Admiralty Inlet being the major connection and Deception Pass and Swinomish Channel being the minor.


Biografie.

Kristina byla nejstarší z dětí "Ernsta Saského" a jeho manželky "Isabely Bavorské". Jejím bratrem byl Fridrich III. Saský. Dne 6. září roku 1478 se Kristina provdala za dánského korunního prince, třetího syna krále Kristiána I., pozdějšího krále Jana I. Dánskou královnou byla korunována v Kodani v roce 1483, současně měla i titul švédské královny, ale kvůli opozici Stena Sture staršího ho fakticky získala až v roce 1497 a teprve roku 1499 byla korunována v Uppsale.  V této době procházela Kalmarská unie značnými turbulencemi. V roce 1500 se královský dvůr přesunul do Odense před morem, který vypukl v Kodani. 1501 Švédové povstali proti Janovi, který prchl ze Stockholmu a nechal Kristinu na stockholmském hradě, který oblehly Sturovy jednotky. Kristina statečně odolávala 8 měsíců, ale 9. května 1502, tři dny předtím, než se král vrátil z Dánska s pomocnou flotilou, se musela vzdát. Z 1000 mužů posádky zůstalo pouze 70 naživu, z toho 60 raněných. Královně měl být zaručen volný pohyb, ale přesto musela rok strávit v klášteře ve Vadsteně, dokud nebyla manželem osvobozena. Po návratu do Dánska v říjnu roku 1503 žila odděleně od svého manžela s vlastním dvorem v Næsbyhovedu v Odense.  Kristina byla žena velmi zbožná, se silným vztahem ke katolické víře. Založila dva ženské kláštery, jeden v Kodani a druhý v Odense. Byla podporovatelkou literatury a sakrálního umění.  Po smrti krále Jana v roce 1513 žila královna Kristina na zámku Næsbyhovet v Odense. Zde také 8. prosince roku 1521 v 59 letech věku zemřela a byla pochována v místní katedrále sv. Knuta po boku svého manžela, pod okázalým náhrobkem s jejich vyobrazením, který nechala vybudovat.

Rodina a potomci.

Z manželství královny Kristiny a krále Jana vzešlo šest potomků – pět synů a dcera, z nichž však pouze třetí syn – následník trůnu a dcera se dožili dospělosti:

Kristina Saská (24. září 1461, Torgau – 8. prosince 1521, Odense) – jako manželka krále Jana I. Dánského královna Kalmarské unie, jež spojovala Dánsko, Norsko a Švédsko.

Christina of Saxony (b. Torgau, 25 December 1461 – d. Odense, 8 December 1521), was queen of Denmark, Norway and Sweden as the wife of King John.


List of twin towns and sister cities in the Czech Republic

Historie.

Oblast kolem města Volov byla osídlena již od pravěkých dob. K roku 1157 je zmiňován dřevěný hrad, založený polským seniorem Vladislavem II. K hradu přináležely i dvě vesnice, z nichž jedna se nazývala Wołowo. Pravděpodobně v druhé polovině 13. století bylo založeno dnešní město poblíž vísky Wołowo, snad částečně na území druhé vsi. Německé městské právo získalo snad kolem roku 1285; fojt je zmiňován k roku 1288.  V tomto období náležel Volov k Hlohovskému knížectví, po roce 1312 pak k Olešnickému knížectví. Spolu s knížectvím se roku 1328 stalo součástí českých zemí. Vydělením Volovska z roku 1413 se stalo sídlem volovských knížat. Vymřením zdejší linie knížat získal město český král Vladislav Jagellonský, který ho roku 1495 předal i s celým knížectvím do ruk Poděbradovcům. K roku 1473 je kladena nejstarší známá volovská pečeť, na které je vyobrazen vůl (""). Roku 1517 získal město Jan Thurzo a již roku 1523 měnil Volov opět svého majitele; spočinul v rukách lehnických knížat, kteří ho drželi až do vymření své rodové linie v roce 1675. Poté připadlo jako odúmrť českým králům z dynastie Habsburků.  Protestantská reformace dorazila do města v roce 1522 osobou knížete Fridricha II. Po získání knížectví habsburským domem byl roku 1682 místní protestantský farní kostel odevzdán katolíkům. Město se opět stalo protestantským na základě Altranstädtské dohody roku 1707. V roce 1742 byl Volov (a s ním větší část Slezska) postoupen Prusku. Knížectví bylo rozděleno na dva okresy a Volov se stal sídlem jednoho z nich. V roce 1945 se pak stal součástí Polska.

Wołów (česky "Volov", německy "Wohlau") je slezské město v Dolnoslezském vojvodství v jihozápadním Polsku. Je střediskem stejnojmenné gminy a okresu. Leží přibližně 38 kilometrů severozápadně od slezské metropole Wrocławi.

Wołów (, ) is a town in Lower Silesian Voivodeship in south-western Poland. It is the seat of Wołów County and Gmina Wołów. It lies approximately north-west of the regional capital Wrocław., the town has a population of 12,373.


Děj.

Alex Pearson (Hutch Dano) je vášnivým hokejistou Lemon Oaks High School, který se snaží získat pozornost Matisse Burrows (Kelsey Chow), neatraktivnější dívky ve škole. Alex chce super auto, ale jeho otec mu ho nechce koupit, dokud se nepolepší. Alex ho ale moc nevnímá. Když má Alex hokejový zápas, nepříjde včas. Rozhodčí říká, že jestli sem nepříjde, tak družtvo vyloučí. Najednou zhasnou světla, a před vchod postaví plakát Lemon Oaks High School a plakát se roztrhne a z něj vyletí Alex Pearson a dál se vytahuje (přilepí si na hokejový dres obrázky květin). Ale to už trohu přehnal. Rozhodčí donutí vedoucího hokejového klubu Alexe z klubu vyhodit. Pokud chce Alex auto, bude muset plnit úkoly co mu táta řekne a starat se o svou sestru Emily (G.Hannelius), která je v týmu skautek včeliček. Jednou, když si Alex přišel do týmu včeliček pro Emily, dozvěděl se, že tým včeliček už nemá vedoucí, protože se odstěhovala. Alex tedy musí zaskočit a dělat vedoucí. Když mají včeličky první schůzku s Alexem, tak se mu snaží vysvětlit všechny pravidla včeliček. Alex si je ale trochu pozmění. Když nastane další schůzka, koná se u Emily doma. Ale včeličky nevědí co by měly dělat. Tak zajdou za Alexem. Ten je tam z počátku nechce, ale pek toho využije. Dá jim na práci úkoly co dal táta jemu. Emily to nechce dělat, ale jak se Alex zmíní že jsou to úkoly včeliček a jsou za odznáčky, tak se Emily s včeličkami dají do úkolů. Zatím co včeličky dělají práci za Alexe, Alex jim kreslí ty slíbené odznáčky. Než se tatínek vrátil domů úkoly byly perfektně hotovy. A Alex dal holkám odznáčky. I když přesto opravdovou odměnu dostal Alex od táty. Druhý den ráno říká táta Alexovi nové úkoly, a k tomu: „Když to bude tak perfektní jak včera, tak Ti dám auto.“ Alex má jako vůdce skautek přezdívku, Bumble Bee, Emily má přezdívku paní Zamboni. Skautky roznáší sušenky i na Alexově zápase. Původně odznaky jsou tvořeny Alexem pro dělání jeho práce, ale poté, co se dostane jim diskvalifikován, Alex shromažďuje to, co potřebují, a pomáhá jim získat reálný odznaky. Ve stejné době, Alex stojí také pro ostatní matky Den na Dina, Den matek, který je velmi controllingu a tlačí opakovaně, jak se zbavit svého vojska, a pomáhá jim postavit se k ní kontrolu. Bumble Bees a Alex, maskující se jako paní Zamboni, vydělají dost, aby se zúčastnili akce. Alex náhodně odhalí sebe, když během cupcake prodej na velké hokejové hry, on dá sebe, stále se tváří jako paní Zamboni, aby se vyhrát zápas poté, co trenér říká, že by zrušení pozastavení kdyby tam byl. Pokud tak učiníte, diskvalifikuje jeho vojska, odcizuje jeho nejlepší přítel a zklame své sestry a otce, který skutečně ukázalo se na hru. Poté, Emily odmítá mluvit s Alex a jeho otec odmítne ho potrestat, protože věděl, že Alex bude trestat sebe více. Po návratu jeho souseda psem, Alex se dozví, že ona byla Bumble Bee sama, a tak byla její dcera a vnučka, a že jeho matka byla v její dcery vojska, ale Alex matka zemřela před dvěma lety. Na učení, že Alex je zabývat se jí na pomoc v okolí domu výměnou za své bytí nový Den matek. Po zavedení ji do vojska, ona přesvědčí je, aby odpustil Alex, který jde do finále pro jeho hokejový zápas. Tam se omlouvá do jeho týmu a nabízí kapitán Husa, který odmítne řekl, že chce, Alexovi, aby se ještě kapitán, ale musí být skutečný kapitán. Během hry, Alex chová jako rozptýlení místo urvat pro sebe puk, který umožňuje jeho tým k vítězství. Alex i oběti vítězný výstřel Husa způsobuje husí dostat All-Star místě Alex chtěl. Bumble Bees show s tátou Alex, kteří jsou přesvědčeni, přijít do hry (on je obvykle příliš zaneprázdněn) a Matisse, kdo odpouští Alex a dá mu pusu na tvář a odhalí, že chtějí Alex, aby se jejich skutečné Den matek, a ne sousedem a Alex souhlasí. Na Camporee, Alex, nyní Den Matka všech rodičů o přijetí, je nucen obléci si uniformu Bumble Bee, aby byl Den matek. Dina, jeho soupeř, pošle svého manžela, aby zastavil, co dělá, ale místo toho, je muž, který byl také rozhodčí, který přinutil Alex zavěšení na prvním místě a All Star trenér, zaujatý Alex a nabízí mu místo na All Star tymu. Alex přijímá tak dlouho, jak to funguje kolem jeho skautek rozvrh.

Bratr rádce (v anglickém originále "Den Brother") je film z dílny Disney Channel. V hlavních rolích se blýskli ostřílení profesionálové od Disney, Hutch Dano ze "Zeke & Luther" a G. Hannelius ze Sonny ve velkém světě. Film měl v zámoří premiéru 13. srpna 2010. V Česku je premiéra plánována na sobotu 27. listopadu 2010 ve 12.30 hod. na českém Disney Channel.

Den Brother is a 2010 Disney Channel Original Movie starring Hutch Dano and G Hannelius. The film premiered on August 13, 2010 on Disney Channel.


Exekutivní funkce.

Exekutivita je flexibilní reaktivita na novou, neznámou situaci. Exekutivní funkce pak umožňují jedinci nezávislé, smysluplné a na vlastní prospěch zaměřené jednání.  Mezi schopnosti, které jsou potřeba pro úspěšné zvládnutí testu, patří například organizované hledání, využití zpětné vazby či plánování strategie a regulace impulzivních odpovědí.

Historie.

Test, který vznikl ve 40. letech minulého století původně měřil schopnosti abstraktního myšlení a schopnost přesouvat kognitivní (poznávací) strategie v reakci na nepředvídané změny v prostředí. Standardizace testu proběhla díky Heatonovi (1993), což vedlo k jeho rozšíření do klinické praxe.

Popis testu.

Test sestává z karet, na kterých jsou vyobrazeny různé kombinace barev, tvarů a počtu symbolů. 4 z karet jsou karty klíčové a k nim přísluší 2 odpověďové balíčky po 64 kartách. Testující uvede test tak, že má testovaný z odpověďových karet brát karty a přiřadit je vždy pod klíčovou kartu, kam patří. Nic víc mu není sděleno, jen při každém položení karty se dozví, zda ji položil správně či špatně. Pokud se mu podaří položit řadu 10 karet za sebou správně, dojde náhle ke změně strategie. Test končí poté, co jsou vybrány všechny karty z odpověďových balíčků či naplněno 6 kategorií. Výstupem testu je 16 normativních proměnných. Z nich jsou klinicky nejvýznamnější počet naplněných kategorií a perseverativní odpovědi (= odpovědi, kdy klient setrvá u pravidla třídění co není správné a díky tomu jsou odpovědi nahodile správné či nesprávné, je dodržován perseverativní princip - ulpívání na myšlence, tématu či představě).

Zkoumané oblasti mozku.

Wisconsinský test je sensitivní k poškození mozku v oblasti frontálních laloků a používá se pro výzkum schizofrenie, deprese a obsedantně kompulzivních poruch. U schizofrenie dochází ke studiu fyziologických korelátů onemocnění, poruch kognitivních funkcí a motivačního deficitu. Test je senzitivní k poškození frontálních laloků, ale měří jen některé jeho funkce a zároveň neměří pouze funkce z této oblasti.

Fyziologické nálezy.

Zobrazovací metody ukazují zapojení různých částí mozku. Mezi nejčastější patří fMRI (funkční magnetická rezonance) a PET (pozitronová emisní tomografie).  v roce 1995 zkoumal Barman pomocí PET 40 zdravých mužů a žen a ukázal, že při testu dochází k nejvyšší aktivitě pravého a levého prefrontálního kortexu, parientálních laloků a inferolaterálního kortexu. Neviděl příliš velký rozdíl mezi instruovanými a neinstruovanými osobami, z čehož plyne, že test zatěžuje hlavně pracovní paměť. fMRI výsledky potvrdilo a i SPECT (jednofotoná emisní tomografie) ukázala větší průtok krve v prefrontálním kortexu vlevo. Na vzniku perseverativních chyb se podílí hlavně striatum (bazální ganglia), neperseverativní chyby způsobuje evokace vyšších frontálních vln P2. Při intradimenzionálním přesunu pozornosti (=v rámci jedné kategorie - červená → modrá) se zvýší aktivita prefrontální kůry. Při extradimenzionálním přesunu pozornosti dochází k zapojení i dalších oblastí subkortikálních struktur.

Použití v psychiatrii.

V psychiatrii je test využíván převážně pro studium nedostatku kognitivních funkcí při schizofrenii. Díky testu vznikla hypotéza, že při schizofrenii dochází k narušení prefrontálně-subkortikálních okruhů, pozorujeme menší aktivitu v dorsolaterálním prefrontálním kortexu než u zdravých jedinců. Narušení volního jednání a motivace u schizofreniků pak podporuje sledování, že je-li test příliš dlouhý, vzdají ho předem a dosáhnou mnohem horších výsledků. Finanční odměna se projeví pozitivně, ale stoupá-li, pak se výkon znovu snižuje (bylo to vysvětleno tím, že odměně přisuzujeme význam, pokud je adekvátní - je-li příliš velká, již nás nemotivuje). Kromě toho mohou být testy použity i pro studium exekutivní dysfunkce u pacientů s depresí, kteří podávají horší výkon díky problému se zaměřením pozornosti či slabší funkci epizodické paměti. Pomocí testu se také zkoumají fyziologické koreláty kompulzivně-obsesivní poruchy.

Wisconsinský test třídění karet představuje důležitý neuropsychologický nástroj k měření exekutivních funkcí a je používaný při diagnostice schizofrenie a jiných poruch.

The Wisconsin Card Sorting Test (WCST) is a neuropsychological test of "set-shifting", i.e. the ability to display flexibility in the face of changing schedules of reinforcement. The WCST was written by David A. Grant and Esta A. Berg. "The Professional Manual for the WCST" was written by Robert K. Heaton, Gordon J. Chelune, Jack L. Talley, Gary G. Kay, and Glenn Curtiss.


Životopis.

Dětství.

Joubertovi rodiče se rozvedli, když mu bylo šest let, a z rozhodnutí soudu musel žít s matkou v Lawrence ve státě Massachusetts. Nesměl navštěvovat svého otce a začal nenávidět matku. V roce 1974 se matka a John přestěhovali do Portlandu v Maine.  Ve 13 letech začal na školním hřišti napadat děti, především chlapce. Jednou bodl svou spolužačku propisovačkou do hrudi a její křik ho, jak sám později řekl, vzrušoval. Dokonce napadl pětadvacetiletou učitelku. Postupem času si na své útoky bral i nůž.  Joubert byl odveden k psychologovi. Ten vše uzavřel s tím, že Joubert je uzavřené dítě, bez sebemenšího zájmu o navazování kontaktů a má sexuální sny spojené s utrpením druhých, a že pro společnost není nebezpečný.

Vraždy.

Dne 22. srpna 1982 šel 11letý Richard "Ricky" Stetson běhat. Když se do noci nevrátil, jeho rodiče zavolali policii. Další den viděl místní řidič tělo chlapce na silnici I-295. Útočník ho svlékl a pobodal, přičemž chlapec vykrvácel. Několikrát byl pokousán. Z vraždy byl obviněn místní člověk, ale otisky jeho zubů neodpovídaly těm na těle, takže byl po roce propuštěn. Případ byl odložen.  Joubert, který chlapce zabil, se mezitím přestěhoval do Nebrasky od nenáviděné matky.  Dne 18. září 1983 zmizel v Bellevue novinový poslíček Danny Joe Eberle. Jeho bratr ho viděl, jak ho pronásleduje dodávka řízená bělochem. Joubert později popisoval, jak vytáhl nůž, zakryl chlapcova ústa rukou a začal ho bodat.  Po třech dnech hledání, bylo objeveno Dannyho tělo asi čtyři míle (6 km) od jeho kola. Byl svlečen do spodního prádla, nohy a ruce byly svázané a ústa měl zalepená chirurgickou náplastí. Joubert ho bodl devětkrát. Bylo obviněno několik místních pedofilů, ale všichni byli propuštěni pro nedostatek důkazů.  Dne 2. prosince 1983 zmizel 12letý Christopher Walden z Papillionu, asi tři míle (5 km) od místa, kde bylo nalezeno tělo Dannyho Eberleho. Svědkové potvrdili, že ho pronásledoval běloch. Joubert později řekl, že přišel ke chlapci, ukázal mu nůž a nařídil mu nastoupit do auta. Přijeli k železniční trati, kde Joubert chlapci poručil vysvléknout se. Poté si však odmítl lehnout. Po krátkém boji ho Joubert přemohl a řízl ho do krku tak hluboko, že mu téměř dekapitoval hlavu. Waldenovo tělo bylo nalezeno o dva dny později pět mil (8 km) od města. Mezi ním a tělem Eberleho byly značné rozdíly. Walden nebyl svázán a byl lépe ukryt.

Zatčení.

Dne 11. ledna 1984 viděl jeden ze svědků podezřelé auto a zapsal si jeho poznávací značku. Bylo zjištěno, že vozidlo patří Johnu Joubertovi, radarovému technikovi z Offutt Air Force Base.  Při domovní prohlídce bylo nalezeno lano, stejné, jakým byl svázán Danny Joe Eberle. Lano bylo speciálně vyrobeno pro armádu Spojených států v Jižní Koreji. Joubert k němu měl poměrně snadný přístup.

Soud a poprava.

Joubert zprvu zapíral, ale 12. ledna se k zabití dvou chlapců přiznal. Později i k vraždě Rickyho Stetsona. Podle psychiatrů trpěl Joubert sadistickými sklony a schizoidní poruchou osobnosti. Bylo potvrzeno, že byl příčetný.  Soud v Nebrasce jej nakonec odsoudil k trestu smrti za vraždu Eberleho a Waldena a v Maine byl odsouzen na doživotí (trest smrti se v Maine nepoužívá). V roce 1995 podal Joubert odvolání, které však soud zamítl.  John Joubert byl popraven 17. července 1996 na elektrickém křesle. Při působení elektrického proudu se Joubertovi vytvořily čtyři obrovské puchýře na zátylku, temeni a nad ušima, jeho poprava patří k nejodpornějším v dějinách.

John Joseph Joubert (2. července 1963 – 17. července 1996) byl americký sériový vrah, odsouzen za vraždu tří chlapců a popraven v Nebrasce.

John J. Joubert (July 2, 1963 – July 17, 1996) was a serial killer executed in Nebraska. He had been convicted of the murders of three boys in Maine and Nebraska.


Geografie.

Leží v Dolní Galileji, v nadmořské výšce 86 metrů na výrazném pahorku Giv'at Alil, který je ze tří stran ohraničen meandrem vádí Nachal Cipori, nedaleko jeho vtoku do Zebulunského údolí. Na sever od vesnice se terén zvedá k zalesněnému návrší Har Charbi.  Obec se nachází cca 10 kilometrů od břehů Haifského zálivu, cca 83 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 15 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Ras Ali obývají izraelští Arabové, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Západně odtud v Zebulunském údolí a v aglomeraci Haify převládají Židé (rovněž na jihu vyrostlo koncem 20. století židovské sídlo Nofit), v pahorcích na východ a severovýchod od vesnice je výrazné zastoupení dalších arabských sídel (například město Šfar'am 4 kilometry odtud).  Ras Ali je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 70, ze které sem vychází přes sousední obec Chavalid místní komunikace.

Dějiny.

Vesnice vznikla roku 1927. Tehdy se sem přesunula skupina arabských vesničanů, kteří museli uvolnit své dosavadní pronajaté pozemky v Zebulunském údolí, v prostoru nynějšího města Kirjat Ata, které přešly do židovského vlastnictví.  Většina obyvatel se zabývá zemědělstvím a dojížďkou za prací mimo obec. Základní škola je provozována společně se sousední vesnici Chavalid. Vádí Nachal Cipori je turisticky využíváno. Nacházejí se tu v něm pozůstatky starých vodních mlýnů.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ras Ali Arabové, konkrétně arabští muslimové. Jde o menší sídlo vesnického typu ale s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 555 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,8 %.

Ras Ali ( ראס עלי, رأس علي, v oficiálním přepisu do angličtiny Ras Ali) je vesnice v Izraeli, v Haifském distriktu, v Oblastní radě Zevulun.

Ras Ali (, ) is an Arab village in northern Israel. Located to the south of Shefa-'Amr, it falls under the jurisdiction of Zevulun Regional Council. In it had a population of.


Výskyt.

Nejstarší fosilní nálezy pamodřínu pocházejí z oblastí východní a západní Sibiře z doby svrchní křídy (asi před 95 mil. lety) a z období paleocénu (asi před 60 mil. lety) ze Špicberků, Evropy a Střední Asie.  Jeho místem současného výskytu je jihovýchodní Čína, kde se dosud přirozeně vyskytuje v provinciích Fu-ťien, Če-ťiang, Chu-nan a Ťiang-si, v oblastech s mírným až teplým, vlhkým klimatem bez období sucha. Nachází se v nadmořských výškách 100 až 1000 m, výjimečně i 1500 m. Je součástí stálezelených nebo opadavých smíšených lesů. Evropa byla o pamodřínu informována až v roce 1853 skotským botanikem Robertem Fortune, který ho popsal jako strom až 40 m vysoký s průměrem kmene okolo 150 cm. V České republice se pamodřín pěstuje vzácně jako okrasná dřevina či v arboretech.

Popis.

Jsou to opadavé stromy vysoké až 40 m a jejich rovný, štíhlý kmen mívá výčetní tloušťku okolo 150 cm. Drsná, šupinatá šedohnědá kůra se u starších jedinců odlupuje. Kónická nebo kupolovitá otevřená koruna je široce klenutá a často nepravidelná. Větvičky jsou dvoutvaré. Dlouhé větvičky rostou až 2 roky a mají paprskovitě odstávající jehlice seřazené do spirál, krátké se vyvíjejí s axiálních pupenů na dlouhých větvičkách a jehlice na jejich koncích jsou uspořádané ve zdánlivých přeslenech po 10 až 30. Většina krátkých větviček nedorůstá do délky větší než 3,5 cm. Zploštělé, mírně zakřivené ohebné jehlice jsou zelené, před opadem získají zlatožlutou barvu. Tvar mají úzce čárkovitý, obkopinatý, dlouhé bývají 2,5 až 5,5 cm a široké 2 až 4 mm. Jsou rozděleny středním žebrem (cévním svazkem), po okrajích mají většinou 2 nebo 3 pryskyřičné kanálky.  Rozmnožovací šištice vyrůstají na koncích krátkých větviček. Samčí šištice jsou sdruženy v okolíkatých svazcích po 10 až 25. Samičí jsou vejčitě kulovité, barvy zelené nebo purpurově zelené, vyrůstají na krátkých stopkách jednotlivě, vzpřímeně. Bývají vysoké od 5 do 7,5 cm a široké od 4 do 5 cm. Semenné šupiny jsou vejčitě kopinaté, deltoidní nebo vejčité, tlusté a dřevnaté, mají po 2 vajíčkách. Vyvíjejí se a dozrávají v jednom roce, při dozrávání semen získávají šišky barvu červenohnědou a postupně se rozpadávají. Semena jsou bílá, vejčitá, asi 2,5 cm dlouhá se žlutavým blanitým křidélkem.

Využití.

V minulosti se využívalo rovné, pevné dřevo pamodřínu na stavby mostů, chrámů, lodí a zhotovoval se z něho nábytek. V současnosti je jeho průmyslové využití ukončeno a dřevina má čistě vědecký a estetický význam. Je to nádherný okrasný strom s atraktivní korunou a hlavně se zlatou barvou na podzim. V Číně se snaží v lesních školkách vypěstovat dostatek sazenic a vysazují je do původních vytěžených prostorů.  Japonští vědci zjistili, že pamodřín mj. obsahuje léčivé látky s antibakterálními účinky a látky zvlhčující pokožku. Doporučují využít jeho léčebných vlastností k léčbě nemoci kůže, hlavně atopické dermatitidy.

Pamodřín líbezný ("Pseudolarix amabilis") je čínský opadavý jehličnan. Patří do monotypického rodu pamodřín, který je zařazen do podčeledě jedlových ("Abietoideae") v čeledi borovicovitých.

Pseudolarix is a monotypic genus of coniferous trees in the pine family Pinaceae. The sole species, Pseudolarix amabilis, is commonly known as the golden larch, though it is not a true larch ("Larix"), being more closely related to "Keteleeria", "Abies" and "Cedrus". It is native to eastern China, occurring in small areas in the mountains of southern Anhui, Zhejiang, Fujian, Jiangxi, Hunan, Hubei and eastern Sichuan, at altitudes of. Golden larch is sometimes known under an old scientific name "Pseudolarix kaempferi", but this may cause confusion with "Larix kaempferi", the Japanese larch.


Popis.

Obvykle je 20 až 60 cm vysoký s lysou lodyhou, která je v dolní části šupinatá. Prstnatec májový má mezi 4–6 listy, které jsou vejčitého až kopinatého tvaru, které na sobě mají skvrnky (to není pravidlem u všech rostlin, ale asi u 70 % populace). Květenství je bohaté, válcovité, je dlouhé mezi 4–17 cm a nese na sobě až 50 jednotlivých květů. Barva květů je nachová, ale vzácně se vyskytují i růžové a bílé formy. Prstnatec májový kvete v květnu a v červnu, plodem jsou zelené tobolky, které obsahují velké množství semen.

Stanoviště, rozšíření.

Roste v nížinách i na horách, typicky na mokrých až bažinatých loukách, případně slatinách, vřesovištích a rašeliništích. Prstnatec májový preferuje živinami bohaté půdy a spíše nevápnité. Prstnatec májový je rozšířen v Evropě v pásu mezi Velkou Británií, Francií, severní Itálií, jižní Skandinávií a evropskou částí Ruska, ale jsou udávány nálezy i ze střední Sibiře). Roste roztroušeně na celém území, v některých oblastech chybí (např. Lounské středohoří). Dříve byl hojnější, výrazně ustoupil především v nižších a středních polohách, přesto patří k nejhojnějším našim vstavačovitým.. Mnoho lokalit jeho výskytu je státem chráněno. Prstnatec májový je chráněn zákonem jako ohrožený druh.

Vznik druhu.

Prstnatec májový vznikl pravděpodobně křížením několika druhů (a to na více lokalitách současně) – prstnatec Fuchsův ("Dactylorhiza fuchsii"), prstnatec plamatý ("D. maculata") a prstnatec pleťový ("D. incarnata"). Díky tomu se tento druh typický svou variabilitou ve počtu i tvaru listů, výšce rostlin a počtu a barvě květů.

Prstnatec májový ("Dactylorhiza majalis") je ohrožený druh vstavačovitých rostlin patřící mezi byliny rostoucí na území Česka. Mimo Česko roste na území velké části Evropy.

The broad-leaved marsh orchid ("Dactylorhiza majalis") is a terrestrial Eurasian orchid. Sub-species include: western marsh orchid ("Dactylorhiza majalis" subsp. "occidentalis"), southern marsh orchid ("Dactylorhiza majalis" subsp. "praetermissa"), Hebridean marsh orchid ("Dactylorhiza majalis" subsp. "ebudensis"), and narrow-leaved marsh orchid ("Dactylorhiza majalis" subsp. "traunsteinerioides").


Druhy valivých ložisek.

Druh použitých valivých elementů pak definuje druh ložiska. Mezi nejpoužívanější druhy valivých ložisek patří:  Radiální ložisko zachycuje tlaky kolmé na osu otáčení, kdežto axiální ložisko zachycuje tlaky rovnoběžné s osou otáčení. Kuličková ložiska se vyrábějí v obou variantách, kdežto kuželíková ložiska mohou obojí funkci kombinovat. Válečková, soudečková i jehlová ložiska jsou vždy radiální.

Princip funkce.

Při otáčení hřídele v pouzdře vzniká smykové tření. Valivá ložiska nahrazují smykové tření valivým třením valivých elementů (kuliček, válečků atd.) Valivé elementy se pohybují mezi vnitřním a vnějším kroužkem, v nichž je u většiny ložisek vybroušena odpovídající vodicí drážka. U většiny ložisek jsou valivé elementy vsazeny do věnce, který mezi nimi udržuje pravidelné odstupy, aby se netřely o sebe navzájem.

Historie valivých ložisek.

Z archeologických záznamů není jasné, zda bylo objeveno dříve kolo či ložisko (kolo či hřídel vyžaduje na spoji vždy takové uložení - například kluzné ložisko). Historii valivých ložisek můžeme rozdělit do několika etap:

Starověk.

Výhody valivého tření byly známy už ve starém Egyptě. Egypťané používali dřevěné kůly k tomu, aby mohli dopravit balvany z lomů k místu, kde se stavěly různé stavby, např. pyramidy. Kuličková ložiska byla nalezena na římských lodích, které byly potopeny v jezeře Nemi.

Středověk.

V 15. století popsal Leonardo da Vinci válečkové ložisko. Na konci středověku technici znali výhody valivého tření, ale nebyli schopni vyrobit valivé ložisko, protože jejich technika nebyla dostatečně vyspělá. Valivá ložiska totiž nutně vyžadují velmi vysokou přesnost zpracování.

Novověk.

Na přelomu 18. a 19. století se používaly koule vyrobené z litiny a bronzu, které se valily ve speciálních žlabech. Tato technika se používala pro přemístění těžkých věcí na malé vzdálenosti. V roce 1820 bylo patentováno valivé ložisko pro jízdní kola a o 3 roky později byl založen v Evropě první závod na kuličková ložiska.

Současnost.

V dnešní době je valivé ložisko nezbytné ve strojním, automobilovém a jiném průmyslu. Existují stovky druhů valivých ložisek, jejich výroba se neustále zdokonaluje. Tím stoupá i nosnost ložisek. Na celém světě se vyrábí více než půl milionu valivých ložisek denně. Byla už vyrobena valivá ložiska např. pro 120 000 ot. /min (u vřetena brusky), ložisko s vnějším průměrem 1 mm (do kapesních hodinek) nebo radiální ložisko o průměru 2075 mm (pro soustruh).

Značení ložisek.

Každé ložisko má označení, podle kterého jde jednoznačně identifikovat např. pro výměnu. Ložiska si značí každý výrobce podle vlastní normy, existuje ale univerzální značení doporučené ČSN ISO.

Valivá ložiska jsou ložiska, která pomocí valivých rotačních elementů mezi vnějším a vnitřním kroužkem ložiska snižují tření mezi hřídelí a součástí, ve které je hřídel uložena.

A rolling-element bearing, also known as a rolling bearing, is a bearing which carries a load by placing rolling elements (such as balls or rollers) between two bearing rings called races. The relative motion of the races causes the rolling elements to roll with very little rolling resistance and with little sliding.


Historie.

Počátky německé evangelické obce v Paříži jsou spojeny s působením švédského velvyslanectví. Pod jeho ochranou a s povolením krále Ludvíka XIII. Jonas Hambraeus založil v roce 1626 luteránskou farnost pro protestantské diplomaty, šlechtu, obchodníky a studenty ze Švédska a německých zemí. Druhou protestantskou obcí, kde se od 18. století střetávali němečtí protestanté, bylo dánské velvyslanectví.  Za vlády Napoleona I. sice švédská farnost zanikla, ale od roku 1802 byla zaručena náboženská svoboda a luteránství bylo uznáno jako státní církev. Francouzští luteráni, převážně původem z Alsaska získali bývalý klášterní kostel Billettes ve čtvrti Marais, který využívají dodnes. V 19. století probíhalo pozvolné oddělování německé části od této francouzské luteránské církve, které zesílilo po prusko-francouzské válce v letech 1870/71. V letech 1893-1894 si němečtí protestanté vystavěli vlastní kostel bez francouzské účasti, nicméně formálně zůstávali součástí francouzské církve. V roce 1905 došlo k oddělení církve od státu a německá luteránská církev se vydělila jako čistě německá církev.  Vypuknutí první světové války v roce 1914 znamenalo konec církevní obce. Byla rozpuštěna a její majetek zkonfiskován. Většina členů uprchla do Německa. Teprve v roce 1927 se ji podařilo znovu obnovit.  Stejný osud potkal obec po skončení druhé světové války, kdy byly zrušeny a zkonfiskovány všechny německé spolky a organizace. V církevním domě v ulici Rue Blanche sídlily tři instituce: francouzská evangelická podpora pro uprchlíky CIMADE, švédská izraelská mise a francouzská duchovní péče o evangelické cizince, takže budova nebyla zabavena. Teprve 1. září 1954 byla německá obec oficiálně obnovena. Se zlepšením německo-francouzských vztahů se církev rozvíjela a stala se členem Svazu evangelických církví ve Francii (Fédération protestante de France). V roce 1984 se obec stala opět majitelkou církevní budovy.

Německý evangelický kostel v Paříži (německy "Deutsche evangelische Christuskirche", francouzsky "Église évangélique allemande de Paris") je protestanský farní kostel v Paříži v 9. obvodu v ulici Rue Blanche. Byl postaven v letech 1893-1894.

The "Christuskirche" is the church of the German Protestant Parish in Paris (25 rue Blanche, 9th arrondissement). Initially founded as a Lutheran church is it today a united church.


Sportovní kariéra.

V dětství se nejprve věnovala gymnastice. S atletikou začínala v roce 1973 ve Vítkovicích. V začátcích se věnovala skoku do výšky a krátkým překážkovým běhům. Kvůli zdravotním potížím s nožní klenbou, které ji znemožnily běhat rychle, se začala specializovat na delší tratě. První maraton v kariéře okusila v roce 1988 v Košicích. Ze závodu oficiálně odstoupila, nakonec jej však s nachlazením dokončila v čase 3.02:00. O několik týdnů později v Praze dokončila maraton v čase 2.47:10. 1. října 1989 se stala vítězkou košického mezinárodního maratonu míru. Trať dokončila v čase 2.31:28 a v celkovém pořadí obsadila 27. místo. Tento traťový rekord překonala až o 20 let později Ukrajinka Olena Burkovská časem 2.30:50. V roce 1990 na ME v atletice ve Splitu maraton nedokončila.  V roce 1992 reprezentovala na Letních olympijských hrách v Barceloně, kde ve velkém horku doběhla maratonskou trať v čase 2.53:30 na 24. místě. 18. dubna 1994 v Bostonu zaběhla jako první česká běžkyně maraton pod hranici 150 minut. Trať dlouhou 42,195 km zaběhla v čase 2.25:19 a celkově obsadila mezi ženami 4. místo. V červnu roku 1995 se stala vítězkou prvého ročníku Pražského mezinárodního maratonu. Dopingová kontrola však v její moči odhalila zakázanou látku nandrolon a za pozitivní nález byla potrestána čtyřletým zákazem startů. Vítězkou se nakonec stala v pořadí druhá Ukrajinka Světlana Tkačová. Později se začala specializovat na duatlon. V roce 1998 se stala v polském městě Puławy mistryní Evropy v krátkém duatlonu (běh 10 km - kolo 40 km - běh 5 km). O rok později se ve švýcarském Zofingenu účastnila MS v dlouhém duatlonu (běh 8,5 km - kolo 150 km - běh 30 km), kde vybojovala stříbrnou medaili. Stříbro získala také na evropském šampionátu v rakouském Bad Blumau.  V roce 2000 (ve 40 letech) zaběhla na mistrovství republiky v Plzni nový český rekord v běhu na 10 000 metrů, jehož hodnota je 32:27,68. Tímto výkonem splnila limit pro olympijské hry. Vinou nešťastného zranění však do australského Sydney neodcestovala, když doma upadla na schodech a poranila si meniskus, naštípla žebro a narazila zápěstí. V roce 2001 se znovu zúčastnila Pražského maratonu a mezi ženami doběhla v čase 2.37:07 na 3. místě, čímž zároveň vybojovala titul mistryně republiky.  Je držitelkou českého rekordu v maratonu časem 2:25:19 (Boston 1994), tímto výkonem se zařadila do první světové desítky za rok 1994. Ve stejném roce se v Oslo stala držitelkou českého rekordu také v půlmaratonu, tento rekord držela 24 let. Stala se také úspěšnou trenérkou, její svěřenkyně Petra Pastorová dosáhla v roce 2013 maratonského výkonu 2:36:44.

Alena Peterková (rozená "Pavlíková"; * 13. listopadu 1960, Ostrava) je bývalá československá a později česká atletka, běžkyně, která se specializovala na střední a především dlouhé tratě. Je držitelkou dvou českých rekordů (10 000 m a maraton).

Alena Peterková (born 13 November 1960) is a Czech long-distance runner. She competed for Czechoslovakia in the women's marathon at the 1992 Summer Olympics.


Technika.

Odsouzený je svlečen a svázán. Pak je mu do řitního otvoru zaveden zaostřený dřevěný kůl a ten je i s odsouzencem svisle postaven. Odsouzený se pak vlastní vahou pomalu nabodává na hrot a nakonec zemře vykrvácením, což může trvat dosti dlouho. Někdy býval odsouzenec na kůl doslova navlečen tak, že mu k nohám přivázali pár koní nebo jiných zvířat a nechali je jít s tělem proti kůlu. V některých případech se používal kůl s tupou špičkou, který odsouzence usmrtil pomaleji a celý trest byl tedy ještě krutější. Uvádí se, že agónie mohla trvat v extrémních případech i tři dny, zpravidla však "jen" několik hodin. Někdy býval tento trest kombinován s upálením nebo zastřelením šípy, což utrpení poněkud zkrátilo.

Historické užití.

Ve střední, západní a severní Evropě se tento trest sice neužíval, ale ve východní Evropě, na Balkáně a v celé Asii byl velmi rozšířený po celý středověk, a v Asii i ve starověku.

Evropa.

Z evropských zemí se narážení nejvíce používalo v průběhu středověku a raného novověku v Rusku, Polsku, Uhrách a na Balkáně. Patrně se sem rozšířilo druhotně z Asie s nájezdy Mongolů, Tatarů a Turků. V Rusku bylo narážení na kůl legální formou trestu smrti za vlády cara Ivana Hrozného, který tak trestal především své politické odpůrce. V dnešním Rumunsku byla tato forma trestu smrti velmi rozšířena v 15. století za vlády knížete Vlada Draculy, který proto získal přízvisko "Țepeș", což rumunsky znamená "Napichovač". Podobně jako Ivan Hrozný také on používal tento trest jako nástroj zastrašování a politického teroru. Také Uhry a Polsko tento trest používaly po většinu středověku a raného novověku hlavně pro zrádce, povstalce a dezertéry. Tento trest používala při pronásledování Židů i španělská inkvizice v 15. a 16. století, a také španělští conquistadoři při trestání vzbouřených Indiánů, jako byl Caupolícán, náčelník Mapučů, popravený roku 1558. Po bitvě u Plášťovců mezi císařskými a tureckými vojsky v roce 1554 byl Turky naražen na kůl zajatý císařský velitel Erasmus von Teufel.  V Českých zemích se tento trest pokoušel pod uherským vlivem zavést král Vladislav II. Jagellonský, ale zde se setkal s odporem a byl použit jen výjimečně. Například v roce 1517 byli lámáni kolem a naraženi na kůl druhové loupeživého rytíře Jindřicha Bohnického, který vyhlásil nepřátelství Starému Městu pražskému. Podle letopisce jeden z odsouzenců naražený na kůl "prosil kata, aby ho zabil, pak se snažil kývat kůlem, aby se s ním vyvrátil a spadl, že by tak snad rychleji umřel". Roku 1570 byl v Ivančicích nabodnut na kůl loupežník Paul Wasansky (Pavel Vašanský), což je poslední známý případ tohoto způsobu popravy v českých zemích.

20. století.

Narážení na kůl bylo naposledy masivně používáno osmanskými vojáky za arménské genocidy na počátku 20. století. Jugoslávští partyzáni za II. světové války údajně naráželi na kůly zajaté ustašovce. Podle maďarského historika Tibora Cserese byl ještě roku 1946 tímto způsobem v Novém Sadu popraven maďarský válečný zločinec generál Ferenc Szombathelyi, což by byl poslední známý případ popravy naražením na kůl v Evropě, ovšem srbské zdroje uvádějí, že Szombathelyi byl zastřelen popravčí četou. Podle některých neověrených zpráv používali naráźení na kůl za 2. světové války Japonci v Jihovýchodní Asii a údajně i vietnamští vojáci, kteří se takto měli zbavovat zajatých Francouzů během Indočínské války, a později amerických vojáků za Války ve Vietnamu, důkazy o tom však chybějí.

Fikce.

Henryk Sienkiewicz v románu Ohněm a mečem líčí, jak polští vojáci v 17. století narazili na kůl zajatého kozáka Doňce. V jeho dalším románu Pan Wolodyjowski i v jeho zfilmované verzi je naražením na kůl potrestán zrádný Azja, syn Tuhaj Bejův.  V různých hororech je probodení kůlem prostředkem k ničení upírů.

Naražení na kůl je pomalý a velmi bolestivý způsob vykonání trestu smrti, používaný v minulosti pro potrestání těch nejzávažnějších zločinů.

Impalement, as a method of torture and execution, is the penetration of a human by an object such as a stake, pole, spear, or hook, often by the complete or partial perforation of the torso. It was particularly used in response to "crimes against the state" and regarded across a number of cultures as a very harsh form of capital punishment and recorded in myth and art. Impalement was also used during times of war to suppress rebellions, punish traitors or collaborators, and punish breaches of military discipline.


Hudební začátky.

Vyrůstal spolu s bratry Johnem a Ryanem v městečku Lanigan (Saskatchewan, Kanada). V osmdesátých letech začal hrát s kapelou The Wicked Infants, hráli převážně covery, ale také několik vlastních věcí. Poté hrál v další kapele jménem Bladerunner. V roce 1989 Kerns přesídlil do Calgary (Alberta) a začal skládat písničky. Spolu s bratrem Johnem se dali dohromady se dvěma jinými bratry, Kurtem a Ryanem Dahlovými a vznikla skupina Electric, která původně hrála převážně covery z glamrockové éry Los Angeles. Při koncertech prodávali kazetu s pěti vlastními písněmi nazvanou „Electric“ a album jménem „The Latest Plague“ vydané pod křídly vydavatelství Gods Teeth Ethel!. Později změnili název kapely na Age of Electric.

Age of Electric: 1989–1999.

Komerční průlom nastal s nezávislým EP „Ugly“ (1993), které připravilo půdu pro album „The Age of Electric“ v roce 1995. V roce 1996 bratři Dahlovi vydali jako boční projekt album „Limblifter“, které se v Kanadě také zařadilo mezi úspěšné. Skupina se poté ale dala znovu dohromady a v roce 1997 vydala album „Make a Pest a Pet“. Album mimo jiné představilo i singl a rozhlasový hit „Remote Control“. Jakkoliv úspěšné bylo toto album, napětí mezi členy kapely vedlo k jejímu rozpadu po turné v roce 1998, které absolvovali jako předkapela pro Our Lady Peace. Age of Electric je dodnes v paměti jako jedna z nejúspěšnějších kanadských alternativních kapel devadesátých let. Byli také v roce 1998 nominováni na Juno jako nejlepší nová skupina.  V roce 1997 si Todd zahrál jednu z hlavních postav v nezávislém kanadském filmu „Horsey“. Ztvárnil zde na heroinu závislého umělce a rockera jménem Ryland Yale. K tomuto filmu také složil a nahrál píseň „Selfless“.

Static in Stereo – 2006.

Po rozpadu Age of Electric Todd založil skupinu Static in Stereo s bratry Johnem a Ryanem a s bubeníkem Scottem MacCargarem. Vydali jediné, stejnojmenné album v roce 2002. Na desce jsou cítit různé hudební styly každého ze členů skupiny. Přinášejí prvky punku, glamrocku, country a rock n ́rollu, a jsou patrné v aranžích písní, jednotlivých nástrojů i ve vokálech. Je to čestný pokus jak se odpíchnout a posunout dál od jejich hudební minulosti. Kapela byla ve stejném roce nominována na Canadian Radio Music Award „Best New Group“.  Začátkem roku 2003 se Todd zúčastnil konkursu na místo zpěváka v tehdy nové skupině Velvet Revolver. Uvádí: „ Věděl jsem, že Scott Weiland byl ten, koho chtěli. Ale oni potřebovali někoho, na koho by se obrátili, kdyby to s ním nevyšlo.“ V květnu téhož roku se však stal zpěvákem Velvet Revolver Scott Weiland.  V roce 2004 vyšlo první Toddovo sólové album „Go Time“. Kolekce původních songů nezapře vliv hudby, která je jeho srdci nejbližší, mj. T – Rex, David Bowie, The Stooges. Byl to návrat k opravdovému rock n ́rollu.  Kerns se věnuje také spolupráci s různými kapelami a je uznáván jako jeden z nejspolehlivějších kanadských rockových zpěváků. V průběhu své kariéry se věnuje i své další vášni – produkci a psaní písní s ostatními muzikanty. V tomto směru spolupracoval se spoustou umělců a pokračuje ve sdílení věcí kolem muziky s lidmi, ve které věří.

The Sin City Sinners – současnost.

V roce 2007 jej záležitosti kolem produkce přivedly do Las Vegas, kde se zformovala skupina The Sin City Sinners, kapela složená ze zkušených muzikantů – Todd Kerns zpěv a kytara, Brent Muscat (ex Faster Pussycat) kytara, Rob Cournoyer (Raging Slab) bicí a Michael Ellis (Jimmy Crespo Project) baskytara. Kapela při svých koncertech pravidelně uvádí hosty z řad známých muzikantů a různých celebrit. Jejich debutové album „Exile on Freemont Street“, které Kerns produkoval, vyšlo začátkem roku 2010 a setkalo se s nadšenými ohlasy. Skupina se stala nejoblíbenější a nejuznávanější rockovou kapelou v resortu Las Vegas a okolí.  7. prosince 2010 vyšlo album nazvané „Broken Record“. Jedná se o několik písní Sinners v akustické verzi a dvě nové, dosud nevydané – „Broken Record " & „Hey Hey Rock N Roll“. V současné době kapela pracuje na Vánočním albu.  V roce 2010 Kerns přijal dle svých slov jedinečnou příležitost v životě kytaristy. Na pozici baskytaristy a doprovodného vokalisty Slash Tour Band ve složení Slash (sólová kytara), Myles Kennedy (zpěv), Bobby Schneck (kytara), Brent Fitz (bicí), se účastnil světové tour k podpoře Slashova sólového alba. Během americké části turné se Kerns představil i jako sólový zpěvák a to v písních „Doctor Alibi“ (orig. Ian „Lemmy“ Kilmister) a „We're All Gonna Die“ (orig. Iggy Pop). Basovými party a doprovodným zpěvem se podílel i na živém albu „Live in Manchester“, které vzniklo během turné. V roce 2011 Slash Tour pokračovala koncerty v USA, Latinské Americe, Austrálii, Asii a Evropě. Při vzniku dalšího alba „Apocalyptic Love“ – tentokrát autorsky z pera Slash/Myles Kennedy – se Todd Kerns podílel basovými party a doprovodnými vokály. Také název kapely se změnil. Tour probíhá pod názvem Slash ft Myles Kennedy & The Conspirators. Bobbyho Schnecka nahradil na postu doprovodného kytaristy Frank Sidoris.

Todd Kerns (* 5. prosince 1967 Estevan, Saskatchewan, Kanada) je kanadský rockový multiinstrumentalista, zpěvák, skladatel a producent, nejvíce známý jako frontman skupiny Age of Electric. Spolupracoval a spolupracuje však s mnoha dalšími, nejen kanadskými skupinami i jednotlivými muzikanty. V současné době působí jako kytarista a zpěvák kapely The Sin City Sinners a jako baskytarista a doprovodný vokalista Slash Tour Band 2010/2011, od vydání alba Apocalyptic Love vystupující pod jménem „The Conspirators“

Todd "Dammit" Kerns (born December 5, 1969) is a Canadian musician who has worked with several Canadian bands, most notably The Age of Electric. Kerns is currently the bass guitarist and back up vocalist for Slash. in the band Slash featuring Myles Kennedy and the Conspirators.


Historie budovy.

Od poloviny 18. století sloužil palác jako residence místodržícího rakouského Nizozemska, dnešní Belgie. V roce 1794 daroval císař František II. palác vévodovi Albertovi Sasko-Těšínskému, který byl jako místodržící z Belgie Francouzi vypuzen. Palác je pojmenován podle něho. Albert se sňatkem přiženil do habsburského rodu. Až do roku 1919 byla pak Albertina majetkem některého z Habsburků. Roku 1802 byla dokončena přístavba nového reprezentačního křídla, vybaveného nábytkem, který měl Albert ve svém belgickém sídle. Druhá velká adaptace proběhla v letech 1822–1825 za spolupráce architekta Josefa Kornhäusela a sochaře Josefa Kliebera. Část prostor byla vybavena v duchu klasicismu. Při další větší úpravě v poslední třetině 19. století získala Albertina fasádu, která odpovídá historizujícímu slohu sousední Ringstraße. Roku 1919 byl palác jeho majiteli, arcivévodovi Bedřichu Rakousko-Těšínskému, jako příslušníkovi habsburského rodu i se sbírkami vyvlastněn. Arcivévodovi však bylo povoleno odvézt si do exilu v Maďarsku, kde mu byl majetek ponechán, všechno cenné vybavení. V březnu roku 1945 byla Albertina vážně zasažena bombardováním.  Počátkem 90. let 20. století byla Albertina v důsledku velké rekonstrukce uzavřena, zpřístupněna veřejnosti byla opět v roce 2003. Během rekonstrukce se podařilo zakoupit zpět většinu původního vybavení, odvezeného počátkem 50. let. Rozšířila se výstavní plocha a vybudovaly se nové moderní depozitáře.

Dějiny sbírky.

Za počátek sbírky je považováno datum 4. červenec 1776, shodou okolností stejný den, kdy americký kongres schválil Prohlášení nezávislosti. Toho dne převzali vévoda Albert a jeho manželka, arcivévodkyně Marie Kristina, v Benátkách od tamního rakouského vyslance pro císařskou sbírku přes tisíc mědirytin. Albert sbírku postupně rozšiřoval o kresby Leonarda, Raffaela, Poussina či Lorraina. Roku 1796 získal výměnou z císařské dvorní knihovny díla Albrechta Dürera. Odtud přešly do budoucí Albertiny i práce Rubensovy, Rembrandtovy a van Dycka, které se před tím, v roce 1738, do knihovny dostaly ze sbírky Evžena Savojského. Kolem roku 1800 získal vévoda Albert pro galerii sbírku holandského malíře a sběratele umění Cornelise Ploose van Amstela, která Albertinu obohatila o cenný soubor nizozemské kresby. Základ grafických a kresebných sbírek tím byl dokončen, další přírůstky do roku 1919 inventář už jen doplňovaly.  Počátkem roku 1919 budova galerie i její sbírky přešly z majetku Habsburků do vlastnictví Rakouské republiky. V roce 1920 byla sbírka rytin spojena se sbírkou staré dvorní knihovny ("Hofbibliothek"). Oficiální jméno "Albertina" dostala galerie v roce 1921. V té době řídil Albertinu rodák ze Zlovědic v Čechách Joseph Meder.  V meziválečném období se tehdejší ředitel Alfred Stix rozhodl prodat některé duplikáty z grafické sbírky. Tím získal prostředky na zacelení mezer zejména v oblasti francouzské kresby 19. století. Ze sbírky Simona Mellera tak do Albertiny mohly být zakoupeny kresby a akvarely Ingrese, Corota, Delacroixe, Maneta, Degase, Renoira a Cézanna. Po druhé světové válce byla galerie obohacována také o rakouské autory, mj. Klimta a Schieleho. Celkem 1300 díly je v Albertině zastoupen Oskar Kokoschka, a to díky daru jeho manželky Oldy. Pozornost je věnována i modernímu americkému umění, a to nákupem prací např. Andy Warhola, Jacksona Pollocka či Roye Lichtensteina.  Na podzim 2007 obohatil Albertinu jeden z nejvýznamnějších darů v její historii. Manželé Herbert a Rita Batlinerovi předali galerii svou sbírku 200 olejomaleb autorů evropské moderny od Moneta, Cézanna, Picassa, Miróa, Chagalla, Maleviče, Bacona, Klea a mnoha dalších malířů. Sbírka manželů Batlinerových tvoří část stálé expozice Albertiny. Galerie se tak ve své moderní podobě přestala orientovat výhradně na grafiku a kresby tak jako v minulosti.

Albertina je galerie umění založená v roce 1776 ve Vídni vévodou Albertem Sasko-Těšínským a jeho ženou Marií Kristinou (rakouskou arcivévodkyní, čtvrtou dcerou císařovny Marie Terezie). Galerie je umístěna ve stejnojmenném paláci, který tvoří jihovýchodní konec císařského zámku (Hofburg) a obsahuje jednu z největších světových sbírek grafiky.

The Albertina is a museum in the Innere Stadt (First District) of Vienna, Austria. It houses one of the largest and most important print rooms in the world with approximately 65,000 drawings and approximately 1 million old master prints, as well as more modern graphic works, photographs and architectural drawings. Apart from the graphics collection the museum has recently acquired on permanent loan two significant collections of Impressionist and early 20th-century art, some of which will be on permanent display. The museum also houses temporary exhibitions.