Přehled řad.

<onlyinclude>

Seznam dílů.

Díly označené symbolem ‡ měly naplánovaný začátek vysílání okolo 23:30, konec dílu se tedy protáhl do následujícího dne.  Díl označeny symbolem ± měl naplánovaný začátek vysílání v 23:55, je možné že nastalo zpoždění a začátek měl až po 0:00 následujícího dne.  Díly označené symbolem † byly uveřejněny v TV programu uvedeného dne, ovšem naplánovaný začátek měly až v prvních hodinách následujícího dne.  Názvy označené (DVD) pocházejí z krabičky DVD vydání. Názvy (TV) jsou přímo řečené po znělce v dílu, což se začalo dělat až od 5. řady. Názvy (alt) pochází z internetových seznamů sms.cz a serialzone.cz, sestavených nejspíš podle tiskových informací při repríze na TV Prima, použito pro 1.–4. řadu. Názvy bez rozlišení jsou shodné pro DVD i TV uvedení.

Speciály.

Seriál má i speciální střihové epizody. První tři speciály byly v ČR vysílány v televizi s dabingem; na DVD vydání jsou jako bonus u 9. série, ale bez dabingu.

VHS edice.

Seriál vycházel na VHS ve speciálním vydání. Vybrané epizody, většinou vícedílné a většinou tzv. mytologické, byly pro uvedení na videokazetě přestříhány do souvislého filmu. V Česku byly dokonce k dispozici ve videopůjčovnách a v prodeji dříve, než se objevily v televizi. Byly proto také v předstihu nadabovány. Pro následné televizní vysílání se použil VHS dabing, ale s výjimkou dílů z páté, sedmé a osmé série, které byly nadabovány podruhé. Ve světě se Akta X dočkala i jiných výběrových edic - uvedena je pouze ta nejdelší, která vycházela i v Česku, která ale nebyla vydána v češtině celá, zřejmě kvůli upadajícímu zájmu.

Toto je seznam dílů seriálu "Akta X". Americký televizní seriál "Akta X" byl poprvé vysílán 10. září 1993 a skončil po devíti řadách dne 19. května 2002. Byly natočeny i dva celovečerní filmy: "Akta X" (1998), dějově zasazený mezi 5. a 6. řadu a "" (2008), který je pokračováním celého seriálu. V roce 2016 se "Akta X" vrátila s šestidílnou minisérií a v roce 2018 ještě jednou s deseti novými díly.

"The X-Files" is an American science fiction–supernatural television series that originally aired on the Fox network for 9 seasons from September 10, 1993, to May 19, 2002. The series centers on FBI special agents Fox Mulder (David Duchovny) and Dana Scully (Gillian Anderson), who work on cases linked to the paranormal, called X-Files. Mulder, an FBI profiler, is a believer in the paranormal, and the skeptical Scully, a medical doctor, is assigned to make scientific analyses of Mulder's discoveries which could ultimately be used to discredit his work. Throughout the series the two develop a close friendship. During the eighth and ninth seasons of the series, Duchovny's role was reduced from lead actor to an intermittent lead role.


Pozadí vzniku.

Od poloviny 80. let zvažovalo sovětské námořnictvo různé varianty náhrady dosavadních tříd protiponorkových a úderných korvet. Původně měly protiponorkové lodě nahradit plavidla Projektu 11661 Gepard (nyní stavěny pro Kaspickou flotilu a pro export) a úderná plavidla nerealizovaného Projektu 12440 Grom. Nedostatek finančních prostředků vedl k tomu, že bylo brzy upřednostněno nahrazení obou kategorií jediným typem větších univerzálních fregat Projektu 12441. První jednotka sice byla rozestavěna, mezitím se však změnila ruská námořní doktrína a bylo rozhodnuto provést obnovu flotily pomocí většího počtu korvet pro pobřežní operace, doplněných menším počtem fregat pro oceánské operace (vybrány byly fregaty Projektu 22350, protože se však jejich vývoj opozdil, doplní je ve službě několik fregat Projektu 11356).  Ve výběrovém řízení na korvety, které by nahradily plavidla Projektů 1124, 1234, 133 a 1135, v roce 2001 zvítězila konstrukční kancelář CMKB Almaz, která korvety staví v loděnici Severnaya Verf v Petrohradu (pouze korvety určené pro Kaspickou flotilu se staví v Zelenodolsku). Stavba prototypové jednotky Projektu 20380, která dostala tradiční jméno "Stěreguščij", byla zahájena v roce 2001. Toto plavidlo mělo protiletadlovou obranu provizorně řešenou instalací hybridního systému bodové obrany. Následujících devět sériových korvet Projektu 20380 (dle některých pramenů 20381) se liší právě především složením protiletadlové výzbroje.  Další modernizací celé konstrukce je Projekt 20385, jehož stavba byla zahájena roku 2012 v podobě korvety "Gremjaščij". Ta se liší především prodlouženým trupem a zesílenou výzbrojí. Verze projekt 20385 byla kritizována kvůli vysoké ceně a příliš silné výzbroji. Největší potíže ale patrně způsobilo užití západních dieselových motorů MTU, jejichž dodávky byly přerušeny kvůli sankcím uvaleným na Rusko v souvislosti s konfliktem na Ukrajině. Diesely MTU musely být nahrazeny ruskými DDA12000. Rozestavěny byly celkem čtyři korvety verze Projekt 20385. Prototypová korveta "Gremjaščij" zahájila zkoušky v prosinci 2019.  Jednotky této třídy:

Konstrukce (Projekt 20380).

Trup.

Plavidla mají modulární konstrukci, v níž jsou široce uplatněna opatření na redukci radiolokační odrazové plochy plavidel (viz stealth). Povrch nástaveb a stožárů je tvořen velkými rovinnými plochami odkloněnými od kolmice a velká část trupu je navíc pokryta materiálem pohlcujícím radarové vlny. Korvety mají tradičně ocelový trup, nástavby jsou z velké části kompozitové (především se jedná o třívrstvý sendvič s pěnovým jádrem a vnějšími vrstvami z polyesterového sklolaminátu). Ušetřená hmotnost je využita pro lepší elektroniku a výzbroj. Použití kompozitů rovněž snižuje magnetickou signaturu plavidel.  Trup je rozdělen do devíti vodotěsných oddělení, přičemž v boji mohou být zatopeny dvě z nich. Charakteristická je pro tato plavidla jejich široce vykrojená tzv. atlantická příď a principiálně nové tvarování podhladinové části trupu, které snižuje jeho hydrodynamický odpor. Pod přídí je umístěna rozměrná hruška sonaru, díky které má korveta ponor plných 7,95 metru. Nautické vlastnosti zlepšuje pár aktivních ploutvových stabilizátorů a pevné stabilizační kýly.

Elektronika.

Na vrcholu integrovaného stožáru je, v kulovém pouzdru, umístěn 3D radar Furke-2 s dosahem 150 km. Pod ním umístěn systém Monument-A sloužící k navádění protilodních střel, detekci hladinových cílů a radiotechnický průzkum. K řízení palby kanónů slouží systém 5P10 Puma-02 a na palubě jsou též tři navigační radary. V příďové hrušce je sonar Zarja-2 a dvě antény sonaru Paket-A, využívaného systémem Paket-NK (viz výzbroj). Ze zádě korvety je spouštěn vlečný sonar Minotaur-M. Palubní bojový řídící systém je typu Sigma 20380.

Výzbroj.

Hlavňovou výzbroj představuje 100mm kanón Arsenal A-190 umístěný ve speciálně tvarované věži na přídi. Kanón má kadenci 80 ran/min a dostřel 21 km. Za dělovou věží se nachází jeden hybridní obranný systém Kortik-M (v kódu NATO CADS-N-1), jehož modul tvoří blok senzorů, dva 30mm kanóny a řízené střely 9M311 s doletem 10 km. Zásoba munice systému Kortik je 3 000 nábojů a 32 řízených střel. Protivzdušnou obranu doplňují dva hlavňové systémy AK-630M s dosahem 5 km, umístěné po stranách komínu. Každý disponuje 3 000 náboji.  Raketovou údernou výzbroj korvet tvoří dva čtyřnásobné odpalovací kontejnery 3S-24 pro protilodní střely Ch-35 Uran (v kódu NATO SS-N-25) s dosahem 120 km. Kontejnery jsou umístěny mezi hlavní nástavbou a komínem. Obdélníkové kryty po stranách hangáru kryjí dva otočné čtyřnásobné 330mm torpédomety SM-588 systému Paket-NK, sloužícího k ničení ponorek i jejich útočících torpéd (pomocí antitorpéd). Posádka má palubě i nějaké ruční zbraně, včetně osmi z ramene vypouštěných protiletadlových raketových kompletů 9K38 Igla. Na zádi je přistávací plocha a hangár pro jeden průzkumný a protiponorkový vrtulník Ka-27PL.

Pohonný systém.

Zdrojem elektrické energie pro palubní systémy jsou čtyři dieselgenerátory 22-26DG, každý o výkonu 630 kW. Pohonný systém je koncepce CODAD. Tvoří ho dvě jednotky DDA-12000, z nichž každá roztáčí pětilistý lodní šroub. Každou jednotku tvoří dva diesely typu 16D49, každý o výkonu 4 285 kW a převodové ústrojí. Spaliny jsou odváděny jedním komínem, vybaveným zařízením pro jejich ochlazování. Nejvyšší rychlost korvet dosahuje 27 uzlů. Dosah je 3 500 námořních mil při ekonomické rychlosti 14 uzlů.

Projekt 20380, jinak též třída Stěreguščij, je třída víceúčelových korvet ruského námořnictva. Třída tvoří, společně s fregatami Projektů 22350 a 11356, jádro programu obnovy ruské floty. Hlavním posláním korvet této třídy je pobřežní hlídkování, ničení ponorek a obrana konvojů. Napadat mohou hladinové, vzdušné a pozemní cíle i ponorky. Na prototypovou jednotku navazuje devět vylepšených korvet nesoucích lepší protiletadlovou výzbroj, které některé prameny označují jako Projekt 20381. Dalším vývojem korvet vznikla výrazněji upravená zvětšená varianta Projekt 20385, objednaná ve čtyřech kusech. Exportní varianta nese označení Projekt 20382 Tigr, přičemž první dva exempláře v červnu 2011 objednalo Alžírské námořnictvo.

The "Steregushchiy" class (), Russian designation Project 20380, is the newest class of corvettes being built for the Russian Navy. Designed by the Almaz Central Marine Design Bureau, subsequent vessels were built to an improved design (Project 20381), incorporating the Poliment-Redut SAM system. The ship full displacement and dimensions are large for a corvette, thus it is designated as a frigate by NATO. The Steregushchiy class has been further developed into the (Project 20385) and Project 20386 subclasses. The export variant is known as Project 20382 "Tigr".


Předehra.

Zhoršující se vztahy mezi Rakouským císařstvím a Pruským královstvím směřovaly k válce. Mladé Italské království se rozhodlo využít případného konfliktu k útoku na Rakousko. Italové si dělali nárok rakouská území Benátsko, Tridentsko, Jižní Tyrolsko, Terst a Dalmácii. 8. dubna 1866 podepsala Itálie a Prusko vojenský pakt. Ovšem už v březnu nařídil král Viktor Emanuel II. v Itálii skrytou mobilizaci. V květnu a začátkem června probíhaly přípravy plánů pro nadcházející tažení. Plánování se účastnili i pruští vojenští poradci, kteří měli dohlédnout na synchronizaci akcí na severním a jižním bojišti. Rakousko si dobře uvědomovalo reálnou hrozbu boje na dvou frontách a pokusilo se tomu zabránit. 12. června podepsali ve Vídni zmocněnci císaře Františka Josefa I. a císaře Napoleona III. dohodu, podle které předá Rakousko Benátsko do správy Francie a Napoleon III. je následně postoupí Itálii. Rakousko doufalo, že tímto krokem učiní italskou účast ve válce zbytečnou. Ovšem Itálie se nehodlala spokojit se ziskem „pouhého“ Benátska a navíc považovala válku s Rakouskem za věc osobní cti.

Přípravy.

Italské.

Italskému velení se v nabízely dvě možnosti jak zaútočit a Italové si poněkud nešťastně vybrali obě. Jejich armáda o celkové síle asi 220 000 mužů byla rozdělena na dvě samostatná vojska. První tzv. Mincijskou armádu vedl náčelník generálního štábu Alfonso Ferraro La Marmora. Měla asi 120 000 mužů a doprovázel ji král Victor Emanuel II.. Plán pro nasazení počítal s jejím soustředěním v oblasti Piacenza, Cremona, Lodi. Skládala se ze tří armádních sborů ("I.", "II." a "III.") a Řadové jezdecké divize. Byl jí přisouzen hlavní operační směr, kdy měla překročit řeku Mincio, vstoupit do rakouského pevnostního čtyřúhelníku (Quadrilatero) a někde na řece Adiži svést bitvu s rakouskou Jižní armádou. Zbytek italských sil byl soustředěn v samostatném Cialdiniho "IV. sboru", který byl soustředěn v prostoru Bologna - Ferrara a měl po zahájení nepřátelství překročit dolní tok Pádu, obejít zleva rakouské pevnosti a přerušit spojení Rakušanů s Tyrolskem. Rozdělení armády a vytyčení dvou rozdílných směrů patrně pramenilo ze vzájemné nevraživosti velících italských generálů. U pruských poradců byla tato strategie vnímána se silnými rozpaky.  20. června bylo Rakušanům doručeno vyhlášení války (respektive vypovězení příměří, protože po válce 1859 nebyla podepsána mírová smlouva) s tím, že nepřátelství vypukne za tři dny. 23. června ráno začaly italské sbory hlavní armády překračovat řeku Mincio.

Rakouské.

Rakouská strana shromáždila v Benátsku asi 75 000 mužů rozdělených do tří armádních sborů ("V.", "VII." a "IX."). Císařská dvorní rada počítala s tím, že Jižní armáda zaujme obranu v pevnostním čtyřúhelníku a bude blokovat postup Italů na Tyrolsko. Do čela armády byl postaven arcivévoda Albrecht a jako náčelník štábu mu byl přidělen generálmajor Franz von John. Tato dvojice rychle opustila defenzivní strategii a naopak se rozhodla při prvním pohybu italských vojsk zaútočit. Albrecht vycházel ze zpráv svých agentů a správně předpokládal, že úder provede Mincijská armáda a svoji strategii tomu přizpůsobil.  Už 14. června se Jižní armáda soustředila za řekou Adiží, což Italy jenom utvrdilo v tom, že protivník vyklízí prostor mezi řekami Mincio a Adiže. Ovšem ústup za Adiži byl jenom klamným manévrem. Ihned po vyhlášení nepřátelství byly rakouským sborovým velitelům vydány rozkazy k pochodu na budoucí bojiště. Albrechtův plán počítal s tím, že 22. června vyrazí celá armáda na pochod, projde Veronou, 23. června zaujme postavení severně od Italů překračujících řeku Mincio a 24. června jim vpadne do levého boku. Utajený přesun se i přes úmorné vedro italského léta zdařil až překvapivě snadno a většina jednotek Jižní armády dosáhla nástupního prostoru pro bitvu už 23. června dopoledne.

Bitva.

Italské jednotky začaly překračovat Mincio už 23. června a za rozbřesku příštího dne v něm pokračovaly. Sestava byla zleva doprava následující: "I. sbor" generála Duranda (pěší divize 1, 2, 3 a 5), "II. sbor" generála Cuchiariho (pěší divize 4, 6, 10 a 19) a "III. sbor" generála Della Rocca (pěší divize 7, 8, 9 a 16 a Řadová jezdecká divize). Přechod probíhal v pohodové náladě, protože si italské velení stále nedokázalo představit, že by se někde poblíž nacházel nepřítel, navíc chystající se zaútočit.  Rakouská vojska soustředěná paralelně s Italy s mírně přesahujícím pravým křídlem byla připravena zaútočit podle arcivévodova plánu. Ten spočíval v tom, že ve středu jeho sestavy stojící "VII. sbor" podmaršálka Maročiče na sebe bude vázat střed italské sestavy, vlevo od něj stojící "IX. sbor" podmašálka Hartunga bude na začátku bitvy v záloze a posléze se stane čepem kolem kterého se bude točit rakouská sestava. Úplně na levém křídle se nacházelo rakouské Záložní jezdectvo, které mělo znepokojovat italský "III. sbor" a snažit se ho vylákat co možná nejdále na východ. K rozhodujícímu útoku byl určen "V. sbor" generála Rodicha a Záložní pěší divize generála Rupprechta na pravém křídle. "V. sbor" měl napadnout italské levé křídlo a zároveň měla Záložní pěší divize zaútočit přímo na jih mezi italský "I. sbor" a Mincio a ovládnout strategické mosty přes řeku. V tu chvíli by byla italská armáda zbavena možnosti ústupu a následný pohyb rakouské sestavy se Záložní pěší divizí na řece Mincio a čepem otáčení u "IX. sboru" by ji tlačil na východ a po částech ničil.

Jezdecký útok.

Bitva začala ve čtvrt na osm a to na místě, kde to arcivévoda rozhodně nečekal a hlavně nechtěl. Italský "III. sbor" přešel po půlnoci řeku Mincio a bez obtíží obsadil vesnici Villafranca. Dále kupředu poslal generál Della Rocca jen pár eskadron jezdeckého pluku Alessandria. Italští jezdci brzy narazili na předvoj rakouského Záložního jezdectva plukovníka Pulzeho. Jezdecké šarvátky se vyvíjely lépe pro Rakušany, ale Italové vždy dokázali ustoupit pod ochranu pěších divizí a dělostřelectva, což rakouské jezdce značně iritovalo. Když pak dal plukovník Pulz rozkaz plukovníku Rodakowskému, aby s jednou eskadronou hulánského pluku Trani č. 13 provedl průzkum, stalo se to čím bylo rakouské jezdectvo proslulé. Rodakowski seřadil celý pluk a vedl ho do útoku přímo na nejbližší čtverec italské pěchoty z brigády Parma. Útokem hulánů se nechal strhnout i císařův husarský pluk č. 1. a vyrazil také. Jezdcům se ve vražedné palbě podařilo rozbít několik čtverců 16. divize korunního prince Umberta a na několika místech proniknout až do italského týlu, kde vyvolali paniku. Následně se museli stáhnout a znovu projet mezi italskou pěchotou. Tento sebevražedný a zcela nesmyslný útok přežilo necelých 200 z 550 jezdců pluku Trani.

Boje u Oliosi.

Během jezdeckých bojů na levém křídle se rozhořel i netrpělivě očekávaný boj na opačné straně bojiště. Jednotky "V. sboru" a Záložní pěší divize konečně dorazily do výchozích prostor a zahájily svůj pokus odříznout Italy od možnosti ústupu. Ovšem brzy po zahájení útoku nastaly komplikace. Ukázalo se, že rakouská Záložní pěší divize je pro splnění svého úkolu příliš slabá, a to jak početně, tak kvalitou. Divize byla postavena narychlo a ne zrovna z prvořadých jednotek (pěší pluky Hohenlohe č. 17 a Degenfeld č. 36, hraničářský pluk Deutche-Banat, doplňovací prapory pluků IR 7 a IR 76 a myslivecké prapory č. 36 a 37). Při postupu k jihu narazila divize u vesnice Oliosi na postupující jednotky italského "I. sboru". Rozhořel se poněkud chaotický střetný boj, ve kterém se rychle projevila početní převaha Italů, navíc neustále posilovaných novými silami přicházejícími přes řeku. Jednalo se především o jednotky 5. divize generála Sirtoriho. Rakouská brigáda Benko byla rychle přečíslena a zatlačena až na hřeben hory Monte Cricol, kde se musela bránit zuřivým útokům jak jednotek 5. divize, tak časem i brigád Pisa a Forli od 1. divize.  Veliteli "V. sboru" generálu Rodichovi, jehož jednotky zatím do boje příliš nezasáhly, začalo být jasné, že se u jeho souseda bitva na pravé straně nevyvíjí dobře. Pochopil, že Rupprechtova divize, místo aby postupovala na mosty přes Mincio, ustupuje. Rodich neváhal ani okamžik, brigádu Mörig si ponechal v záloze a zbylé dvě brigády vyslal na sever do pravého boku útočících Italů. V několik hodin trvajících krvavých bojích se jednotkám brigády Piret podařilo dobýt strategickou ves Oliosi. Když potom Bauerova brigáda odrazila na výšinách Feniletta protiútok brigád Brescia a Valtellina od 5. divize, byla situace na rakouském pravém křídle zachráněna. Minula bezprostřední hrozba, že bude Záložní pěší divize na Monte Cricol obklíčena, ale na nějaký její ofenzivní postup už nemohlo být ani pomyšlení.

Custoza.

V době, kdy Záložní pěší divize bojovala o přežití na Monte Cricol, stál celý střed rakouské sestavy v klidu v okolí osady Sommacampagna. "VII." a "IX. sbor" čekaly, až se Záložní pěší divize probije k Minciu a začne celý plánovaný pohyb rakouské sestavy na jihovýchod. V té době italský vrchní velitel La Marmora, překvapený tím, že obě jeho křídla narazila na nepřítele, přikázal granátnickým brigádám Brignoneho 3. divize obsadit výšiny nad Custozou a zajistit tak spojení mezi "I. sborem" vlevo a "III. sborem" vpravo. Podle tohoto rozkazu začali sardinští granátníci generála di Treville a lombardští granátníci prince Amadea obsazovat Monte Croce a Monte Torre. Tento pohyb zneklidnil podmaršálka Hartunga natolik, že neváhal porušit arcivévodovy rozkazy a na vlastní odpovědnost vyslal brigády Wecbeker a Böcker ze svého "IX. sboru" proti granátníkům. V těžkém terénu na úpatí Monte Croce a Torre se tak rozhořel urputný zápas, ve kterém měli navrch italští granátníci. Vojáci "IX. sboru" je nebyli schopni vytlačit z jejich obranných pozic a když už se tak stalo, byli granátníci připraveni dobýt ztracený prostor nazpět bodákovou ztečí.  Když dal podmašálek Hartung rozkaz k útoku svého sboru, stála severně od něj na Monte Godi jedna brigáda detašovaná od "VII. sboru". Její velitel generál Scudier pochopil, že "IX. sbor" začíná útočit na Monte Croce a považoval za svoji povinnost postoupit vpřed a tím jednak podpořit jeho útok a jednak vykrýt jeho obnažený týl. Sotva ale jeho jednotky postoupily dál na západ na Monte Molimenti pochopil, že narazil na díru v italské obraně. Nezaváhal ani okamžik a hnal svoje muže stále dál přes řídkou clonu italských jednotek. Rakušané prorazili na Monte Arabica, na strmých svazích Monte Belvedere pobrali více než 350 zajatců a nakonec dvě roty pěšího pluku korunního prince Rudolfa vytlačily po tvrdém boji italské jednotky z Custozy a ves obsadily. Scudier se tak dostal hluboko do sestavy nepřítele a ovládl klíčové postavení celého bojiště. To už se ovšem kolem Custozy stahovaly italské posily. Odloučené jednotky sardinských a lombardských granátníků, zálohy Della Roccova "III. sboru" a 9. divize, kterou tam poslal osobně král. Generál Scudier naznal, že proti takové přesile nemá šanci vesnici udržet, navíc do jeho mužů neustále bily baterie z Monte Torre, a proto se rozhodl ustoupit bez boje. Přes Monte Molimenty se brigáda vrátila tam, odkud vyšla.

Rozuzlení.

Kolem poledního se bitva vyvíjela jednoznačně lépe pro Italy. Generál Durando zastavil útočící rakouské pravé křídlo a zahnal ho do defenzivy. Granátníci úspěšně drželi Monte Croce i Toree a strategická Custoza byla dobyta zpět 9. divizí. Z Della Roccova "III. sboru" zatím do bojů zasáhla jen část jednotek a čerstvý "II. sbor" teprve překračoval řeku. V tu chvíli ale prokázal arcivévoda Albrecht nebývalou pružnost. Po konzultaci s Rodichem pochopil, že pravé křídlo nemá dost sil rozhodnout bitvu, opustil tedy nerealizovatelný plán a rozhodl se pro jiný. Cílem už nebylo italskou sestavu obejít, ale rozštípnout vedví. Vyčerpaní vojáci Záložní pěší divize a brigády Piret se vrhli do dalšího útoku, ale tentokrát jen proto aby umožnili "V. sboru" odpoutat se od nepřítele. Generál Rodich přeskupil svoje brigády do útočných kolon, ale tentokrát s nimi nevyrazil na západ k Minciu, ale na jih k výšinám Santa Lucia a Monte Belvedere nad Custozou. Generál Hartung dostal rozkaz aby se dál snažil dobýt Monte Croce a Monte Torre.  Ve stejnou dobu vyrazila spojka i k podmaršálkovi Maročičovi s rozkazem, aby do útoku na Custozu nasadil i poslední rakouské zálohy – brigády Töply a Welserheimb svého "VII. sboru". Tento rozkaz byl prakticky zbytečný, protože podmaršálek, sotva zpozoroval, že "V. sbor" mění směr útoku a řadí se proti Santa Lucii, pochopil kolik uhodilo a na vlastní odpovědnost nechal své brigády zaútočit směrem na Custozu. Když posel s rozkazem od arcivévody dorazil, útočily už Maročičovy jednotky na svahy Monte Arabica. Jednotky 9. italské divize, a to především 35. a 51 pluk a 34. pluk bersaglierů na Monte Belvedere, kladly statečný odpor, ale po celodenním boji už byli Italové vyčerpaní a náraz čerstvých Maročičových sil nevydrželi. Rakušané ovládli výšiny a po krátkém odpočinku, kolem půl páté, mohl začít společný útok "V." a "VII. sboru" přímo proti Custoze. Italové se ve vesnici drželi statečně, ale když se v jejich týle objevil III. prapor pluku arcivévody Leopolda od "V. sboru" (který zabloudil během útoku na Monte Belvedere a teď šel za hlasem děl) rozhodli se zahájit ústup za řeku Mincio.

Po bitvě.

Jakmile se zhroutil italský střed, začalo kvapně ustupovat i levé křídlo a zanedlouho zahájil ústup za Mincio i "III. sbor" od Villafranky. Arcivévoda Albrecht původně uvažoval o pronásledování Italů, ale po konzultaci se sborovými veliteli od toho upustil, protože rakouští vojáci byli po celodenní bitvě v úmorném vedru zcela vyčerpaní. Navíc arcivévoda nechtěl dál riskovat svoje síly, protože správně předpokládal, že jich bude zapotřebí proti Prusku.  Italské velení konsternované nenadálou porážkou ustoupilo až za hranice Benátska. La Marmora k sobě povolal od Pádu Cialdiniho sbor, ale přistoupit k jakékoliv ofenzivní akci se už neodvážil. Italská armáda postoupila do Benátska až poté, co se 5. července v pařížském "Le Moniteur" objevila zpráva, že František Josef I. podstoupil Benátsko Napoleonovi III. Ve stejnou dobu obdržel arcivévoda Albrecht zprávu o porážce rakouské armády u Hradce Králové a nikým neobtěžován zahájil přesun dvou svých sborů na obranu Vídně. V Itálii, tak zůstal pouze "VII. sbor", aby zabránil případnému postupu Italské armády do jižního Tyrolska.

Bitva u Custozy byla rozhodující pozemní střetnutí Třetí italské války za nezávislost. 24. června 1866 v pahorkatině u severoitalské Custozy porazila rakouská Jižní armáda arcivévody Albrechta Rakousko-Těšínského italskou Mincijskou armádu, které velel generál Alfonso Ferrero La Marmora.

The Battle of Custoza took place on the 24 June 1866 during the Third Italian War of Independence in the Italian unification process.


Biografie.

Narodila se jako nejmladší ze všech dětí Manuela I. z jeho třetího manželství se španělskou infantkou Eleonorou Habsburskou. Byla pověstná mimořádnou krásou, "umocněnou bělostí pleti a nebeskou modří očí"; to byly typické znaky členů rodu Trastámarů, potomků Petra I. Kastilského.  Vyrůstala bez otce, který zemřel půl roku po jejím narození (13. prosince 1521), i bez matky, která byla figurkou politických zájmů svého bratra Karla I. Španělského. Ten Eleonoru po smrti Manuela I. přiměl opustit portugalský dvůr a v roce 1530 po uzavření míru v Cambrai provdat se za francouzského krále Františka I., třebaže na francouzském dvoře nesehrála žádnou důležitou roli a neměla žádný vliv. V roce 1547 znovu ovdověla. Po dlouhá léta se Eleonora snažila (za pomoci svého bratra Karla) získat svolení portugalského krále (Manuelova syna Jana III.) k tomu, aby Marie žila s ní, ten ale vydal souhlas teprve v roce 1555. Doba odloučení však byla příliš dlouhá - když se po Eleonořině návratu do Španělska v roce 1557 matka s dcerou ve španělském Badajozu konečně setkaly, Marie odmítla žít s matkou a po třech týdnech se vrátila do Portugalska. Pro Eleonoru to byla velká rána, která zřejmě uspíšila její smrt; zemřela při návratu z Badajozu 25. února 1558.  Marie se měla stát manželkou svého bratrance Filipa, pozdějšího španělského krále Filipa II. Když jednání o svatbě byla téměř před uzavřením smlouvy, zemřel anglický král Eduard VI. a Filip uzavřel manželství s jeho starší nevlastní sestrou a následnicí Marií Tudorovnou.  Třebaže byla jednou z nejbohatších a nejvíce žádoucích princezen Evropy té doby, zemřela Marie v Lisabonu 10. října roku 1577 neprovdána a tedy i bezdětná. Pohřbena byla v chrámu Panny Marie v Carnide v Lisabonu, který pomohla obnovit.

Odkaz.

Marie byla velmi vzdělaná a podporovala vydatně umění a vědy, což jí umožňoval velký majetek, jenž zdědila po matce. Od roku 1557 financovala opravy starého kostela Panny Marie v Carnide v Lisabonu. Práce byly skončeny v roce 1594.  Vyobrazení infantky Marie bylo použito na portugalské bankovce v hodnotě padesáti escudo.

Marie Portugalská, vévodkyně z Viseu, také María de Avis (8. června 1521 – 10. října 1577, Lisabon) byla jako dcera portugalského krále Manuela I. portugalská infantka a vévodkyně z Viseu.

Maria of Portugal, Duchess of Viseu (18 June 1521 – 10 October 1577 in Lisbon; ) was an Infanta of Portugal, the only daughter of King Manuel I of Portugal and Eleanor of Austria. A noted patron of the arts, Maria's personal wealth rivaled that of the king, her brother (John III of Portugal), making her the richest woman in Portugal and one of the richest in Europe.


GAZ-21 "Volga".

Prvním modelem s názvem "Volha" byl GAZ-21 "Volga". Začal se vyrábět koncem roku 1956 v závodě v sovětském městě Gorkij a jeho produkce byla ukončena až v roce 1970. Během této doby prošel model několika úpravami konstrukce, karoserie i vnitřního vybavení. Za 14 let bylo celkem vyrobeno téměř 639 tisíc kusů těchto automobilů. Sovětští designéři v tomto modelu spojili evropskou a americkou konstrukční školu, což oceňovali mnozí odborníci. Např. britský časopis "The Autocar" v roce 1960 po testování Volhy GAZ-21K popsal tento vůz jako čistě sovětský originál, který je stylovou směsí současných amerických a evropských vlivů ( ""... the Volga is entirely of Russian origin... styling of the Volga is a blend of recent American and European influences...""). Šlo o jeden z prvních sovětských automobilů masově vyvážených do zahraničí. V r. 1958 získala Volga GAZ-21 spolu s dalším automobilem GAZ-13 cenu Grand Prix na výstavě Expo v Bruselu. Dodnes patří mezi legendy sovětských automobilů uznávané nejen v Rusku, ale i ve světě.  Maximální rychlost Volhy GAZ-21 byla 130 km/h, rychlost z nuly na 100 km/h dosáhla za 34 sekund. Kromě standardního provedení se vyráběly i modifikace.

Použití.

Jen menší část produkce se užívala jako soukromé osobní vozy, většina sloužila v mnoha podnicích a státních organizacích. Velká část produkce byla vyrobena jako "vozidla taxislužby", která se používala především v největších městech SSSR - Moskva, Leningrad, Kyjev.. Volhy se však často užívaly jako vozidla taxislužby i v zahraničí. Kromě "socialistického bloku" velké množství těchto vozidel jezdilo v Řecku, Nizozemsku, Belgii, Finsku i Norsku. Podle údajů stránky home.no byla v Norsku koncem 50. a v první polovině 60. let 20. století Volha absolutním lídrem na trhu automobilů pro taxislužby, dokonce v roce 1958 byl každý čtvrtý taxík v Norsku právě Volha. Sovětský výrobce však nedokázal udržet krok s modernizačními trendy a stoupajícími nároky "západního světa" a své pozice v západní Evropě přenechal svým západním konkurentům.  Volhy patřily i do autoparku silových resortů SSSR - milice, dopravní policie, KGB a podobně.

Volga Jurije Gagarina.

První člověk ve vesmíru, sovětský kosmonaut Jurij Gagarin, dostal své první auto jako dar od vlády Sovětského svazu v roce 1961. Byla to Volga GAZ-21 (typ 3) černé barvy s modrým interiérem a evidenčním číslem "78-78 MOD".

GAZ-24 "Volha".

Úspěšná Volga GAZ-21 začala již počátkem šedesátých let 20. století zastarávat. Design byl nemoderní a technické parametry nedostatečné. Pod vedením hlavního konstruktéra A. M. Nevzorova a designérů L. I. Cikolenka a N. I. Kirejeva vznikl nový model, který měl být náhradou za Volhu GAZ-21. GAZ-24 "Volga" byl nový model osobního automobilu vyšší střední třídy; v SSSR se toto auto s oblibou označovalo přezdívkou "Dvadcaťčetvjorka" (podle čísla modelu). Volga GAZ-24 se vyznačovala čistotou forem, velikostí, prostorností, byla znakem prestiže. Masová výroba tohoto modelu byla spuštěna v roce 1970 a ukončena v roce 1986. Po výrazné modifikaci, která se promítla do modelu GAZ-24-10 "Volga" byla výroba definitivně ukončena v roce 1992. Volga GAZ-24 je jedním z nejdéle vyráběných aut v socialistickém bloku.  I tento model získal při svém uvedení několik mezinárodních ocenění, vzpomeňme zlaté medaile na mezinárodních veletrzích v Plovdivu (r. 1969) a v Lipsku (r. 1970).  Volha GAZ-24 měla motor o výkonu 98 koní, maximální rychlost 140 km/h a zrychlení z nuly na 100 km/h dosáhla za 23 sekund. Ve srovnání s předchozí Volhou byla nejpodstatnějším technickým vylepšením čtyřstupňová plně synchronizovaná převodovka.

Modifikace.

Volga GAZ-24 byla v průběhu let vyráběna v různých modifikacích, které se od sebe odlišovaly některými technickými parametry, nebo celkovou úpravou vzezření. Stručný přehled a charakteristika jednotlivých modifikací:

GAZ-3102 "Volga".

V pořadí dalším modelem fabriky GAZ s názvem "Volha" byl model GAZ 3102 "Volha", který se vyráběl od r. 1982 do r. 2009. Tento model odrážel potřebu modernizovat v sedmdesátých letech pomalu překonanou Volhu GAZ-24.

GAZ-3105 "Volga".

GAZ 3105 "Volga" byl vyráběn v malé sérii jako automobil pro reprezentační účely představitelů státu a Komunistické strany Sovětského svazu.

Volga Siber.

Posledním modelem s názvem Volha byla Volga Siber, která byla veřejnosti oficiálně představena 29. srpna 2007 na autosalonu "Interavto-2007" v Moskvě. Šlo o osobní automobil střední třídy s karoserií typu sedan. Výroba byla koncem roku 2010 kvůli slabému prodeji ukončena.

Volga () byla značka automobilů vyráběna ruskou (dříve sovětskou) firmou GAZ. Název je odvozen od ruské řeky Volga. Pod značkou "Volga" bylo vyrobeno několik modelů. Posledním modelem Volgy byla "Volga - Siber" představena 29. srpna 2007 na autosalonu "Interavto-2007" v Moskvě. Výroba skočila v roce 2010

Volga () is an Executive car that originated in the Soviet Union to replace the venerated GAZ Pobeda in 1956. Their role in serving the Soviet nomenklatura made them a contemporary cultural icon. Several generations of the car have been produced.


Historie.

Alberto Korda 5. března 1960 fotografoval pro kubánské noviny "Revolución" v kubánském hlavním městě Havana během shromáždění na poctu obětí sabotáže způsobené výbuchem lodi "La Coubre", při kterém zahynula stovka Kubánců. Che Guevarovi bylo v době fotografování 31 let a shromáždění se zúčastnil i s Fidelem Castrem. Snímek zachycuje charismatickou tvář Che Guevary v černém baretu s pěticípou hvězdou. Díky této fotografii se kontroverzní osobnost tohoto lídra stala koncem 60. let 20. století kulturní ikonou.  Korda prohlásil, že se během snímání soustředil na Guevarův výraz obličeje, který byl v té chvíli podle jeho názoru vyobrazením jeho absolutní nesmiřitelnosti i zlosti a bolesti. Po letech Korda připustil, že fotografie zobrazuje Che Guevaru jako odhodlaného a stoického člověka.  Obraz je přirozený, nestrojený a srozumitelný pro širokou veřejnost a podle vyjádření institutu na vysoké umělecké škole v Marylandu je jedním ze symbolů 20. století a zároveň nejslavnější a nejznámější fotografií světa. Z této fotografie vznikl nespočet výtvarně zpracovaných verzí: vznikly z ní malby, plakáty, výšivky, aplikace na hedvábí, je běžným motivem pro tetování, podle této fotografie vznikla sochařská díla, tato fotografie byla reprodukována snad na každém povrchu jaký si lze představit. Podle vyjádření muzea "Victoria and Albert Museum" v Anglii je tato fotografie nejreprodukovanějším fotografickým dílem na světě. Jonathan Green z Kalifornského muzea fotografie poznamenal, že „Kordův obrázek je vnímaný v národech různých jazyků po celém světě jako alfanumerický symbol, či hieroglyf. Záhadně se objevuje vždy, když někde vznikne konflikt. Z historie umění se jednoznačně nic jiného neidentifikuje podobným způsobem.“  Kultovní obraz Che Guevary se stal celosvětovým symbolem revoluce a povstání. Korda za své fotografie nikdy nedostal žádné licenční poplatky, protože Castro neuznával Bernskou úmluvu o ochraně literárních a uměleckých děl. Fotografie Che Guevary je jednou z nejčastěji reprodukovaných v historii. V roce 2000 Korda zažaloval společnost Smirnoff za použití jeho obrázku v inzerátu. V komentáři řekl: "„Jako zastánce ideálů, pro které Che Guevara zemřel, nejsem proti jeho šíření těmi, kteří chtějí propagovat památku a příčiny sociální spravedlnosti na celém světě, ale jsem kategoricky proti zneužívání obrazu Che k propagaci produktů, jako jsou alkohol, nebo pro jakýkoliv účel ponižující pověst Che“." Jeho mimosoudní vyrovnání 50 000 amerických dolarů bylo věnováno na kubánské zdravotnictví. Korda řekl: "„Kdyby byl Che ještě naživu, udělal by jistě totéž.“"

Inspirace.

Historie obrázku a jeho celosvětový vliv se také v tomto století stal inspirací několika dokumentů současnosti jako je například film "Chevolution" ("Chevoluce", režie Trisha Ziff) z roku 2008, nebo kniha "Che's Afterlife: The Legacy of an Image" (autor: Michael Casey, 2009).

Guerrillero Heroico (česky Hrdinný partyzán) je fotografie, která je nejznámějším portrétem původně argentinského lékaře a marxistického revolucionáře Ernesta (Che) Guevary. Autorem snímku je kubánský fotograf Alberto Korda.

Guerrillero Heroico () is an iconic photograph of Marxist revolutionary Che Guevara taken by Alberto Korda. It was captured on March 5, 1960, in Havana, Cuba, at a memorial service for victims of the "La Coubre" explosion. By the end of the 1960s, the image, in conjunction with Guevara's subsequent actions and eventual execution, helped solidify the leader as a cultural icon. Korda has said that at the moment he shot the picture, he was drawn to Guevara's facial expression, which showed "absolute implacability" as well as anger and pain. Years later, Korda would say that the photograph showed Che's firm and stoic character. Guevara was 31 years old at the time the photograph was taken.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce necelých 800 metrů, vně severozápadního okraje Starého Města. Na západě s ní sousedí čtvrť Nachalat Šiv'a, na severu Me'a Še'arim, na východě Musrara. Leží nedaleko dotyku se Zelenou linií, která do roku 1967 rozdělovala Jeruzalém. Přibližně v trase Zelené linie probíhá silnice číslo 60 ("Sderot Chejim ha-Handasa"). V roce 2011 byla podél ní na jižním okraji čtvrti dobudována tramvajová trať Populace čtvrti je židovská.

Dějiny.

Byla postavena v letech 1860–1864 jako komplex pro ruské pravoslavné poutníky, kteří tehdy byli v Jeruzalému početnější než zástupci jiných křesťanských církví. Před rokem 1914 jich sem v průměru ročně dorazilo 14 000. Veškerý stavební materiál včetně zařízení vnitřních prostor byl dovezen z Ruska lodní přepravní firmou, založenou speciálně pro tento účel. Iniciátorem výstavby byla "Imperiální pravoslavná palestinská společnost" se sídlem v Petrohradu. Projekt komplexu vypracoval architekt Martin Ivanovič Eppinger. Slohově je odvozen od ruských a byzantských vzorů. Sestával z katedrály Svaté Trojice, rezidencí pro pravoslavné misionáře, nemocnice, ubytoven pro poutníky s 2000 lůžky. V roce 1889 byl dokončen "Sergejův imperiální hospic" s 25 luxusními pokoji pro ubytování šlechty. Kromě toho se v komplexu nacházely stáje, skladiště, drůbeží farma, studny a prádelna.  Během mandátní Palestiny zde sídlily britské správní úřady. V jedné z budov ale až do roku 1967 působila ruská pravoslavná misijní služba. Britové zde koncem 40. let 20. století vytvořili opevněný okrsek nazývaný neformálně Bevingrad (podle tehdejšího britského premiéra Ernesta Bevina). Během války za nezávislost v roce 1948 zde probíhaly těžké boje. Izraelci areál ovládli v rámci Operace Kilšon. Díky pevnosti zdejších staveb, ale komplex přežil i těžké ostřelování. V 60. letech 20. století komplex vykoupila izraelská vláda a sídlily tu některé centrální úřady jako ministerstvo zemědělství nebo soudní instituce.

Ruský dvůr (: Русское подворье, : מגרש הרוסים – "Migraš ha-Rusim", : المسكوبية, "al-Muskubija", : Russian Compound) je městská čtvrť v centrální části Jeruzaléma v Izraeli.

The Russian Compound (, "Migraš ha-Rusim",, "al-Muskubīya") is one of the oldest districts in central Jerusalem, featuring a large Russian Orthodox church and several former pilgrim hostels, some of which are used as Israeli government buildings (such as the Moscovia Detention Centre) and for the Museum of Underground Prisoners. The compound was built between 1860 and 1890, with the addition in 1903 of the Nikolai Pilgrims Hospice. It was one of the first structures to be built outside the Old City of Jerusalem, the others being Kerem Avraham, the Schneller Orphanage, Bishop Gobat school and the Mishkenot Sha'ananim,


Životopis.

Jeho bratr je režisér Stéphane Clavier. Mezi jeho dobré přátele patří bývalý francouzský prezident Nicolas Sarkozy, se kterým se poznal na střední škole. S herečkou Marie-Anne Chazel má dceru Margot, narozenou v roce 1983.  Svou kariéru začal v komediální divadelní skupině Splendid, kde vystupoval i jeho strýc Yves Rousset-Rouard. Spolu se skupinou se objevil i v mnoha filmech, například v "Dovolené po francouzsku" nebo v "Le Père Noël est une ordure", kde hrál roli depresivního transvestity Katiy. Do vědomí široké veřejnosti se dostal v roce 1993 dvojrolí ve snímku "Návštěvníci".  Stal se hercem, u něhož již samotné jméno stačí k tomu, aby se vědělo, že jde o značku úspěchu. Mezi jeho další úspěšné filmy patří například "Strážní andělé", "", "", "Asterix a Obelix", "", "Bídníci" a "Napoleon".  Ve své rozmanité kariéře hrál v komediálních duech, nejčastěji s dvěma herci. První z nich je Jean Reno, se kterým se objevil například ve filmech Operace Corned-Beef, trilogii "Návštěvníci", "Korsický případ" a "On ne choisit pas sa famille". Druhým je Gérard Depardieu, který byl jeho společníkem ve filmu "Strážní andělé" a v prvních dvou filmech série "Asterix a Obelix".  Clavier je také producentem, má svou společnost Ouille Productions, která je pojmenovaná po jeho nejznámější roli.  V roce 2006 byl zrušen projekt "Astérix et Obélix en Hispanie", a tak Clavier obnovil postavy z komedie "Dovolená po francouzsku" a vzniklo již třetí pokračování s názvem "Dovolená po francouzsku 3". Následně v roce 2008 bylo zahájeno natáčení třetího filmového zpracování o Asterixovi a Obelixovi, pod názvem "Asterix a Olympijské hry", ovšem neměl nic společného s dříve zrušeným projektem. Gérard Depardieu v roli Obelixe zůstal, ale Clavier odmítl opakovat roli Asterixe a jeho roli později ztvárnil Clovis Cornillac.  V roce 2014 hrál hlavní roli ve velice úspěšné komedii s názvem "Co jsme komu udělali?", která ve Francii trhala rekordy na pokladnách kin. V roce 2019 si tuto roli zopakoval v pokračování filmu, s názvem "Co jsme komu zase udělali?".

Ocenění.

Dne 21. května 2008 získal Řád čestné legie.

Christian Jean-Marie Clavier (* 6. května 1952, Paříž) je francouzský herec. Je obsazován převážně do komediálních rolí. Známým se stal v roce 1993 po natočení filmu Návštěvníci. Výrazná byla i jeho role "Asterixe" ve filmech Asterix a Obelix a.

Christian Jean-Marie Clavier (; born 6 May 1952) is a French actor, screenwriter, film producer and director. He became widely popular after starring in two hit comedy series: Patrice Leconte's "Les Bronzés" and "Les Visiteurs" directed by Jean-Marie Poiré. He furthered his popularity by taking a role of Asterix in the screen adaptations of the comic books by Albert Uderzo and René Goscinny.


Biografie.

Narodil se v Bratislavě v Československu a bar micva podstoupil v koncentračním táboře Bergen-Belsen. Po druhé světové válce emigroval roku 1945 do britské mandátní Palestiny. Vystudoval právo na Londýnské univerzitě a v roce 1965 začal přednášet na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Po zahájení akademické kariéry působil jako hostující profesor na řadě amerických právnických školách. V roce 1968 se stal odborným asistentem UNESCO (UNESCO Fellow) na univerzitě v Sydney. Téhož roku se stal členem právní rady OSN. V roce 1973 byl součástí izraelské delegace na 3. Konferenci OSN o námořním právu. O tři roky později byl členem izraelské delegace při 31. zasedání Valného shromáždění OSN. V letech 1978 až 1984 pak působil jako stálý izraelský zástupce při OSN.  Z pozice stálého zástupce při OSN byl Blum k této organizaci často kritický a například prohlásil, že se z OSN, která by měla podporovat mír „stala aréna násilné rétoriky, která rozdmíchává plameny blízkovýchodního konfliktu.“ Americký deník "The New York Times" jej dále cituje: „Podstata blízkovýchodního konfliktu vždy byla a je přetrvávající nepřátelství arabských států proti židovskému národnímu obrození.“ Během svého působení v této funkci též podle titulku stejného deníku „vyhuboval“ skupině 133 amerických židovských studentů práva, kteří protestovali proti izraelské invazi do Libanonu a proti židovskému osadnictví na Západním břehu a v Pásmu Gazy. Ve své reakci zpochybnil jak faktografickou, tak morální pozici názoru studentů, když mimo jiné prohlásil, že studenti „nemají sebemenší náznak ochoty nést jakékoli osobní důsledky své povýšenosti a náhodných rad.“  Blum byl rovněž členem izraelského vyjednávacího týmu, který dojednal mírovou smlouvu s Egyptem.

Jehuda Cvi Blum (: יהודה צבי בלום, narozený 1932) je izraelský profesor práva a diplomat. V letech 1978 až 1984 působil jako izraelský stálý zástupce při Organizaci spojených národů (OSN)

Yehuda Zvi Blum (; born 2 October 1931) is an Israeli professor of law and diplomat. In 1978–1984, Blum served as Israel Ambassador to the United Nations.


Biografie.

Narodil se ve Lvovicích v Polsku (dnešní Rusko) a v pěti letech emigroval s rodinou do Charbinu v Mandžusku a následně do Šanghaje, kde se jeho rodina aktivní v oblasti mezinárodního obchodu. Vystudoval právo na Université l'Aurore v Šanghaji a poté pokračoval ve studiu na Harvard University, kde v roce 1948 získal magisterský titul v oboru mezinárodních vztahů. Následně podnikl aliju do Izraele, kde se v roce 1949 stal právním poradcem na ministerstvu zahraničních věcí. V roce 1953 stál v čele izraelské delegace, která dojednávala podmínky příměří s Egyptem, Jordánskem, Sýrií a Libanonem a tuto pozici zastával po dalších pět let.  V roce 1958 se stal členem izraelské delegace při Organizaci spojených národů. Následovaly velvyslanecké pozice v Brazílii (1960–1962) a v Sovětském svazu (1962–1965). Další dva roky působil v pozici náměstka generálního ředitele na ministerstvu zahraničních věcí a v roce 1968 se stal stálým zástupcem Izraele při OSN, kde působil až do roku 1975. V době jeho působení v této pozici byl Izrael napaden v jomkipurské válce (1973) a Tekoa při této příležitosti na půdě OSN pronášel tvrdé proslovy.  Po svém návratu do Izraele byl zvolen prezidentem Ben Gurionovy univerzity v Negevu, kterým byl až do roku 1981, kdy byl zvolen kancléřem univerzity. Tento post pak zastával až do své smrti v roce 1991. Poslední rok svého života žil v New Yorku, kde pracoval na rozvojových projektech univerzity. Zemřel na infarkt myokardu.  Byl ženatý a se svou ženou Rut (v letech 1984 až 1991 byla předsedkyní izraelské pobočky Mezinárodní ženské sionistické organizace) měli tři děti, dceru Michel a syny Gilada a Jorama. Mluvil plynně několika jazyky, včetně angličtiny, francouzštiny, hebrejštiny a ruštiny. Ve městě Beerševa je na jeho počest pojmenována jedna z ulic.  Tehdejší izraelský velvyslanec ve Spojených státech Zalman Šoval o něm po jeho smrti prohlásil: „Byl bezesporu jedním z našich nejskvělejších a nejenergetičtějších mluvčí v OSN a bude sloužit jako vzor pro mnoho našich velvyslanců ve stejných pozicích. Popíral stereotyp diplomata, který se vyhýbá projevu v běžném jazyce a konfrontaci kdykoli to je možné. Jeho styl projevu byl energetický, možná i agresivní.“

Josef Tekoa (: יוסף תקוע, rodným jménem Josef Tokc'inski, : יוסף טוקצ'ינסקי; žil 4. března 1925 – 14. dubna 1991) byl izraelský diplomat, který v letech 1968 až 1975 zastával post stálého zástupce Izraele při Organizaci spojených národů (OSN), a prezident a následně kancléř Ben Gurionovy univerzity v Negevu (1975–1981, respektive 1981–1991).

Yosef Tekoah (, 4 March 1925 – 14 April 1991) was a senior Israeli diplomat and the President of the Ben-Gurion University of the Negev (1975–1981). He was instrumental in the Israeli settlement in disputed DMZ territories with Syria, serving as one of David Ben-Gurion's favorite diplomats.


Předkolo.

" vyhrálo celkovým skóre 3:1 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 9:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 6:3 a postoupila do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:0 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 7:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 4:2 a postoupila do osmifinále."  "Skóre po dvou zápasech bylo 4:4, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " zvítězilo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do osmifinále"  " vyhrála celkovým skóre 7:0 a postoupila do osmifinále."

Osmifinále.

" vyhrálo celkovým skóre 2:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále." Bulgaria vs France  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do čtvrtfinále."  " vyhrál celkovým skóre 3:1 a postoupil do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do čtvrtfinále."

Čtvrtfinále.

"Skóre po dvou zápasech bylo 5:5, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 6:5 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 7:1 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 5:2 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrál celkovým skóre 4:2 a postoupil na závěrečný turnaj."

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 1964 probíhala od června 1962 do května 1964. Zúčastnilo se jí 29 fotbalových reprezentací, které se o čtyři místenky na závěrečném turnaji utkaly vyřazovacím systémem doma - venku.

The 1964 European Nations' Cup qualifying tournament was a football competition that was played from June 1962 to April 1964 to determine the four UEFA member men's national teams which would participate in the 1964 European Nations' Cup final tournament.


Příběh.

USS Enterprise D zachytí nouzové volání vycházející z planety, na které panují mimořádně nepříznivé podmínky. William Riker, Worf a Geordi La Forge se tam transportují. Worf zjišťuje, že z důvodu elektromagnetického rušení jim nefungují komunikátory a trikordéry mají dosah jen 5 metrů. Naleznou ztroskotanou romulanskou loď a zraněného Romulana. Mezitím La Forge během průzkumu spadne do nějaké díry či prohlubně. Když se Riker a Worf spolu s Romulanem dostaví na návratové souřadnice, La Forge tam nenajdou.  La Forge využije svůj phaser, aby se dostal ven. To už jsou ale ostatní z výsadku dávno na Enterprise.  Na ošetřovně se doktorka Crusherová snaží Romulana léčit, přičemž zjistí, že potřebuje transplantaci ribozomů. Kapitán Picard přemýšlí, jak dostat Geordiho La Forge zpět. Wesley navrhne poslat na planetu sondu schopnou vysílat neutrina, které dokáže La Forge vidět svým vizorem (zařízení umožňující slepému vidět, někdy i lépe, než vidícím).  Dat zachytí vysílání romulanského komandéra Tomalaka, který odpovídá na původní tísňové volání a oznamuje svým druhům, že právě vstupuje do neutrální zóny oddělící území Federace a Romulanského impéria. Picard odpoví na jeho volání. Tomalak očekává, že se s ním setká na federačním okraji neutrální zóny. Na ošetřovně zatím zraněný Romulan nereaguje na léčbu.  La Forge spatří signál z neutrin, avšak je postřelen druhým Romulanem, kterého předtím neobjevili. Když se probere, zjistí, že mu stále Romulan hrozí disruptorem.  Doktorka Crusherová řekne Worfovi, že je jediná osoba na lodi, který má kompatibilní ribozomy pro Romulana, ale ten mu je odmítá dát, přestože mu doktorka říká, že v tom případě Romulan zemře. Worf odpoví: „Tak tedy zemře.“  Zpět na planetě se druhý Romulan představí jako Bochra. La Forge začne mít problémy s vizorem, protože okolní prostředí na něj má škodlivý vliv.  Picard obdrží volání od Tomalaka, který se ptá, proč Enterprise nečeká na okraji neutrální zóny. Ten mu odpoví, že se mu dosud nepodařilo dostat z planety všechny své lidi.  La Forgeův vizor mezitím přestane už úplně pracovat a není již schopen vést je oba k neutroniovému majáku.  Tomalakův válečný pták, jak se třída těchto lodí nazývá, vstoupí do prostoru Federace. Picard přikáže přejít na červený poplach. Worf se konečně uvolí, že dá zraněnému Romulanovi, co potřebuje. Ale ten řekne, že by raději zemřel, než aby byl „zneuctěn klingonskou špínou.“  La Forge a Bochra jsou nuceni spolupracovat. Bochra navrhne, aby propojili vizor s trikordérem. La Forge odpoví, že tyto dva nástroje nepoužívají tentýž komunikační protokol, aby mohly spolupracovat. Ale zjistí, že Romulanova myšlenka má něco do sebe. Protože bez vizoru nic nevidí, není schopen tuto práci udělat sám, ale Bochra mu asistuje.  Picard si zavolá Worfa a řekne mu, že romulanský důstojník je cennější živý, než mrtvý. Naléhavě jej žádá, aby se k transfúzi uvolil, ale ten stále jen odmítá. Pacient nakonec zemře.  Bochra dokončí modifikace vizoru a trikordéru. Jedná se o vůbec první romulanskou a federační spolupráci.  Tomalakův válečný pták dorazí a požaduje navrácení svého důstojníka. Picard odpoví, že je mrtvý. Tomalak se chce kvůli tomu s Enterprise bít a začne se připravovat na bitvu, když tu La Forge s Bochrou dorazí k neutrinovému majáku a dají o sobě vědět změnou proudu neutrin a Dat je zachytí. Picard znovu volá Tomalaka, že detekují na planetě druhého Romulana a že hodlá sklopit štíty, aby je mohl transportovat na palubu. Miles O'Brien je přenese přímo na můstek.  Tento risk se Picardovi vyplatí a Tomalak mu přestane hrozit svými zbraněmi. Bochra je vrácen svým lidem a Enterprise eskortuje romulanskou loď zpět do neutrální zóny.

„Nepřítel“, v originále „The Enemy“, je v pořadí sedmá epizoda třetí sezóny seriálu "". Šéfinženýr USS Enterprise D Geordi La Forge v této epizodě uvízne společně s jedním Romulanem na planetě s nevyhovujícími životními podmínkami. Aby přežili, jsou tito dva protivníci nuceni spolupracovat. Mezitím se na palubě Enterprise Worf dostává do konfliktu se svými povinnostmi důstojníka Hvězdné flotily a svými předsudky vůči Romulanům.

"The Enemy" is the seventh episode of the of the syndicated American science fiction television series "", the 55th episode overall, first broadcast on November 6, 1989.


Biografie.

Narodil se v mošavu Kfar Bialik na severu Izraele do rodiny sabrů, která žije v Izraeli již po několik generací. Během šestidenní války byl velitelem 51. čety. Postupně stoupal v armádní hierarchii až na velitele brigády Golani. Během první libanonské války v roce 1982 stál v čele operačního velení při izraelském Generálním štábu. V roce 1983 byl povýšen do hodnosti generálmajora a jmenován velitelem severního velitelství. V letech 1986 až 1991 stál v čele izraelských pozemních sil a v letech 1991 až 1995 byl náčelníkem vojenské zpravodajské služby. V roce 1995 rezignoval na své vojenské funkce v důsledku konfliktu s náčelníkem Generálního štábu.  V roce 1996 vstoupil do Strany práce, avšak během primárek, které se toho roku konaly, se mu nepodařilo obsadit dostatečně vysoké místo na kandidátní listině pro nastávající parlamentní volby. V prosinci 1999 jej tehdejší premiér Ehud Barak jmenoval do čela vyjednávacího týmu, který měl dojednat mírovou smlouvu se Sýrií. Vyjednávání však zkrachovala poté, co Sýrie odmítla vstoupit do přímých jednání, aniž by se Izrael předem stáhl z Golanských výšin. V letech 2000 až 2003 působil jako ředitel izraelské národní vodárenské společnosti Mekorot.  V roce 2012 se stal krátce jedním z kandidátů Strany práce do předčasných parlamentních voleb, které se uskuteční koncem ledna 2013. Počátkem listopadu však Sagi svou kandidaturu stáhnul s odvoláním na zdravotní důvody. Deník "Jedi'ot achronot" však přinesl informaci, že podle zdroje ze Strany práce bylo pravým důvodem nařčení ze sexuálního obtěžování, kterého se měl Sagi údajně dopustit během svého působení v armádě.

Uri Sagi (: אורי שגיא, narozen 5. srpna 1943) je bývalý izraelský generál, který zastával řadu předních vojenských postů v Izraelských obranných silách, včetně velitele brigády Golani, velitele severního velitelství a náčelníka vojenské zpravodajské služby Aman.

Uri Sagi (; born 5 August 1943) is an Israeli retired general who held several prominent posts including commander of the Golani Brigade and chief of the IDF's Military Intelligence Directorate.


Geografie.

Leží na severním okraji Tel Avivu, na pobřeží Středozemního moře, severně od ústí řeky Jarkon, v nadmořské výšce okolo 10 metrů. Na východě sousedí se obytnými čtvrtěmi jako Lamed, Ramat Aviv ha-Chadaša či ha-Guš ha-Gadol. U řeky Jarkon s letištěm sousedí Elektrárna Reading a za ústím řeky Jarkon leží Telavivský přístav. Dál k jihu pak centrální část Tel Avivu.

Popis letiště.

Slouží převážně pro vnitrostátní izraelské lety společností Israir, zejména mezi Tel Avivem a Ejlatem. Využívají ho také izraelské obranné síly. Spravuje ho Izraelská správa letišť. Od roku 1997 má status mezinárodního letiště pro soukromé lety. Ředitelem letiště je Moše Talmor. V roce 2010 zde bylo odbaveno 31 985 letadel na domácích a 1005 na mezinárodních letech. V témže roce letištěm prošlo 652 119 cestujících na domácích a 3653 na mezinárodních linkách. Celkem tedy 655 772 osob.  Vzniklo ve 30. letech 20. století jako soukromý přistávací pruh situovaný poblíž elektrárny Reading. Během války v roce 1948 šlo o první letiště využívané nově vzniklým izraelským vojenským letectvem. Nese jméno politika Dov Hoze, který i s rodinou zemřel roku 1940 při automobilové nehodě. Vzhledem k blízkosti obytným okrskům a ubývajícím volným plochám v Tel Avivu se počátkem 21. století uvažovalo o postupném zrušení letiště a parcelaci jeho plochy. Mělo tak vzniknout 12 000 bytových jednotek. Za tím účelem byla založena i odborná komise. V lednu 2011 ale oznámil starosta Tel Avivu Ron Chuldaj, že letiště zůstane zachováno minimálně do roku 2018 a že plán se odkládá.

Letiště Sde Dov (:, "Nemal ha-te'ufa Sde Dov", nazýváno též oficiálně Letiště Dov Hoz,, "Nemal ha-te'ufa Dov Hoz") je letiště ve městě Tel Aviv v Izraeli.

Sde Dov Airport (, "lit." Dov Field, ), also known as Dov Hoz Airport (, "Nemal HaTe'ufa Dov Hoz", ) was an airport in Tel Aviv, Israel that mainly handled scheduled domestic flights to Eilat, northern Israel (Haifa and the Galilee), and the Golan Heights, as well as having served as a base for the Israeli Air Force (IAF). It was the largest airport in Tel Aviv proper, and the second largest in the area, after Ben Gurion Airport on the outskirts of Lod. The airport opened in 1938 and was named after Dov Hoz, one of the pioneers of Jewish aviation. It ceased operations on 30 June 2019 after a controversial, long-delayed plan came into effect to close the airport in order to build high-end residential apartments on its valuable beachfront property. Commercial flights were moved to Ben Gurion Airport and military flights were moved to other IAF bases. The airport was a focus city for Arkia Israel Airlines and Israir Airlines.


Hardware.

CPU.

Jako CPU byl využíván procesor MOS 6502. Taktovací kmitočet byl 1,79 MHz v NTSC verzi a 1,77 MHz ve verzi PAL.

Paměť.

Paměť RAM prvních modelů byla 48KB. Nejvíce rozšířené modely 800XL a 800XE měly 64KB RAM a model 130XE měl 128KB RAM. Dodatečných 64KB ležících mimo adresovou oblast CPU bylo dostupných přes banky (podobný systém byl u prvních počítačů PC znám jako EMS). Dále existovala amatérská rozšíření RAM až na 1MB.  Všechny modely obsahovaly 16KB paměť ROM s operačním systémem. Modely XL a XE navíc měly vestavěnou 8KB ROM s Atari Basicem. Obě ROM bylo možno programově odpojit.  V hlavní paměti se nachází i videopaměť počítače, která kromě vlastních obrazových dat obsahuje i krátký program ("display list") pro čip ANTIC. Oblast paměti mezi adresami 512 a 553 slouží pro uložení vektorů přerušení.

Grafika.

Tvorba obrazu byla poměrně sofistikovaná. Základem byl zákaznický chip ANTIC (AlphaNumeric Television Interface Controller), který pracoval ve 14 videomódech. 6 z těchto módů bylo textových a 8 grafických. V případě textu i grafiky bylo možno volit mezi větším rozlišením a menším počtem barev nebo menším rozlišením a větším počtem barev. V žádném z videorežimů nebyly barvy pevně dané, ale bylo je možno volit z palety 128 barev. Základním textovým režimem byl režim se 24 textovými řádky po 40 znacích umožňujícím zobrazení ve 2 barvách (barva písma a barva pozadí). Znakový generátor používal 128 znaků v rastru 8x8 bodů. Bylo možné využívat jednak některou ze 2 znakových sad v paměti ROM, nebo bylo možno vytvořit znakovou sadu vlastní v paměti RAM. Dále byly k dispozici 2 módy, které umožňovaly zobrazení znaků ve 4 barvách + barva pozadí za cenu toho, že na řádku bylo možno zobrazit maximálně 20 znaků a bylo možno využívat pouze 64 znaků. Další dva režimy umožňovaly používat 4 různé barvy v rámci jednom znaku (s určitými omezeními 5 barev), opět bylo k dispozici 128 znaků, ovšem v rastru 4x8. S ohledem na nízký rastr se tyto režimy příliš nepoužívaly pro tvorbu textu, ale byly velmi využívané pro tvorbu grafiky ve hrách. Ve znakovém generátoru byly definovány všechny možné tvary segmentů, ze kterých se skládala scéna a scéna byla definovaná pouze těmito segmenty, což znamenalo úsporu RAM a rychlejší zobrazování.  V grafických režimech bylo k dispozici rozlišení až 320x192 ovšem pouze ve dvou barvách. Další grafické módy využívaly 2 nebo 4 barvy při rozlišení maximálně 160x192. Největší zvláštností obvodu ANTIC byla možnost kombinovat jednotlivé režimy. ANTIC sám měl v paměti krátký program zvaný display list, který definoval, který obrazový řádek bude ve kterém režimu. Ve všech videorežimech bylo možno volit adresu framebufferu kamkoliv do RAM, dokonce se mohly lišit adresy framebufferů jednotlivých obrazových řádků. Rolování scény ve hrách tak bylo možno provádět pouhou změnou adresy framebufferu. Titulek s body, počtem životů atd. přitom měl svůj pevný framebuffer jinde v RAM. ANTIC navíc v malém rozsahu umožňoval jemné posuvy obrazu aniž by se měnil obsah framebufferu nebo jeho adresa. Dále bylo možno definovat volání interruptu (tzv. DLI - display list interrupt) mezi obrazovými řádky. Toho se typicky využívalo pro změnu barevné palety během interruptu a ač se zdají být limity na počet současně zobrazitelných barev malé, tyto interrupty byly jedním z hlavních nástrojů, kterým bylo možno vytvořit programy, které barvami doslova hýřily.  Obraz vytvořený obvodem ANTIC se dále zpracovával jiným zákaznickým chipem zvaným GTIA (Graphics Television Interface Adapter), ve starších verzích CTIA (Color Television Interface Adapter). Tento obvod jednak umožňoval do obrazu vkládat další objekty zvané sprites a barvy těchto objektů bylo možno nastavit nezávisle na barvách základního obrazu. GTIA (CTIA) též umožňoval detekci kolizí mezi sprity i detekci kolizí spritů s objekty v základním obraze, což bylo hojně využíváno ve hrách. GTIA navíc umožnil reinterpretaci obrazových bodů přidat další tři grafické režimy se 192 řádky 80 obrazovými elementy na řádku. V tomto případě nebyl obrazový element zván pixel, ale nibble. Bylo možno pracovat jednak s jedním barevným tónem v 16 stupních jasu nebo se 16 barevnými tóny o stejném jasu nebo s 9 barvami s nezávisle nastavitelným barevným tónem i jasem. I zde bylo možno pomocí DLI počet barev dále navyšovat.

Zvuk.

Tvorbu zvuku zajišťoval zákaznický čip zvaný POKEY (POtentiometers and KEYboard), přes který byla současně připojena klávesnice a ovladače paddle (viz periferie). Obvod POKEY měl 4 monofonní zvukové kanály a umožňoval tvořit zvuk syntézou i přehrávat digitalizované zvuky, byť pouze ve 4-bitovém rozlišení (digitalizované výkřiky proslavily např. hru International Karate). Amatérsky se do počítačů Atari někdy přidával druhý obvod POKEY, čímž se získal stereo zvuk.

Software.

Kromě vestavěného BASICu bylo možno používat další software v ROM, tzv cartridžích. V této podobě se prodával programovací systém MAC/65 s editorem, kompilátorem a debuggerem Assembleru a jiné programovací jazyky i užitkové programy. Pro osmibitové počítače Atari byly k dispozici i další programovací jazyky - Pascal, C, Forth a další. Existovaly poměrně vyspělé textové editory PaperClip, Speedscript, tabulkový procesor VisiCalc, SynCalc, databázový systém SynFile+. Pro český jazyk byl na bázi SpeedScriptu vyvinut textový procesor Čapek, který dokázal ve zvláštním režimu zobrazovat náhled textu s 80 znaky na řádku. Největší slávu si však osmibitové Atari vydobyly na poli her, kterých existovalo velké množství. Z nejúspěšnějších jmenujme například Boulder Dash, Montezuma's Revenge, Eidolon, International karate, Alley Cat.

Periferní zařízení.

Škála dostupných periferních zařízení byla široká. Základní periferií byla kazetopásková jednotka pro běžné audiokazety (k počítači bohužel nebylo možné přímo připojit běžný magnetofon, ale bylo možno k tomu zhotovit interface). Dále byly k dispozici disketové jednotky pro 5.25" a později i 3.5" diskety. Existovala znaková i maticová jehličková tiskárna. Pro hry bylo možno jednak připojit joystick, rozhraní pro joystick bylo stejné jako měla většina tehdejších mikropočítačů a nebylo tedy nutné používat originální joysticky Atari. Dále existoval analogový herní ovladač paddle, který však podporovalo pouze několik programů. Bylo možno připojit i myš od počítačů Atari ST. Myš pro počítače Amiga bylo možno připojit po úpravě zapojení konektoru. K dispozici byl i modem. Jako externí periferie bylo dostupné standardní sériové rozhraní RS232 i paralelní rozhraní centronics. Většina periferií se připojovala přes sériovou sběrnici SIO (Serial Input/Output), v některých ohledech připomínající dnešní USB. Počítač Atari měl sice jediný SIO konektor, všechny periferie (kromě kazetové jednotky) však obsahovaly krom konektoru pro připojení k Atari ještě konektor pro připojení další periferie. Takto bylo v řadě možné připojit téměř libovolný počet periferií. Jediný limit plynul ze skutečnosti, že každá periferie používala jedno velké písmeno jako svoje jméno (například C byla kazetová jednotka, P tiskárna, D disketová jednotka). Počet periferií tedy byl teoreticky omezen počtem písmen abecedy, prakticky se však takto vysoký počet periferií nevyskytoval. Periferie stejného typu se rozlišovaly číslem - bylo možno např. mít připojené dvě tiskárny označené P1 a P2 a 4 disketové jednotky D1 až D4. Samotné písmeno bez čísla se odkazovalo na první jednotku. Existuje miniaturní náhrada disketové jednotky Atari 810 založená MicroSD kartě, která emuluje až 8 disketových mechanik.

Emulace.

Dnes si lze osmibitové počítače Atari pouštět přes emulátory, které jsou většinou open source.

Osmibitové počítače Atari je řada domácích počítačů, zavedených společností Atari v roce 1979. První modely byly Atari 400/800. Vybaveny byly procesorem MOS 6502. Jako displej se používal monitor nebo televizor. Z periferních zařízení se nejvíce používaly páskové kazety, ale také disketové jednotky. Připojeny mohly být až čtyři joysticky, málokteré hry však tuto vlastnost využívaly. Po modelu 400/800 následovaly modely 1200XL, 600/800XL, 65XE/130XE, 800XE, která disponovaly větší pamětí RAM a inovovaným designem. Model XEGS byl v podstatě 65XE předělaný do domácí herní konzole. Operační systém a vestavěný programovací jazyk BASIC byly uloženy v ROM a bylo možno užívat i paměť RAM ve sdíleném adresovém prostoru.

The Atari 8-bit family is a series of 8-bit home computers introduced by Atari, Inc. in 1979 as the Atari 400 and Atari 800 and manufactured until 1992. All of the machines in the family are technically similar and differ primarily in packaging. They are based on the MOS Technology 6502 CPU running at 1.79 MHz, and were the first home computers designed with custom coprocessor chips. This architecture enabled graphics and sound capabilities more advanced than contemporary machines, and gaming on the platform was a major draw. The first-person space combat simulator "Star Raiders" is considered the platform's killer app. The systems launched with a series of plug and play peripherals that used the Atari SIO serial bus system, an early analog of USB.


Kariéra.

Do povědomí diváků se poprvé dostal v letech 1989 až 1993, kdy hrál roli McMasterse v televizním seriálu "Matlock". Od roku 1993 vystupoval jako parťák Texase Rangera James Trivette v kriminálním seriálu "Walker, Texas Ranger", kde setrval dvanáct sezón. V roce 2005 účinkoval v TV filmu "", který navazoval na seriál.  Jeho asi nejznámější rolí se stal Theo, teroristický počítačový expert v akčním filmu "Smrtonosná past" (1988). Roku 1986 hrál menší roli pilota "Sundown" v "Top Gun" a vojáka v "Karate Kid 2".

Životopis.

Narodil se v chudé rodině v Moses Lake důstojníkovi amerického letectva Clarenci Gilyardovi st. Jeho rodina byla původně z New Orleans. Vyrůstal na letecké základně na Havaji, v Texasu a Floridě. V roce 1990 se stal katolíkem.  Později se s rodinou přestěhoval do San Bernardina, kde navštěvoval střední školu Eisenhower High School. Byl vynikajícím studentem a roku 1974 ji úspěšně absolvoval. Jeden rok strávil jako kadet v Americké letecké akademii.  Clarence má pět sourozenců. Mladší bratr vystudoval roku 1985 Americkou leteckou akademii. Další bratr, Milton, trpí mírnou vývojovou poruchou a bydlí v domě s pečovatelskou službou.  Zatímco žil s rodiči v jejich novém domě během svých studií na střední škole, stal se Clarence posedlý ženami a občas bral i drogy. Z tohoto důvodu ho rodiče přinutili, aby se odstěhoval. Přestěhoval se s kamarádem na Long Beach v Kalifornii. Zde navštěvoval California State University, obor herectví. Mezitím co studoval, přivydělával si jako číšník v restauraci. Univerzitu úspěšně absolvoval a získal bakalářský titul.  Jeho první prací se stal obchod s oblečením, kde pracoval společně se spolubydlícím. Brzy na to byl Clarence povýšen na managera. I když byl úspěšný, práci opustil a živil se prodejem průmyslových chemikálií. Přiznal, že v tomto odvětví nikterak nevynikal.  Roku 2003 se vrátil zpět na vysokou školu, kde získal magisterský titul. V současné době je docentem na Vysoké škole výtvarných umění v Las Vegas.  Clarence je jednou rozvedený a má čtyři děti. Podruhé se oženil s Elenou roku 2001.

Clarence Darnell Gilyard Jr. (* 24. prosince 1955, Moses Lake, Washington, USA) je americký herec a v současně době vysokoškolský profesor, někdy uváděn pod fiktivním jménem Clarence A. Gilyard.

Clarence Alfred Gilyard Jr. (born December 24, 1955) is an American actor, college professor, and author who has been featured in movies, television and regional theatre since 1980. He is sometimes credited as Clarence A. Gilyard.


Biografie.

Narodil se 28. dubna roku 1676 v Kasselu jako třetí syn hesensko-kasselského landkarběte Karla (1654–1730) a jeho manželky "Marie Amálie Kuronské" (1653–1711).  Dostalo se mu na jeho dobu vynikajícího vzdělání, po jehož dokončení uskutečnil cestu do Holandska, Švýcarska, Itálie, Dánska a Německa. 31. května roku 1700 se oženil se svou sestřenicí Luisou Doroteou Pruskou (1680–1705), jedinou dcerou pruského krále Fridricha I. a jeho manželky Alžběty Henrietty Hesensko-Kasselské. Luisa Dorotea zemřela v roce 1705, nezůstavivši žádných potomků.  Záhy po započetí války o španělské dědictví (1701) byl Fridrich svým otcem vyslán v čele pomocného sboru do Nizozemí, kde se až do uzavření Utrechtského míru v roce 1713 účastnil bojů na straně koalice.  V roce 1710 započal Fridrich jednání o novém sňatku, a sice se sestrou švédského krále Karla XII. Ulrikou Eleonorou. Jednání byla úspěšná a koncem roku 1714 přibyl Fridrich do Stockholmu, kde se 24. března následujícího roku uskutečnila svatba.  V roce 1716 se Fridrich účastnil tažení do Norska, kde utrpěl vážné zranění. V tomtéž roce byl ustanoven hlavním velitelem švédských vojsk a v roce 1718 se účastnil tažení, v němž Karel XII. padl. Po této neočekávané králově smrti, aby zajistil své manželce trůn, přikázal uvěznit "Georga Heinricha von Görtze", který byl vůdčí osobností strany podporující nároky vévody Karla Fridrich Holštýnsko-Gottorpského, jejího synovce, syna starší Ulričiny sestry Hedviky Žofie.  Když "Riksdag" v roce 1719 potvrdil volbu Ulriky Eleonory královnou, přála si učinit svého manžela spoluvládcem, ten však se nehodlal spokojit s tímto postavením. Bezmezná oddanost královny svému manželovi mu dovolila mít silný vliv na vládu. Titul hlavního velitele, dříve pouze čestný, mu dál možnost reálně ovlivňovat vojenské otázky. Stál za rozhodnutím odstoupit Brémy a Verden Hannoveru a část Pomořanska ve prospěch Pruska, aby je přitáhl spolu s Anglií na svou stranu proti Rusku.

Švédský král.

Jeho vliv a nerozhodnost královny vedly k tomu, že Riksdag přistoupil na plán Ulriky Eleonory vzdát se trůnu ve prospěch Fridrichův. 24. března roku 1720 byl zvolen králem pod jménem Frederik I. a 3. května téhož roku byl ve Stockholmu korunován. Jeho instalace na trůn však znamenala další omezení královské moci.  Již za rok Frederik ztratil mnoho svých příznivců, což bylo z velké části způsobeno s uzavřením pro Švédsko značně nevýhodného Nystadstkého míru v roce 1721. Kromě toho nevůli vyvolávaly i jeho pokusy rozšířit své pravomoci na úkor současné formy vlády. To vedlo k posílení tzv. "holštýnské strany". Od roku 1723 přestal Frederik hrát v politice Švédska významnou roli.  V roce 1730 se stal i hesenským lankrabětem, vládu v Hesensku však prakticky delegoval na svého bratra Viléma.  Frederik zůstal pro Švédy cizincem, nenaučil se ani jejich jazyku. Jeho záliba v požitcích postupně přerostla v bohapustou zhýralost. Jeho čas vyplňovaly lov, pitky a milostné avantýry.  Od roku 1730 udržoval víceméně stálý vztah s dvorní dámou "Hedvikou Ulrikou Taube", dcerou člena Riksdagu Edvarda Taube. Časem dostala titul "říšské hraběnky von Hessenstein"; porodila králi dva syny a dvě dcery. Po smrti Ulriky Eleonory v roce 1741 s ní uzavřel morganatický sňatek; manželství však netrvalo dlouho, neboť Hedvika zemřela již v roce 1744.  V roce 1748 ranila Frederika několikrát mrtvice a 25. března roku 1751 ve Stockholmu zemřel, nezůstaviv žádného legitimního potomka a následníka.  Jeho nástupcem zvolil Riksdag Adolfa Fridricha z rodu Holstein-Gottorp.

Frederik I. Švédský, také Fridrich I. Hesensko-Kasselský (švédsky "Fredrik I", německy "Friedrich I"; 28. dubna 1676, Kassel – 25. března 1751, Stockholm) byl švédský král v letech 1720–1751 a lankrabě hesensko-kasselský.

Frederick I (; 28 April 1676 – 5 April 1751) was prince consort of Sweden from 1718 to 1720, and King of Sweden from 1720 until his death and (as "Frederick I") also Landgrave of Hesse-Kassel from 1730. He ascended the throne following the death of his brother-in-law absolutist Charles XII in the Great Northern War, and the abdication of his wife, Charles's sister and successor Ulrika Eleonora, after she had to relinquish most powers to the Riksdag of the Estates and thus chose to abdicate. His powerless reign and lack of legitimate heirs of his own saw his family's elimination from the line of succession after the parliamentary government dominated by pro-revanchist Hat Party politicians ventured into a war with Russia, which ended in defeat and the Russian tsarina Elizabeth getting Adolph Frederick of Holstein-Gottorp instated following the death of the king.


Názory české právní vědy.

Podle Pavla Holländera, který odkazuje na stanovisko Oty Weinbergera, je desuetudo součástí obsolence a derogace jeho prostřednictvím je možná jen tehdy, jestliže je aplikujícímu orgánu dána výslovná kompetence nepovažovat právní předpisy neodpovídající aktuálnímu stavu za platné a jestliže je obsoletnost součástí derogujícího obyčejového práva. Potom se na základě tohoto obyčeje ne-aplikace a obecně panujícího přesvědčení, že dosud formálně platné pravidlo již není po právu, vytvoří právní norma, která jej zruší. Jako příklad uvádí např. nález Ústavního soudu sp.zn. Pl. ÚS 14/1994, který řešil platnost dekretu prezidenta republiky č. 108/1945 Sb. a ve kterém dospěl k závěru, že „již splnil svůj účel a po dobu více než čtyř desetiletí již nezakládá právní vztahy“, takže nelze zkoumat jeho rozpor s ústavním pořádkem, protože „takový postup by postrádal jakoukoli právní funkci“.  Jiří Malenovský v oboru mezinárodního práva veřejného soudí, že právní normy se nejen často nepozorovaně rodí (právní obyčeje), ale i nepozorovaně mizí tím, že se jich subjekty práva nedrží. „Desuetudo se tak představuje jako jakási „černá díra“ mezinárodněprávní reality. Reálně existuje, avšak nikdo neví, jak vypadá“. Je to jakási „antihmota“, která ruší závaznost dosud platných norem. Pokud by šlo jen o vyjití z užívání, mohla by být definována jako tacitní dohoda o zániku práva, takže by měla smluvní povahu. Takové pojetí však lze zpochybnit díky tomu, že zánik normy je pozvolný a především živelný. Proto podle něj není desuetudo smluvní povahy, ale povahy obyčejové, je jakýmsi „obyčejem obráceným naruby“. Na podporu tohoto názoru tvrdí, že desuetudo má svůj materiální prvek, spočívající v opakovaném, jednotném, nepřetržitém, rozšířeném, reprezentativním a dostatečně dlouhodobém neuplatňování určité právní normy v situacích, kdy by uplatňována být měla "()", a subjektivní prvek, což je přesvědčení subjektů práva o dovolenosti neuplatňování daného práva "()". Tím je způsoben platný zánik právního pravidla, podle jeho názoru ve sféře mezinárodněprávní nejen obyčejového, ale i smluvního, jestliže je v daném konkrétním případě prokázána schopnost narušení zásady "" (smlouvy se mají dodržovat). K tomu může dojít tehdy, pokud jedna ze stran nedodrží mezinárodní smlouvu, ostatní strany to tolerují a tento případ se dlouhodobě opakuje, až je pocit závaznosti dané smlouvy oslaben natolik, že desuetudo převáží.  Jako faktický právní obyčej desuetudo chápe také Radim Polčák. Ať už jde o normy práva mezinárodního nebo vnitrostátního, pokud jsou fakticky neužívány, zastarají nebo se vyčerpají, přestávají podle jeho názoru platit. Nejde ale o klasický právní obyčej, jde spíše o faktické zapomnění právního pravidla. V každém případě je však navíc nutné uznání desuetudinis státní mocí, tedy jen tehdy, pokud státní orgány odmítnou danou právní normu aplikovat. V úvahu připadají nejvíce právní řády těch zemí, které prošly procesy náhlých právních změn, jako je např. český právní řád, do kterého bylo přebráno vícero „plevelných“ rakouských či federálních právních předpisů. Na rozdíl od Holländera je u něj obsolence zvláštním typem desuetudinis, což vyplývá i z římskoprávní zásady "" (sejde-li ze smyslu zákona, sejde ze zákona jako takového).  Polčákovo konstatování, že velmi rezervovaně se k desuetudo staví především právní pozitivisté, protože nechtějí státním orgánům přiznat pravomoc libovolně se rozhodnout neaplikovat formálně platná právní pravidla, potvrzuje Viktor Knapp. Ten zastává jednoznačný názor, že „právo trvá“. Právní norma podle něj nezaniká samovolně, dlouhodobým neužíváním, odpadnutím společenského důvodu, pro který byla přijata a už vůbec ne tím, že by se vytvořila společenská praxe od ní odchylná. Z požadavku právní jistoty vyvozuje, že právní předpis může být zrušen jen formálně, a to zrušením jiným právním předpisem, zánikem státu, který jej vydal, nebyl-li převzat jiným, a uplynutím času pouze tehdy, pokud byla doba jeho účinnosti takto při jeho přijetí stanovena. Toto pojetí může potvrzovat jiná právní zásada: "" (někdy zákony odpočívají, nikdy však neumírají).

Desuetudo v rámci common law.

Desuetudo v této právní kultuře označuje doktrínu, která způsobuje, že zákony, podobné právní předpisy nebo právní zásady přestávají být účinnými a stávají se nevymahatelnými, a to díky dlouhodobému nevykonávání nebo uplynutí času. Právo tedy není úplně zrušeno, ale stane se spíše obsoletním, zastaralým. Pokud jsou do ústavy a Listiny základních práv (jako je tomu v Kanadě od roku 1982) nebo do zákonů a od zákonů odvozených právních předpisů (stejně jako v Austrálii od roku 1990) vkládána ustanovení o skončení platnosti, je to považováno za zákonnou kodifikaci této doktríny v rámci common law. Nicméně v dosahu anglického práva nemá desuetudo díky převažujícímu významu soudních precedentů a díky postupným změnám či zrušení původně středověkých zákonů skoro žádný význam.  Co se týče amerického práva, zásadně se nevztahuje na porušení Ústavy USA, což potvrdil americký Nejvyšší soud roku 1970 v případu Walz vs. Daňová komise města New York, kdy rozhodl, že: "Je samozřejmá pravda, že nikdo nezíská propůjčené nebo chráněné právo jeho dlouhodobým užíváním v rozporu s Ústavou, a to i když se tento časový úsek týká celé naší národní existence nebo ji dokonce předchází." Může však mít svůj význam jako obhajoba v trestním stíhání. Např. Nejvyšší odvolací soud státu Západní Virginie v případu Výbor pro právní etiku vs. Printz roku 1992 konstatoval, že trestní zákony mohou být podle doktríny desuetudo neplatné, pokud:

Desuetudo (latinsky, česky „odvyknutí“, „vyjití z užívání“) označuje v teorii práva stav, kdy právní norma není dlouhodobě využívána a přestane být díky tomu platná. Tudíž nejenže už nikoho nezavazuje, ale z právního hlediska zcela zaniká. Takto ovšem zanikají pouze právní normy obsažené v právních předpisech, normativních smlouvách, precedentech či právních obyčejích, pojmově vyloučeno je to u rozhodnutí, které obecné právní normy neobsahují. Existence desuetudo je ale sporná, někteří právní teoretici takovou možnost zániku právní normy zcela popírají, jiní ji víceméně uznávají a hledají podmínky, za kterých by mohla objektivně fungovat.

In law, desuetude (;, ) is a doctrine that causes statutes, similar legislation, or legal principles to lapse and become unenforceable by a long habit of non-enforcement or lapse of time. It is what happens to laws that are not repealed when they become obsolete. It is the legal doctrine that long and continued non-use of a law renders it invalid, at least in the sense that courts will no longer tolerate punishing its transgressors.


Historie.

Dnešní prostory klenotnice vznikly výstavbou západního křídla zámku v polovině 16. století. Prostor pro vznikající sbírku byl vyhrazen v přízemí pod kamennou klenbou, kde měly být cenné předměty a dokumenty bezpečně uloženy a ochráněny před případným požárem. Cílem tehdy ještě nebylo zpřístupnění sbírek pro veřejnost.  Teprve saský kurfiřt a polský král August Silný se rozhodl potenciál sbírek využít a nechal proto stavebně upravit 9 místností, kde byla zřízena veřejně přístupná klenotnice (dnešní Historická zelená klenba). Barokní přestavbou byl tehdy pověřen architekt Matthäus Daniel Pöppelmann, jenž projektoval i nedaleký Zwinger.  Až do 20. století zůstala klenotnice v nezměněné podobě. Osudnou se stala noc 13. února 1945, kdy se uskutečnil velký nálet na město, při kterém byly 3 z 9 výstavních prostor zničeny. Sbírky zasaženy nebyly, jelikož byly již několik let předtím uschovány v pevnosti Königstein v Saském Švýcarsku. Na konci 2. světové války byly sbírky převezeny do Sovětského svazu, odkud byly roku 1958 odvezeny zpět do východního Německa.  Od roku 1959 do počátku roku 2004 byly exponáty klenotnice přechodně k vidění v drážďanském Albertinu. Dne 7. září 2004 byla v západním křídle zámku otevřena Nová zelená klenba s 10 místnostmi.  Historická zelená klenba byla 1. září 2006 kompletně zrekonstruována a znovu otevřena. Rekonstrukce byla provedena na základě dochovaného inventáře z roku 1733 a snahou bylo co nejvíce zachovat původní podobu z doby Augusta Silného. Více než 3000 objektů se tak mohlo vrátit na své původní místo. Rekonstrukce historických prostor stála spolkovou zemi Sasko 13 milionů eur. Celkově investovalo Sasko do Zelené klenby 45 milionů eur.  V roce 2009 byl v Historické zelené klenbě kancléřkou Angelou Merkelovou přijat americký prezident Barack Obama.

Krádež šperků 25. listopadu 2019.

V pondělí 25. listopadu 2019 brzy ráno došlo ke vloupání do historické části Grünes Gewölbe. Během několika minut pachatelé ukradli jedenáct úplných a asi tucet kusů drahých diamantových šperků a diamanty z vitríny v klenotnici. Pachatelé uprchli v autě, které později zapálili v podzemním parkovišti v Drážďanech-Mickten. Vyšetřování je založeno na čtyřech pachatelích, kteří byli do vloupání zapojeni. Policie a státní zástupce v Drážďanech nabídli odměnu vedoucí k dopadení pachatele celkem 500 000 eur.

Podrobnosti akce.

Krátce před pátou hodinou ráno byla v katakombách pod Augustovým mostem záměrně zapálena elektrická skříň, což způsobilo, že selhalo pouliční osvětlení na náměstí Theaterplatz. Pak zloději úhlovou bruskou oddělili osm vzpěr litinové okenní mříže v "Historickém Grünes Gewölbe". Dva pachatelé vnikli žebříkem rohovým oknem do "Sálu s klenoty". Odtud kráčeli ve tmě s ručními světlomety přes "Wappenzimmer" do "Klenotnické místnosti". Tam sekerou rozbili vitríny, jak se později ukázalo na videu sledovacích kamer. Z toho ukradli části tří sad z 18. století. "Růžovou diamantovou" "sadu," "soupravu briliantů" a "šperky královen". Pak prostor postříkali suchým hasicím práškem. Faktickou výši škody je obtížné vyčíslit, ale historické škody jsou kvůli jedinečnosti předmětů obrovské.  Dva bezpečnostní strážci sledovali zločin na obrazovkách, ale z bezpečnostních důvodů jim nebylo povoleno zasahovat osobně, pouze informovali policii. První policejní vůz byl povolán do budovy ve 4:59 hodin ráno a dorazil o pět minut později, ale do té doby podezřelí uprchli. Policie připravila zátarasy na výjezdech z Drážďan ve snaze zabránit podezřelým k útěku. Podle policie však blízkost muzea k dálnici pravděpodobně pomohla uprchlíkům uniknout. Hledání nebylo omezeno jen na městskou část Drážďany, zapojena byla také policie v Görlitz, v Saské Kamenici a v sousedních státech. Ještě stejný den ráno bylo v podzemním parkovišti na Kötzschenbroder Straße v Drážďanech-Mickten objeveno shořelé Audi A6 Avant, které bylo odhlášeno v roce 2017.  V důsledku událostí vytvořilo policejní ředitelství Drážďany zvláštní komisi nazvanou „Epaulette“. Za stopy, které povedou k vyšetření trestného činu nebo zatčení pachatelů nebo k jejich odhalení, policie po dohodě se státním zástupcem Drážďan stanovila odměnu ve výši 500 000 euro. Existuje obava, že zloději ukradená díla modifikují, aby je prodali na černém trhu. Úředníci muzea zloděje požádali, aby zlaté části netavili, ani jinak artefakty nepoškozovali. Generální ředitel drážďanských státních uměleckých sbírek řekl novinářům, že odcizené šperky nelze na trhu s uměním legálně prodat, protože jsou sběratelům příliš dobře známé.

Ukradené šperky.

Ukradeno bylo jedenáct předmětů, části dvou dalších a několik knoflíků zdobených diamanty.  "Ze šperků královen":  "Z růžové diamantové sady:"  Z "briliantové sady":

Dnešní sbírka.

Sbírka saských kurfiřtů a králů zahrnuje přes 4 000 uměleckých předmětů. Z důvodů omezené kapacity nebylo ale možné všechny předměty vystavit. Bylo proto přistoupeno k selekci a v Rezidenčním zámku lze vidět ty nejcennější exponáty.  V Nové zelené klenbě je k vidění na 1 100 různých objektů, v Historické zelené klenbě přibližně 3 000. Nová zelená klenba zaujme především svými exponáty, zatímco Historická zelená klenba okouzlí návštěvníka i barokní výzdobou svých prostor.  Nová zelená klenba je přístupná kdykoliv. Do Historické zelené klenby se lze dostat jen s lístkem z předprodeje. Každé ráno je ještě dodatečně k dispozici omezené množství volných vstupenek. Počet návštěvníků je tak kvůli ochraně exponátů před vlhkostí a nečistotami regulován.

Historická zelená klenba.

Historická zelená klenba (Historisches Grünes Gewölbe) se nalézá v přízemí Rezidenčního zámku a skládá se z devíti výstavních místností a předklenby, takzvané Vorgewölbe. Nalézají se zde vzácná díla šperkařského a zlatnického umění, která nashromáždil August Silný a jeho syn.

Nová zelená klenba.

Nová zelená klenba (Neues Grünes Gewölbe) se nalézá v prvním patře Rezidenčního zámku a ve srovnání s Historickou zelenou klenbou je muzejní klenotnicí. Nalézá se ve 12 jednoduše zařízených sálech bez dekorací. Ve dvou stech vitrínách je zde k vidění na 1100 exponátů. Vedle děl dvorního sochaře Baltazara Permosera jsou zde vystavena i díla dvorního zlatníka Johanna Melchiora Dinglingera.

Grünes Gewölbe (česky doslova "Zelená klenba", ve smyslu „zelené zaklenuté prostory“; německé slovo znamená jak „klenba“, tak i „klenuté sklepení či místnost“) je historická muzejní sbírka, která byla původně klenotnicí saských kurfiřtů a králů z rodu Wettinů. Jsou zde shromážděny předměty z období renesance až po klasicismus. Jméno Zelená klenba bylo odvozeno od původního malachitového nátěru stěn a stropů v historických prostorách klenotnice. Již od roku 1724 jsou sbírky přístupné veřejnosti.

The Green Vault () is a museum located in Dresden, Germany, which contains the largest treasure collection in Europe. The museum was founded in 1723 by Augustus the Strong of Poland and Saxony, and it features a variety of exhibits in styles from Baroque to Classicism. The Green Vault is named after the formerly malachite green painted column bases and capitals of the initial rooms. It has some claim to be the oldest museum in the world; it is older than the British Museum, opened in 1759, but the Vatican Museums date their foundation to the public display of the newly excavated "Laocoön group" in 1506.


Historie.

Archeologické nálezy dokládají existenci osídlení již v době římské. Současný Offenbach vznikl jako malá vesnice patrně ve druhé polovině 6. století. Původ názvu není zcela objasněn.  Rozvoj Offenbachu započal po roce 1466, kdy jej získal rod hrabat z Issenburgu. Ti zde v 16. století vybudovali renesanční zámek, který se stal jejich rezidencí. V 16. století zde byla zavedena reformace. Po ediktu nantském přijali Issenburgové do Offenbachu velké množství francouzských hugenotů, což přineslo rozvoj řemesel. Také sem přesunulo svá řemesla mnoho řemeslníků z Frankfurtu, kde platila přísná cechovní omezení. Issenburská rezidence také žila kulturním děním, častokrát sem zavítal Johann Wolfgang Goethe, který se zde zamiloval do Lili Schönemannové. Také tu byli hosty Wolfgang Amadeus Mozart a Niccolò Paganini, žila zde Sophie von La Roche. Okolo roku 1800 zde pobýval Alois Senefelder, který tu vynalezl litografii.  V roce 1815 ztratil Karel z Isenburgu pro svoji blízkost k Napoleonovi vládu nad Offenbachem. Podle Vídeňského kongresu připadl rakouskému císařství, to jej však záhy postoupilo Hesensko-darmstadtskému velkovévodství. To zavedlo v roce 1828 celní unii s Pruskem, což pro Offenbach znamenalo konkurenční výhodu oproti Frankfurtu. V 19. století se rozvíjela především výroba koženého zboží.  V roce 1888 byl zde navrtán pramen minerální vody pojmenovaný na počest 99 dní vládnoucího císaře Fridricha III., tato voda pro svoji slanost však dnes již není využívána. Roku 1917 byla dokončena budova vysoké školy užitých umění, která je dodnes významným centrem designu.  Na Velký pátek roku 1919 se zdejší komunisté pokoušeli provést převrat a obsadit kasárna, přičemž bylo zabito 17 osob. Roku 1920 byl Offenbach po dobu jednoho měsíce obsazen francouzskými vojsky.  Za druhé světové války bylo zničeno 36 % staveb ve městě, řada dalších historických domů byla zbořena při přestavbě města v 50. letech 20. století. Roku 1954 překročil Offenbach hranici 100 000 obyvatel. V 70. letech musel Offenbach jako jedno z prvních měst čelit strukturální proměně průmyslu, když zde zanikla kožedělná výroba. Offenbach těžil především z blízkosti Frankfurtu, v 90. letech byl napojen na síť jeho S-Bahnu.

Památky.

Offenbach má 403 chráněných památek, z toho 29 se týká větších památkových celků. Celkem je zde tak na 1 600 chráněných staveb.  Obraz města byl výrazně ovlivněn hugenotským prvkem, řada domů v městském centru má typické francouzské mansardové střechy.  Největší památkou ve městě je Issenburský zámek, je považován za jeden z nejvýznamnějších renesančních komplexů na sever od Alp, byť byl několikrát přestavěn. V současnosti je ve vlastnictví hesenské země a sídlí zde zmíněná vysoká škola užitých umění.  Druhý zámek ve městě se nachází ve čtvrti Rumpenheim. Jeho počátky sahají do 17. století, hlavní stavební aktivita zde probíhala na konci 18. století. Rumpenheim již nepatřil Issenburgům, zdejší zámek byl rezidencí hrabat z Hanau a posléze hesensko-kaselských hrabat.

Náboženství.

Před reformací příslušel Offenbach k mohučské arcidiecézi. V 16. století byla zde nejprve zavedena luterská reformace, pak se však Issenburgové přiklonili ke kalvinismu. Teprve v roce 1634 bylo luteránům opět umožněno působit ve městě a od roku 1798 se zde mohly konat i katolické bohoslužby. V roce 1848 byly obě protestantské konfese sloučeny do hesensko-nassauské evangelické církve.  V roce 1845 zde vzniklo německo-katolické hnutí, které se později proměnilo v obec svobodného náboženství. Z křesťanských církví zde působí ještě řecká pravoslavná církev (největší její obec v Německu), starokatolická církev či novoapoštolská církev.  V 19. století zde byla tisícičlenná židovská komunita, z níž do roku 1939 zbylo přes 500 členů, většina z nich nepřežila druhou světovou válku, přesto byla po válce obnovena a nyní má již opět 1 000 členů.  Nejnověji se zde také ustanovilo několik muslimských komunit.

Doprava.

Územím města prochází dálnice A3, která se zde kříží s dálnicí A 661.  První železnice byla zprovozněna v roce 1848 z Frankfurtu do Offenbachu. Poté, co roku 1873 byla zprovozněna železniční trať z Frankfurtu do Bebry, zůstala původní trať pouze místní drahou a roku 1955 byla zrušena. Na trati do Bebry vzniklo hlavní nádraží, tehdy docela daleko od města a později několik dalších stanic a zastávek. Nyní v Offenbachu nestaví téměř žádné dálkové vlaky. S-Bahn má na území města vlastní trať, která prochází centrum města tunelem zprovozněným v roce 1995 (částečně sleduje průběh zrušené místní dráhy) s několika podzemními stanicemi.  Offenbach měl jeden z nejstarších tramvajových provozů na světě, již roku 1884 zde zahájila provoz elektrická tramvaj s metrovým rozchodem. Později byla přestavěna na normální rozchod a spojena s frankfurtskou tramvajovou sítí. Tramvajový provoz ve městě byl zrušen roku 1967, od té doby končí tramvaje na hranicích města, kde se přestupuje na autobusy.  Ačkoliv po Mohanu prochází jedna z hlavních evropských vodních cest, zdejší přístav má jen malý význam a uvažuje se o jeho zrušení.

Rivalita mezi Offenbachem a Frankfurtem.

Tak jako mezi jinými sousedními městy, panuje i mezi Offenbachem a Frankfurtem rivalita. V tomto případě je i historicky podmíněná. Zatímco Offenbach byl kalvinistický, Frankfurt byl luteránský. V 18. a na počátku 19. století se v Offenbachu rozvíjely manufaktury, zatímco Frankfurt se orientoval na velkoobchod. Teprve po pruské anexi Frankfurtu (1866) se i ten stal průmyslovým městem a začal se prudce rozvíjet, na začátku 20. století se mohly do něj začlenit sousední pruské obce. Teprve od roku 1945 není hranice mezi oběma městy současně také zemskou hranicí.  Ve sportu byla tato rivalita vyjádřena především fotbalovými derby mezi kluby Kickers Offenbach a Eintracht Frankfurt, ovšem od roku 1984, kdy Offenbach sestoupil z Bundesligy (nyní je až v Regionallize, tj. čtvrté lize) už k nim nedochází tak často.

Offenbach je se 120 000 obyvateli pátým největším městem v Hesensku a na 65. místě v Německu. Offenbach byl v minulosti významným kožedělným střediskem, nyní je především centrem průmyslového designu. Sídlí zde také Německá meteorologická služba.

Offenbach am Main () is a city in Hesse, Germany, on the left bank of the river Main. It borders Frankfurt and is part of the Frankfurt urban area and the larger Frankfurt Rhein-Main urban area. It has a population of 138,335 (December 2018).


Hráčská kariéra.

Hrát hokej začal v rodném Calgary. Když mu bylo 13 let, jeho rodina se přestěhovala do Kingstonu v Ontariu. Tam začal hrát za tým Greater Kingston Predators, kde svou hrou upoutal natolik, že si ho v roce 2007 vybral tým Windsor Spitfires. Ačkoliv to byla jeho první sezóna tak se v juniorské lize OHL rozhodně neztratil a nastřílel v 63 utkáních 45 gólů. Spolu se 39 asistencemi je to dohromady 84 bodů. Neztratil se ani v playoff a v pěti zápasech vstřelil 2 branky a přidal 3 asistence. Za tyto překvapivé výkony obdržel cenu pro nejlepšího nováčka sezóny. V následující sezóně (2008/2009) stihl za 63 zápasů nasbírat 90 bodů za 38 branek a 52 asistencí. Ve 20 utkáních playoff dokázal nastřílet 16 branek a k tomu přidat 20 asistencí, za což mu byla udělena cena pro nejlepšího hráče Memorial Cupu, který jeho tým hlavně díky němu získal. Poslední sezónou v OHL (2009/2010) opět rozhodně ostudu neudělal. Odehrál 57 zápasů a připsal si 106 bodů za 40 gólů a 66 asistencí. V 19 zápasech playoff získal dalších 35 bodů za 17 branek a 18 asistencí. Spitfires díky tomu opět obhájily Memorial Cup a Hall byl zvolen znovu nejužitečnějším hráčem. Těmito výkony se zařadil mezi velké favority draftu. Skauti ho dokonce řadili na první příčku, tedy nejlepšího hráče draftu. Jejich tip vyšel a nejhorší tým uplynulé sezóny Edmonton Oilers si ho vybral jako jedničku. Klub a fanoušci od něj hodně očekávali, a vzhledem k nepříliš kvalitnímu mužstvu začal Hall sezónu v dresu Oilers. Kvůli tlaku ze strany klubu i fanoušků se mu podařilo v průběhu sedmi utkání připsat pouze jediný bod, za asistenci. V osmém zápase s Columbusem už ale prokletí prolomil a připsal si první branku, navíc na další nahrál Shawnu Horcoffovi. Tím mu stouplo sebevědomí a své přednosti začal uplatňovat i v NHL, kde se ihned zařadil mezi opory Oilers. V roce 2016 byl vyměněn z Edmontonu do New Jersey za obránce New Jersey Adama Larssona.

Taylor Strba Hall (* 14. listopadu 1991 v Calgary, Alberta, Kanada) je profesionální kanadský hokejový útočník hrající v týmu Arizona Coyotes v severoamerické NHL. Profesionální kariéru začal roku 2010, hraje na levém křídle.

Taylor Strba Hall (born November 14, 1991) is a Canadian professional ice hockey left winger for the Arizona Coyotes of the National Hockey League (NHL). He was the first overall pick in the 2010 NHL Entry Draft selected by the Edmonton Oilers.