Historie.

Fountains Abbey.

Opatství Fountains Abbey bylo založeno v roce 1132 benediktinskými mnichy, kteří odešli z opatství St Mary's Abbey jako cisterciácký řád. Po zrušení klášterů v roce 1539 Henry VIII, byly budovy opatství a více než 200 hektarů (500 akrů) půdy prodáno královstvím siru Richardu Greshamovi, obchodníkovi. Majetek byl předáván několik generací rodem sira Richarda a pak prodán Stephenovi Proctori, který postavil Fountains Hall, pravděpodobně mezi lety 1598 a 1604. Fountains Hall je zámeček, postavený částečně z kamene z ruin opatství Fountains Abbey. Fountains Abbey Mill je mlýn z 12. století, který zůstal ve Velké Británii a nejstarší funkční budova na pozemku.

Studley estate.

John Aislabie zdědil Studley estate od svého staršího bratra v roce 1693. Byl konzervativní člen parlamentu pro Ripon v roce 1695, a v roce 1718 se stal ministrem financí. Aislabie byl hlavním sponzorem programu South Sea Company scheme. V roce 1720, kdy se tato obrovská finanční operace zhroutila, byl vyloučen z parlamentu a diskvalifikován doživotně z veřejného úřadu.  Aislabie se vrátil do Yorkshiru a věnoval se od roku 1718 tvorbě zahrady. Po jeho smrti v roce 1742, jeho syn William rozšířil úpravu o zbytky opatství a Fountains Hall. Změnil upravené oblasti v malebném romantickém stylu, kontrastujícím s formálností úprav jeho otce. Mezi tím oba vytvořili Water Garden, pravděpodobně nejdůležitější podobná úprava v Anglii 18. století. V roce 1983 majetek získal National Trust.

Studley Royal House.

Studley Royal House (nebo Hall), stál v severozápadním rohu parku. Původně to byl středověký zámek, který vyhořel v roce 1716 a byl přestavěn Johnem Aislabie. V roce 1762 byl upraven v Palladianském stylu. Budova byla zničena požárem v roce 1946. Velká část postavená v letech 1728 a 1732 přežila a nyní je upravena jako soukromý dům.

Nedávná historie.

V roce 1966 koupil panství od West Riding County Council a v roce 1983 jej získal National Trust. V roce 1986 byl celý park vyhlášen světovým dědictvím UNESCO. To je uznání pro mistrovské dílo lidského tvůrčího génia a vynikající příklad určitého typu budovy nebo architektonického či technologického souboru nebo krajiny, který ilustruje významné etapy v dějinách lidstva.

Hlavní části.

Studley Royal Water Garden.

Zahradu Studley Royal Water Garden vytvořil John Aislabie v roce 1718, je jedním z nejlepších přežívajících příkladů vodní zahrady své doby v Anglii. Byla rozšířena jeho synem, Williamem, který zakoupil sousední Fountains Estate. Elegantní ozdobné jezera, kanály, chrámy a kaskády poskytují sled dramatických a poutavých pohledů. Úprava je také poseta řadou pošetilých prvků, včetně neogotického hradu a hodovního domu v palladianském stylu.

Kostel St Mary's Church.

Hlavní článek: St Marie je, Studley Royal Pohled na West Endu v kostele  Kostel St Mary's Church (kostel Panny Marie) byl jedním ze dvou, pozdně viktoriánských, památných kostelů v Yorkshire, postavený rodem prvního markýze z Ripon na památku Fredericka Granthama Vynera. Další je kostel Church of Christ the Consoler (Krista Utěšitele) v Skelton-on-Ure, jehož architektem byl William Burges. Vyner byl zavražděn řeckých bandity v roce 1870 a jeho matka, lady Mary Vyner, a sestra, lady Ripon, použili nevyčerpané výkupné, které shromáždili k získání jeho svobody, na výstavbu dvou kostelů na jeho památku v jejich panství. Burges byl jmenován jako architekt s největší pravděpodobností v důsledku spojení mezi jeho největším mecenášem, Johnem Crichtonem-Stuartem, třetím markýzem Bute a Vynerem, kteří byli přátelé z Oxfordu. Kostel byl vysvěcen v roce 1878. Interiér je nádherný, převyšující Skelton v bohatství a vznešenosti. Barevné skla mají zvláště vysokou kvalitu. St Marie je Burgesovo "církevní mistrovské dílo."

Deer park.

Středověký Deer Park (Jelení park), v němž leží kostel, je domovem 500 jelenů a bohatství flory a fauny.

Studley Royal Park (Královský park Studley) včetně ruin opatství Fountains Abbey (Fontánové opatství) v North Yorkshire, Anglie, je zapsáno na seznam světového dědictví organizace UNESCO. Místo, které má rozlohu 323 ha (800 akrů) je pokryto zahradou z 18. století, a obsahuje jednu z největších ruin cisterciáckého kláštera v Evropě a viktoriánský kostel navržený Williamrm Burgesem.

Studley Royal Park including the ruins of Fountains Abbey is a designated World Heritage Site in North Yorkshire, England. The site, which has an area of features an 18th-century landscaped garden, some of the largest Cistercian ruins in Europe, a Jacobean mansion and a Victorian church designed by William Burges. It was developed around the ruins of the Cistercian Fountains Abbey.


Sportovní kariéra.

Zajímavosti.

Vyrůstal v dělnické čtvrti v Utrechtu. Odmala rád sportoval – hrál fotbal, závodil na kole, zápasil, vzpíral apod. Nejvíce ho však uchvátilo judo. Seznámil se s ním, když jejich tělocvičnu navštívil instruktor z Francie. Geesink nebyl dobrým žákem, proto hned po základním škole šel pracovat na stavbu jako pomocný dělník. Při této práci nabral svoji pověstnou sílu. Vítězil převážně na zemi. Soupeře unavil a následně dostal na zem a do držení. S věkem a s pravidelnými návštěvami Japonska se naučil obstojně i techniku v postoji – velmi účinná byla především jeho uči-mata.  Od poloviny padesátých let 20. století neměl v Evropě konkurenta. Na začátku 60. let měl již dostatečné zkušenosti a techniku na to, aby v kombinaci se svými parametry (byl o hlavu vyšší než Japonci) mohl zástupce kolébky juda porazit. Na mistrovství světa v roce 1961 porazil ve finále Kodži Soneho a zapsal se nesmazatelně do dějin juda jako první západní judista, který získal vítězství na úkor zástupců kolébky juda. V roce 1964 svůj úspěch zopakoval na olympijských hrách v Tokiu, kdy nedal šanci domácímu Kaminagovi. Geesink se dá považovat za prototyp nového sportovního směřovaní juda. Sportovec odhodlaný a fyzicky zdatný, mající respekt k soupeři, ale ne strach, zná své možnosti. Tyto vlastnosti jsou ve sportovním judu daleko důležitější než vytříbená technika.  Geesink ukončil sportovní kariéru celkem čtyřikrát. Poprvé po vyhraném mistrovství světa v roce 1961, podruhé po olympijských hrách v roce 1964, potřetí v roce 1965. V tomto roce ho sužovala různá zranění – na mistrovství Evropy si v soutěži týmů natrhl sval a v individuálních soutěžích potom nestačil v semifinále na své soupeře. V roce 1967 ohlásil comeback, získal svůj další titul mistra Evropy, ale před mistrovstvím světa v roce 1967 se opět zranil. Poté, co se potvrdilo, že judo nebude součástí olympijských her v roce 1968, ukončil sportovní kariéru definitivně.  Geesinkův přínos pro evropské sportovní judo byl obrovský. V 60. letech s sebou vytáhl na špičkovou úroveň několik svých krajanů. Wim Ruska se stal dokonce jeho důstojným nástupcem co do rivality s japonskými soupeři. Inspiroval celou řadu chlapců z jiných, i tehdy málo judistických zemí k tréninku. V roce 1966 navštívil jako čestný host Prahu, kde probíhalo první akademické mistrovství světa v judu.  Po skončení sportovní kariéry pracoval, mimo krátkých epizod mezi profesionálními zápasníky nebo hraní ve filmu, jako funkcionář v domácím i mezinárodním sportu. O judu napsal několik publikací. Jedno období byl členem Mezinárodního olympijské výboru a nevyhnul se skandálu s hlasováním pro olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002. Na jeho návrh se zápasící judisté od sebe odlišují barvou judogi (bílá vs. modrá). V roce 1997 mu Mezinárodní judistická federace udělila 10. technický stupeň (judan). Kodokan (nejstarší a nejvýznamnější japonská škola juda) však udělení judanu až do jeho smrti (2010) nepotvrdil.

Reference.

Několik článků z časopisu Black Belt – volně přístupný na serveru books.google.com.

Antonius Johannes „Anton“ Geesink [Anton Chésink] (6. dubna 1934 – 27. srpna 2010, Utrecht, Nizozemsko), byl reprezentant Nizozemska v judu. Jde o největší osobnost evropského sportovního juda v jeho historii.

Antonius Johannes Geesink (6 April 1934 – 27 August 2010) was a Dutch 10th dan judoka. He was the first non-Japanese judoka to win gold at the World Judo Championship, a feat he accomplished in 1961 and 1965. He was also an Olympic Champion, having won gold at the 1964 Summer Olympics in Japan, and won a record 21 European Judo Championships during his career.


Princess Charlotte of Prussia (1831–1855)

Historie.

DAD má životní cyklus založený na porovnání rizik a přínosů. Je řízený cílli, je škálovatelný a zohledňuje podnik.  Scott Ambler vyvinul Disciplined Agile Delivery v době kdy působil jako hlavní metodik pro IT ve společnosti IBM Rational (léto 2006 až léto 2012). DAD mělo vyplnit procesní mezery (záměrně) ignorované metodou Scrum, a doplnit nástroje pro vývoj na úrovni podniku. Podle Amblera existuje pro řešení projektu od jeho zahájení k dodání "mnoho agilních metodik - včetně Scrum, XP, AM, Agile data, Kanban aj." Dokud nebyla DAD, museli jste si pro svou práci vždy slepit vlastní agilní metodiku."  Framework DAD byl navržen podle případů, ve kterých byly agilní metody v daném měřítku úspěšné. Odráží zkušenosti zaměstnanců IBM s různými zákazníky, použití agilních metod na interních projektech a spolupráci s obchodními partnery."DAD proces uznává nejen význam sítí mezi různými týmy, ale výslovně nabízí podporu pro škálování klíčových postupů v rámci komplexních pracovních prostředí pomocí technik, které propojují jednotlivé vývojové techniky do robustní dodávky software".

Podstatné znaky.

Lidé na prvním místě.

Disciplined Agile Delivery říká, že faktorem, který nejvíce ovlivňuje úspěch při dodání projektu jsou lidé a způsob jak spolu komunikují.

Zaměřený na učení.

DAD podporuje myšlenku, že členové týmu by měli úzce spolupracovat a učit se od sebe navzájem. Tým by se měl snažit učit se z vlastních zkušeností a vylepšovat svůj přístup, a jednotlivci by měli dělat totéž.

Smíšený přístup.

DAD přejímá a přizpůsobuje si z existujících metod osvědčené strategie jako například Scrum, extrémní programování (XP), agilní modelování, Unified Process (UP), Kanban, vývoj software metodou outside-in a jiné. DAD již má vyřešeno, které části těchto technik jsou vzájemně relevantní, takže údajně není nutno ztrácet čas přizpůsobováním jednotlivých metod.

Životní cyklus úplné dodávky.

Na rozdíl od první generace agilních metod, které se obvykle zaměřují na budování systému, životní cyklus DAD řeší celý projekt od bodu zahájení kontinuálně do produkce a také poprodukční činnosti.

Řízený procesními cíli.

Přístup DAD je spíše řízený cílem, než normativní. Na rozdíl od Scrum, který práci řídí pomocí fronty nevyřízených položek produktu (backlog), DAD navrhuje stanovení pracovních priorit založených na nejdůležitějších faktorech pro stakeholdery, ať už je to cokoliv.  Těmito faktory mohou být obchodní přínos, riziko, datum dokončení, závislosti na okolí nebo jakákoli jejich kombinace. DAD popisuje kompromisy spojené s každou strategií a popisuje životaschopnost každé z nich.

Zaměřený na řešení.

Disciplined Agile Development údajně posouvá pozornost od prosté produkce software k poskytování použitelných řešení, která poskytují skutečnou obchodní hodnotu pro zúčastněné strany. Přestože software je jednoznačně důležitou součástí předmětu dodávky, zaměřenost na řešení znamená holistický pohled na celkový problém. To může vést k návrhu změn v oblasti hardware, obchodních / organizačních procesů a celkové organizační struktury.

Stálé porovnávání rizik a přínosů.

Životní cyklus DAD je řízený riziky a přidanou hodnotou. Rozšiřuje hodnotově řízený cyklus metody Scrum, která po každém cyklu/iteraci vytváří potenciálně dodatelný (shippable) software tak, že výslovně zahrnuje

Úroveň organizace.

Podpora úrovně Enterprise je klíčovou vlastností DAD. DAD týmy pracují v rámci organizace stejně jako jakýkoli jiný tým. V ideálním případě DAD tým bude využívat stávajících zdrojů s cílem snížit celkový čas na dokončení a náklady a může pracovat souběžně s ostatními týmy v organizaci. Důležitým aspektem přizpůsobení firmě je, že DAD má explicitní DevOps postupy a strategie zabudované přímo do frameworku.

Role.

Hlavní role.

V rámci DAD je bez ohledu na velikost typicky pět základních rolí.

Vedlejší role.

Pro větší dodávky (problém škálování) jsou zavedeny tyto vedlejší role - někdy i na přechodnou dobu

Disciplined Agile Delivery (dosl. ukázněná agilní dodávka, DAD) umožňuje zjednodušit procesní rozhodování při vývoji a správě software a dodávat řešení postupným a přírůstkovým způsobem. DAD staví na mnoha postupech agilního softwarového vývoje, jako je agilní metodika Scrum, agilní modelování, Lean Software Development a další.

Disciplined agile delivery (DAD) is the software development portion of the disciplined agile toolkit. DAD enables teams to make simplified process decisions around incremental and iterative solution delivery. DAD builds on the many practices espoused by advocates of agile software development, including scrum, agile modeling, lean software development, and others.


Pozadí.

Počátkem roku 2008 se Palestincům podařilo násilně překonat uzavřenou hranici mezi Egyptem a Gazou. Podle informací rozvědky se kromě potřebné humanitární pomoci podařilo Palestincům propašovat v tomto období do Gazy i velké množství raket. Mezi nimi měly být i rakety s delším doletem než dosud používané modely, což představovalo riziko pro izraelská města Aškelon a Sderot.  27. února došlo k raketovému útoku na průmyslové město Aškelon. Při tomto útoku poprvé odpálili militanti místo jedné rakety salvu šesti raket. Zraněno bylo několik lidí, ale důležitý byl především psychologický efekt. V dohledné době měla izraelská armáda v oblasti rozmístit protiraketový systém Železná kopule určený k sestřelování raket dopadajících na izraelské území. Nicméně panovaly obavy, že systém se nebude schopen vypořádat se salvou několika raket najednou. Izraelští představitelé se shodli na potřebě okamžité odpovědi na novou hrozbu. Na druhý den armáda spustila operaci Horká zima.

Boj.

Podle informací z izraelské armády bylo cílem útoku v co největším rozsahu narušit infrastrukturu ozbrojenců v Gaze. Jedním z cílů byla i kancelář palestinského premiéra Ismaila Haníji. Izraelská armáda nasadila jednotky z brigády Givati, ženisty a obrněné jednotky. Pozemní jednotky působily v těsné spolupráci s letectvem.  Od 29. února do 1. března se Izrael soustředil primárně na letecké útoky zaměřené proti skladům zbraní a munice, továrnám na zbraně a místům odkud byly rakety odpalované. I přes izraelským útokem byli militanti schopni odpálit přes 200 raket. Většina směřovala na Sderot, dvacet na Aškelon a jedna na Netivot.  Poté, co bylo za jediný den odpáleno 50 raket, izraelská armáda změnila taktiku. 2. března vyslala pluk o síle zhruba 2 000 mužů, aby zaútočil na města Džabalíja a Sadžíja, která se nacházejí na severu pásma Gazy. Toto rozhodnutí mělo za následek, že Gaza zažila nejkrvavější den od roku 2002. Palestinci kladli silný odpor. Podle některých odhadů zemřelo až 70 civilistů. Kromě toho zemřeli čtyři militanti a dva izraelští vojáci.  Podle prohlášení izraelské armády se vojákům podařilo 3. března dostat k továrnám na výrobu zbraní ve dvou městech. Ve stejný den se armáda z Gazy stáhla. Premiér Ehud Olmert oznámil ukončení operace, ale dodal, že letecké útoky budou pokračovat.

Následky.

Ke 4. dubnu bylo z Gazy hlášeno 110 mrtvých. Izrael tvrdil, že jde většinou o militanty, ale podle Palestinců šlo především o civilisty. Své znepokojení nad počtem civilních obětí (z nichž velká část byly děti) vyjádřila i izraelská organizace na ochranu lidských práv Be-celem. Podle této organizace bylo mezi oběťmi 52 civilistů. Mrtví militanti byli většinou členy hnutí Hamas a Palestinský islámský džihád.  Izraelský ministr obrany vyjádřil svou lítost nad oběťmi z řad civilistů, ale zároveň obvinil militanty z používání "lidských štítů". Svá tvrzení podložil záběry raket odpalovaných z hustě osídlených oblastí. Izraelští politici zároveň nechávali Palestincům možnost na neoficiální příměří, když prohlásili, že zastaví útoky, pokud na Izrael přestanou dopadat palestinské rakety.

Operace Horká zima ( "Mivca Choref cham") byl zákrok izraelské armády proti hnutí Hamás v pásmu Gazy. Probíhal ve od 28. února do 3. března 2008 a jeho cílem bylo zastavit ostřelování Izraele. Operace si vyžádala minimálně 110 obětí na straně Palestinců (z toho 58 civilistů) a tři oběti na straně Izraele (jeden civilista). Zraněno bylo dalších přibližně 160 lidí.

In 2008 the Israel Defense Forces launched Operation Hot Winter (, "Mivtza Horef Ham"), also called Operation Warm Winter, in the Gaza Strip, starting in February 29, 2008 in response to Qassam rockets fired from the Strip by Hamas onto Israeli civilians. At least 112 Palestinian militants and civilians, along with three Israelis, were killed, and more than 150 Palestinians and seven Israelis were injured.


Průtok.

Toto rameno Dunaje se od hlavního toku odděluje ve čtvrti Nussdorf, v oblasti Nussdorfského systému stavidel, v 19. okresu a opět se do něj vrací v 11. okrese, na konci parku Prátr v oblasti zvané "Praterspitz". Na ostrově, který tak Dunajský kanál vytváří, se nacházejí 2 z 23 vídeňských obvodů – Brigittenau (20. okres) a Leopoldstadt (2. okres). Přes kanál vede 15 silničních a 5 železničních mostů.  Kromě již zmíněných obvodů Vnitřní Město a Landstraße tvoří kanál přirozenou hranici ještě části obvodů Döbling, Brigittenau, Leopoldstadt, Alsergrund a Simmering.  Nábřeží Donaukanalu je součástí vídeňské Ringstraße.  Průtok vody v kanálu je regulován soustavou zdymadel a stavidel vybudovaných na začátku ramene ve čtvrti Nussdorf. Projektantem tohoto díla byl architekt Otto Wagner.

Historie.

Ve středověku tvořil tok dnešního Dunajského kanálu hlavní rameno Dunaje. Nánosy, které s sebou přinášely záplavy, často měnily říční koryto, čímž docházelo i ke změnám hlavního toku řeky. Asi kolem roku 1700 se hlavní proud Dunaje posunul východním směrem.  V letech 1598–1600 bylo toto rameno poprvé regulováno zásluhou barona von Hoyos.  Jméno "Donaukanal" se pro jižní větev Dunaje začalo používat od roku 1686. Jelikož v němčině vyvolává výraz kanál stejně jako v češtině představu stoky, objevily se pokusy Dunajský kanál přejmenovat. Jedním z návrhů byl i "Kleine Donau" (Malý Dunaj), ale neprosadil se.  V 19. století byla poblíž začátku ramene zbudována takzvaná plovoucí vrata ("Schwimmtor"), pohyblivá plovoucí bariéra, jejímž úkolem bylo chránit kanál před záplavami a ledovými krami. Do provozu byla uvedena roku 1873. V letech 1894–1899 byl vybudován Nussdorfský systém stavidel a zdymadel, který poskytl oblastem okolo kanálu větší míru protipovodňové ochrany, než nabízela plovoucí vrata. Schwimmtor se však používal až do 1. světové války a rozebrán byl až po roce 1945.

Literatura.

Adolph Stiller (vyd.): "Theophil Hansen". Wien/Salzburg 2013

Donaukanal ( Dunajský kanál) je 17,3 km dlouhé regulované boční rameno Dunaje, které protéká nejblíž centra Vídně, kde tvoří přirozenou hranici 1. a 3. okresu. Dříve se mu říkalo také "Wiener Wasser" či "Wiener Arm". Od počátku systematického osídlení zdejší oblasti bylo topografickým východiskem pro založení sídla. Vídeň, v římských dobách "Vindobona", stála na vyvýšené terase jeho pravého břehu.

The Donaukanal ("Danube Canal") is a former arm of the river Danube, now regulated as a water channel (since 1598), within the city of Vienna, Austria. It is long and, unlike the Danube itself, it borders Vienna's city centre, Innere Stadt, where the Wien River ("Wienfluss") flows into it.


Rozšíření.

Druh žijící v Evropě, Malé a Střední Asii a ve středomořských oblastech Afriky. Severní hranici evropského rozšíření sahá až k 60° severní zeměpisné šířky a v jižních oblastech Alp vystupuje až do nadmořské výšky 2000 m. Pouze v jižní Evropě, severní Africe a teplých oblastech Asie se vyskytuje trvale, jeho populace v západní, střední a severní Evropě jsou jen přechodné. Motýli objevující se z jara v České republice jsou prvou vlnou migrujících jedinců z teplých krajů jižní Evropy kde se vylíhli. Teprve později se smísí jejich potomci, kteří vylétli z kukel již vytvořených v Česku, s jižní migrační vlnou druhé generace.  Nejraději žijí ve slunných a teplých nížinatých oblastech polního, stepního i ruderálního charakteru, často se vyskytují na opuštěných zaplevelených polích, na neobhospodařovaných loukách nebo travnatých kamenitých stráních, náspech cest nebo železničních tratí. Jsou velmi dobři letci a nezdržuje se na pevném stanovišti, pohybují se z místa na místo v rozsáhlém regionu.  V ČR se vyskytují téměř po celém území od nížin do podhůří, hojnější bývají v oblastech moravských úvalů a hlavně v teplých a suchých létech. Místní početnost odvisí od migrace, někdy dorazí jarní i letní populace, někdy přiletí až letní. Průměrné stavy tohoto druhu s ohledem na počasí sice ročně kolísají, motýl však není považován za ohrožený.

Vzhled.

Motýl má rozpětí křídel 4,5 až 5 cm, bílé zbarvené svrchní plochy mají nápadné žilkování a početné černé skvrny. Samička má na zadních křídlech tmavší a větší skvrny, sameček je tamtéž spíše bílý. Na spodní, rubové straně mají oba výraznou, olivově zelenou kresbu.

Životní cyklus.

Bělásek rezedkový mívá ve Střední Evropě obvykle dvě generace, délka života motýla od vylíhnutí je průměrně 16 dnů. Samička prvé generace klade obvykle v dubnu žlutozelená vajíčka která se později zbarví oranžově. Vajíček bývá průměrně okolo 60 a jsou kladena na žírné rostliny jednotlivě. Asi za týden se z nich líhnou osamoceně žijící modrozelené housenky se dvěma žlutými podélnými pruhy a malými černými bradavkami. Po třech týdnech nepřerušovaného krmení na listech, květech i plodech se housenka na lodyze rostliny zakuklí zavěšená hlavou dolů. Za týden stadium přeměny v kukle skončí a vylétá další generace motýlů kteří se v červenci neb srpnu spáří a začíná nový koloběh, od vajíček přes housenky až po kukly ve kterých chce druh přečkat zimní období. Za mimořádně příznivých klimatických podmínek se z těchto kukel vylíhne koncem léta ještě třetí generace a její kukly se snaží přezimovat. Ve středoevropských kontinentální podmínkách však zimu nepřežijí a zahynou.

Význam.

Bělásci rezedkoví nejsou považováni za škodlivý druh, jejich housenky se živí rostlinami které jsou spíše považovány za plevelné než užitkové. Požírají hlavně rostliny rodu rýt (dříve často nazývaný rezeda) a další byliny z čeledi brukvovitých, např. hulevník, huseník, pomořanka, potočnice, tařice a úhorník.

Taxonomie.

Podle posledních výzkumů je bělásek rezedkový ("Pontia daplidice") podle morfologických znaků neodlišitelný od nově vytvořeného druhu "Pontia edusa", navzájem se odlišují biochemicky. Tento nový druh údajně pravidelně migruje z jihu do střední Evropy a tudíž se vyskytuje i v ČR, kdežto "Pontia daplidice" zalétává pouze do západní Evropy. Někteří autoři naopak považují oba druhy pouze za poddruhy druhu "Pontia daplidice".

Bělásek rezedkový ("Pontia daplidice") je středně velký, výrazně teplomilný motýl z čeledi běláskovitých. Každoročně na jaře přilétá z jižních zimovišť do České republiky kde se do podzimu nejčastěji vyskytuje ve dvou generacích.

Pontia daplidice, the Bath white, is a small butterfly of the family Pieridae, the yellows and whites, which occurs in the Palearctic region. It is common in central and southern Europe, migrating northwards every summer, often reaching southern Scandinavia and sometimes southern England.


Život.

Hans Baltisberger se narodil do rodiny lékaře Dr. Wilhelma Baltisbergera. Měl tři sestry. Absolvoval gymnázium a poté se učil tiskařem. Odešel do Paříže studovat umění, odkud si odnesl dokonalou znalost francouzštiny a též přezdívku Jean. Založil kapelu, hrál velmi dobře na klavír, oblíbil si zejm. Gershwina. Vojenskou službu ve druhé světové válce přežil bez zranění. V r. 1946 začal podnikat jako grafik na volné noze a založil reklamní studio HABAL-Reklame. Vedle toho se však věnoval i své vášni – motocyklovým závodům.

Smrt.

Baltisberger zahynul v roce 1956 po pádu na brněnském (dnes Masarykově) okruhu ve Velké ceně Československa, která tehdy ještě nebyla součástí mistrovství světa. Start závodu kubatury do 250 cm3 se konal na suchu, ale v jeho průběhu začalo pršet. Baltisberger vedl až do předposledního šestého kola, za ním jeli Hans Kasser a Bob Brown. Během závodu však začalo pršet a Baltisberger se v rychlém levotočivém oblouku v úseku mezi Žebětínem a Kohoutovicemi (před „Farinovou zatáčkou“) dostal v rychlosti takřka 200 km/h na vlhký okraj vozovky. Následoval pád, jeho motocykl NSU Sportmax trefil telefonní sloup, sám Baltisberger vlétl do lesa a na místě svým zraněním podlehl.  Ve stejném závodě a na tom samém místě havaroval i sovětský závodník Viktor Kulakov, jehož motocykl vlétl mezi diváky a jedenáct jich zranil. Později v ten samý den se jel ještě závod třídy do 500 cm3, kde po nárazu do stromu zahynul Francouz Michel Mouty.  Baltisbergerův pohřeb se konal 1. září 1956 v jeho rodišti. Smutečnímu průvodů vzdaly hold tisíce lidí. Jako čestná stráž doprovázeli pohřební vůz známí jezdci, včetně prvního německého motocyklového mistra světa Wernera Haase.

Odkaz.

Po Baltisbergerově smrti nesla zatáčka, kde skonal, jeho jméno. Když byl v roce 1964 vypuštěn úsek trati vedoucí přes Žebětín, začalo se tak říkat pravotočivé zatáčce ve sjezdu ze „Staré dálnice“ před Farinovou zatáčkou („Farinkou“).  Na místě nehody stojí od roku 1978 Baltisbergerův pomník (souřadnice ). Autor pomníku, Němec Adolf Söhnlein, sám v roce 2007 zahynul při dopravní nehodě. Na pomníku je uvedeno nesprávné datum narození (16. září).  Bohumil Hrabal napsal povídku "Smrt pana Baltisbergera", která byla v roce 1965 pod názvem "Smrt pana Baltazara" zfilmována Jiřím Menzelem v rámci povídkového filmu "Perličky na dně".  V Betzingenu, Baltisbergerově rodišti, je po něm od roku 1976 pojmenována ulice ("Hans-Baltisberger-Straße").  Jeho syn Harald, který se stal lékárníkem, se narodil v roce 1948 a zemřel v roce 2004. Je pochován vedle svého otce.

Hans Baltisberger (10. září 1922, Betzingen (Reutlingen), Německo – 26. srpna 1956, Brno) byl německý motocyklový závodník, dvojnásobný mistr Německa a účastník mistrovství světa, kde jeho největším úspěchem bylo celkové páté místo v kubatuře do 250 cm3 v sezoně 1954.

Hans Baltisberger (born September 16, 1924, - August 26, 1956 Brno) was a German professional Grand Prix motorcycle road racer.


Dějiny.

Původní hrad byl založen byl založen roku 1080 Hartnidem z Ortu. Další přestavby proběhly ve 13. století, mezi nimi jmenujme například tu na podnět Hartnida V. z roku 1244. V roce 1344 hrad koupili bratři Fridrich a Reinprecht I. z Wallsee, (od 25. ledna 1350 byl majitelem pouze Fridrich). Hrad zůstal v držení pánů z Wallsee do roku 1483, kdy hrad Ort přešel na císaře Bedřicha III.

1484-1689.

V letech 1484 až 1491 zámek spravoval Gotard ze Starhenberku, místodržící Horních Rakous. V letech 1492 až 1584 vlastnil zámek Bernard ze Starhenberku a jeho potomci. V roce 1588 zámek koupil Weikhard svobodný pán z Pollheimu, ten však zámek prodal 6. dubna 1595 obci Gmunden, která zámek téhož roku prodala císaři Rudolfovi II.. Poté zámek přešel na další majitele, než byl nakonec zakoupen císařem Leopoldem I.

Novodobé dějiny.

Roku 1876 zámek koupil arcivévoda Jan Salvátor Toskánský (1852 - 1911), desátý a poslední potomek toskánského velkovévody Leopolda II. a jeho druhé manželky Marie Antoniety Neapolsko-Sicilské, která na zámku dožila svůj život. Jan Salvátor zámek dal v interiérech radikálně přestavět a usadil se v něm poté, co odešel z armády. 6. října 1889 se vzdal svého šlechtického titulu a příslušnosti k sekundogenituře Habsburské císařské rodiny a změnil si podle názvu zámku jméno na "Johann Orth". Roku 1890 se svou nerovnorodou manželkou, herečkou Mili Stubelovou odcestoval do Jižní Ameriky na své lodi "St. Margaret". Jan Nepomuk Salvátor byl považován za zmizelého v roce 1890 na moři a roku 1911 prohlášen za mrtvého, ovšem přesné datum jeho smrti není známo.  Zámek roku 1914 koupil císař František Josef I., aby jej žáci místních škol mohli navštěvovat; jeho záměr se pro vypuknutí první světové války nerealizoval a byl zde zřízen vojenský Lazaret.  Zámek v letech 1919 až 1973 nebyl udržovaný. V současné době zámek slouží jako studijní centrum Spolkového ministerstva zemědělství a lesnictví ("Bundesministeriums für Land- und Forstwirtschaft"). 5. ledna 1995 byl zámek oficiálně koupen městem Gmunden.  Od roku 1996 se zde natáčel TV seriál "Schlosshotel Orth".

Zámek Ort (německy "Schloss Ort" ale i "Schloss Orth") je zámek, který se nachází na ostrově Travenského jezera, v obci Gmunden v rakouské spolkové zemi Horní Rakousko.

Schloss Ort (or "Schloss Orth") is an Austrian castle situated in the Traunsee lake, in Gmunden, from Vöcklabruck, the gate to Salzkammergut.


Historie.

Plemeno manchesterský teriér pochází asi z 15. století. Jeho historie ale dodnes není jasně známá, mezi jeho předky se ale nejspíše řadí vipet a greyhound. Jejich původní vyžití byl hlavně lov krys, ale byli to i společníci. Podle všeho je i jedním z nejstarších plemen teriérů.  Od roku 1862 je toto plemeno rozdělené hned na dvě samostatná - lehčí jedinci pod 5 kg se řadí jako angličtí toy teriéři, neboli black and tan toy teriéři.  První jedinec byl do plemenné knihy zapsán v roce 1873, kdy byl tedy ještě známí a zapsaný také jako black and tan teriér, tento název byl odvozen podle jeho zbarvení, protože krom popisu "černá s hnědým pálením" se tato barva popisuje i jako black and tan. Má ji třeba dobrman, což je podle všeho předek tohoto plemene; manchesterského teriéra.  Název manchester teriér získal až v roce 1880, do té doby se mu říkalo třeba i Anglický teriér — English terrier.  Během druhé světové války toto plemeno málem vyhynulo a celkově i upadla jeho popularita. V Anglii byla celkem jen desítka psů tohoto plemene s prokázaným původem! Plemeno se podařilo oživit několika zapáleným chovatelům, a dnes je toto plemeno velmi oblíbené a velmi početné po celém světě!  Oficiální používaná značka pro toto plemeno v České republice je MT.  2015: V České republice je již přes sto jedinců a hned několik chovatelských stanic. Oblíbené je toto plemeno po celém světě, nevyjímaje Austrálii nebo sever Evropy. Nejvíce jedinců s průkazem původ je zaregistrováno v Anglii, Německu a Belgii.

Vzhled.

Je kompaktní a velmi elegantní a přesto atleticky stavěné, celkově dobře osvalené a s jemnou konstrukcí a celkově i lehkou kostrou. Malé, až střední velikosti. Srst velmi dobře přiléhá, je krátká, na dotek hebká a velmi dobře kryje před vodou i chladem. Zbarvení srsti je charakteristické i pro dobrmany; je to černá s hnědým pálením. Na krku nevytváří límec a na ocas prapor.  Hlava je vyvážená, lebka je plochá a dlouhá. Lícní kosti nejsou vůbec výrazné. Oči jsou malé, kulaté a většinou celé hnědé, bělmo není vidět. Mají klasický inteligentní výraz. Jsou hluboko posazené. Stop je dobře zřetelný, ale ne až příliš. Má pravidelný nůžkovitý skus a menší a silné zuby. Uši se v minulosti kupírovaly, dnes jeto zakázané a tak má toto plemeno polovztyčené uši ve tvaru V. Jsou nízko posazené a velké.  Krk je dlouhý, zužující se. Šíje mírně klenutá, bez laloku a srst na něm nevytváří límec. Rovný a dobře osvalený. Hřbet je krátký, rovný a dobře osvalený. Ocas je krátký, směrem ke špičce se zužuje, ale u kořene je silný. V akci je nesen nad hřbetní linií, v klidu může být nesen i pod ní.  Přední i zadní končetiny jsou zcela rovné, dobře osvalené. Hrudní končetiny jsou dobře zaúhlené. Tlapky skoro kočičí, tedy kulaté. Drápky černé a silné.  Hmotnost psů (samců) se pohybuje od 6 až do 10 kg, u fen od 5 do 8 kg, ale optimální váha je 7 až 8 kg. Výška v kohoutku je okolo 32 cm.

Varianta toy.

I manchester teriér podlehl dnešním trendům a tak byla vyšlechtěna i toy varianta tohoto plemene. Kromě výšky a váhy se však vzhledem neliší. Lehčí (pod 5 kg) a vzrůstově menší jedinci tohoto plemene se řadí jako samostatné plemeno anglický toy teriér neboli black and tan toy teriér.

Povaha.

Toto plemeno má pravou teriérskou povahu; je to dobrý hlídač a velmi hlasitý, ke známým lidem přátelský a laskavý a svoji rodinu milující a chránící. Je naprosto oddaný jednomu členu rodiny a k ostatním se chová tak, jak to dělá jeho pravý páníček. Ovšem ostatní členy rodiny také v rámci mezí poslouchá a je k nim loajální. Je hravý a velmi inteligentní a bystrý, rychle se učí, to se týče i zlozvyků. Je ale i pyšný a nemá rád, když se nad něj ostatní dominantní jedinci povyšují. Nejraději je se svým pánem, ale odloučení snáší dobře. Je naprosto vyrovnaný a nebojácný. Také sebevědomý.  S jinými psy vychází skvěle, ale má tendenci honit rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty a auta. Je vhodné toto plemeno chovat ve smečkách.  I děti má velmi rád a rád si s nimi hraje. Nebude je ale respektovat, pokud se to nenaučí již v co nejnižším věku.

Péče.

Péče o toto plemeno není nijak náročná — srst stačí 1x týdně vykartáčovat, procházky nevyžaduje a ani do uší se nemusí nijak zasahovat. Drápky se ale musí aspoň 1x ročně zastřihnout, pokud si je pes nebrousí o chodník.  Srst se nemusí mýt moc často, bohatě stačí 1x za rok umýt šamponem. Častější mytí šamponem by způsobilo problémy s kůží, protože srst by ztratila svoji přirozenou mastnotu.  Socializace i výchova tohoto plemene jsou velmi důležité. Již jako štěně jej musíte seznámit se všemi členy rodiny, nevyjímaje zvířata. Také je dobré jej seznámit s dopravními prostředky, které využíváte častěji. Protože je toto plemeno spíše smečkové, bude mít v dospělosti tendenci seznamovat se s neznámými zvířaty i psy, což může přinést jak radost, tak smůlu a ukousnuté ucho.  Výcvik ani výchova by neměli být založené na přílišném bití a trestání, protože manchester teriér má velmi dlouhou paměť a všechny negativní zážitky s vámi si bude pamatovat. Výcvik není nutností, ale každý pes nynější doby by měl umět alespoň základní povely, hlavně přivolání.  Procházky nevyžaduje a stačí mu krátká procházka každý den. Není to dobrý společník pro sportovce, protože nemá tak dobrou kondici, aby běhal 10 km u kola svižným tempem a pak ještě šel na dlouhou túru. Časem se dobrá kondice dá vytrénovat, chce to ale hodně času. Pro toto plemeno jsou jinak vhodné všechny typy pohybu, od plavání až po psí sporty.

Vhodné psí sporty.

Jako vhodný psí sport s tímto plemenem se jeví flyball a agility, jelikož netrpí žádnými potížemi s klouby a je to dobrý aportér se zápalem do všeho. Vhodný je ale i dogdancing, přesto se toto plemeno na závodech dogdancingu moc často nevidí.

Manchester teriér (anglicky: Manchester terrier) je psí plemeno pocházející ze západní části Anglie, konkrétně z Manchesteru. Tento štíhlý atletický pes dosáhl vrcholu obliby před sto lety, kdy proslul jako "teriér anglického gentlemana". Vyvážel se do Ameriky a do Německa a nepochybně svým nezaměnitelným zbarvením, černým s pálením, přispěl i k vývoji dobrmana. Toto plemeno známe i pod názvem black and tan teriér.

The Manchester Terrier is a breed of dog of the smooth-haired terrier type. It was first bred in the 19th century to control vermin, notably rats, at which it excelled. So efficient at the task was it that it often appeared in rat-baiting pits until that sport, which had effectively been illegal in the UK since 1835, finally died out at the beginning of the 20th century.


Historie.

Úplný začátek historie duchovní školy Lectorium Rosicrucianum se datuje do roku 1924, kdy si oba bratři Z. W. Leene a J. Leene a asi 15 sympatizantů Heindelova učení pronajalo zadní část domu v Bakenessergracht 13, v Haarlemu. Od té doby se rozvíjela práce po celých 16 let, až do začátku války. Oba bratří spolu s přáteli jako byl Cor Damme, A. Rutgers van der Loeff, E. Roland-Retera a dalšími se tak stali učiteli Heindlova nového ‚esoterického učení čistého křesťanství‘.  V roce 1928, přesně 15. února, byla založena v Haarlemu kancelář pro tisk Rosicrucian Fellowship, která se později proměnila v tiskárnu The Rozekruis Pers. Tato událost byla jedním z kroků pro osamostatnění nizozemské větve Heindlova učení. Umožnila vydávání tiskovin v Nizozemsku, zejména časopisu Het Rosenkreuz a týdeníku Aquarius.  24. prosince 1930 se k bratrům Leene připojila žena pana J. H. Stock, která sympatizovala s hnutím již od prvního momentu, paní H. Stok-Huizer. Také Cor Damm (1897–1969) byl tou dobou již dva roky po boku obou bratrů.  Společně pracovali na šíření myšlenek Heindlova „esoterického křesťanství“, které vedlo k tomu, že 24.12. 1934 byla oficiálně podána žádost úřadům o založení nezávislé pobočky Rosicrucian Fellowship společenství Maxe Heindela. O rok později dostala právní statut jako Nizozemská pobočka Rosecrucian Fellowship. Šlo o vytvoření ústředí pro nizozemsky mluvící oblast společenství Rosicrucian Fellowship, jehož sídlo bylo v té době v Seattle v USA. Nizozemsko mělo tehdy již 545 studentů a přibližně stejný počet zájemců o učení, kteří se scházeli v centrech ve městech.  Nedalo se již mluvit o dobrovolnické práci, proto bylo potřeba tato centra nějak zastřešit. Vytvořením ústředí došlo o vyvrcholení snah o vytvoření nezávislé větve Rosicrucian Fellowship v Evropě. Osamostatnění nizozemské větve přinesla novou sílu k práci na tvorbě školy, práce nabrala směr k obrodě původního rosikruciánství.  V letech 1934 – 1940 byly organizovány letní školy na pozemku v De Haere, který společnost zakoupila poblíž Doornspijk. Toto místo se později stalo centrem práce pro mládež a konferenční místo Noverosa (založené v roce 1957 původně jako konferenční místo po dospělé), plně proměnilo v konferenční místo pro mládež.  20. března 1937 byl položen základní kámen prvního chrámu v Nizozemsku v Haarlemu.  Až do roku 1938 byl Z. W. Leene dynamickou silou, která vedla společenství. 8. března 1938 ale zemřel v náručí svého bratra. J. Leene a H. Stok-Huizer pokračovali společně v započaté práci. Napsali řadu knih, které byly vydány pod pseudonymy Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri, které začali používat během války. Kdy se věnovali především v letech 1940–1945 studiu textů, manichejských, Corpus Hermeticum. Jejich zájmem se stal také Jakob Böhme.  Atmosféra války ovlivnila J.van Rijckenborgha natolik, že na ni reagoval sepsáním knihy Dei Gloria Inacta – Kresťanské mysterium zasvěcení. Stala se dobrým základem pro nový poválečný ‚začátek‘.  Po druhé světové válce, když mohla být činnost společnosti opět oficiálně (během válečných let byla kvůli Nacistům skrývána) zahájena, se Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri ujali práce znova a centrem zájmu stále více stával pojem „gnose“. Šlo o kristocentrický (Kristus ve středu zájmu) pohled na skutečnost, že Bůh může být poznatelný z první ruky. Tohoto poznání může být dosaženo vnitřním vývojem jedince na základě důkladného sebepoznání, které nazývá Bible jako ‚zrození z vody a ducha‘.  Nizozemské společenství Rosicrucian Fellowship se rozvíjelo jako společenství jednotlivých center v Nizozemsku, ve kterých byly postupně budovány chrámy. Zůstávalo stále ve volném pojení s Rosicrucian Fellowship i když se jejich práce ubírala stále více směrem k moderní duchovní škole, která staví na základech rosikruciánského učení a na gnostickém pohledu na proměnu člověka.  Po válce, kdy byla činnost společenství plně obnovena, jej Jan Leene transformoval do nové organizace, do ‚Duchovní školy‘ Lectorium Rosicrucianum, která byla oficiálně registrována 25. 11. 1946 jako Nadace Lectorium Rosicrucianum.  A v roce 1960, 20. června byla přeregistrována a stala se náboženskou organizací Lectorium Rosicrucianum. V té době byla již od předválečných let činná městská centra v Haagu, Amsterodamu, Utrechtu, Groningenu, Haarlemu, která rostla a dnes jich je celkem 14 v celém Nizozemsku..  Od té doby se činnost společenství stále rozvíjela i mimo hranice Nizozemska. V současné době má mezinárodní škola centra přibližně ve 130 městech v 36 zemích světa. V těchto centrech se scházejí žáci a sympatizanti. Kromě center jsou v jednotlivých zemích také budována konferenční místa.

Práce pro mládež.

Paralelně s vývojem školy šel vývoj práce týkající se mládeže. V roce 1929 byla pro práci s mládeží ustanovena paní E. Roland-Retera spolu s J. Leene. V některých městech byly vytvořeny kluby pro mládež. Když byl v 50.letech zakoupen pozemek v Lage Vuursche Elcekerlyc, přesunula se práce pro dospělé tam a pozemek v De Haere se stal místem práce pro mládež, organizovali se zde letní pobyty pro děti. Tato práce zde pokračuje dodnes.

Učení školy.

Škola má množství vlastní literatury, velkým impulsem pro rozvoj školy a její učení byla H. P. Blavatská a její Hlas ticha, čerpá z učení Jakoba Böhme Aurora, Cesta ke Kristu, A. Gadala, který viděl gnostický základ v učení katárů.  Základem učení je poznání a pochopení alegorie Chymická svatba Christiana Rosenkreuze (1616), hermetismus, hlásí se k manifestům rosicruciánství Fama Fraternitatis(1614), Confesio Fraternitatis (1615). Dále Nový zákon zejména kapitoly ze Zjevení Janova, starověká mysteria - Rosicruciáni, Grál, Katáři.  Základní kámen učení školy je gnosticismus, což znamená „poznání“.  Jde o to poznat a vědomě zakoušet moudrost mysterií pomalu a postupně se zbavit nadvlády smyslového těla, přesto však plnit všechny úkoly ve fyzickém světě. Jde o vědomé odvracení se od smyslových vazeb, odklonit se od světa stínů, pročištění vědomí. Až toto nastane, následuje příklon k duchovnímu světu, kde na konci povstane nový člověk, který je znovuzrozený (Bible, I. Kor. 15:31), podruhé zrozený.

Metoda.

Hlavní metodou je metoda sloučení protikladů – alchymický proces a metoda každodenního vědomého umírání, tedy 'Endura‘, tento pojem je již nám u Katárů. Nejde o žádnou pomalou sebevraždu, ale o každodenní vědomý odklon od pudů, sklonů, přání, vášní, které vážou člověka na hmotný svět, člověk musí nechat zemřít své egocentrické tendence nikoli sebe fyzickou smrtí. Způsob jakým je toho dosaženo, je nazván transfigurací nebo také metamorfózou. Tedy postupnou proměnou a slučováním protikladů, které probíhá pomalu a postupně každý den, dojde ke vzkříšení nového člověka v každém, kdo se procesu oddá (Bible„ On musí růst, já však se menšit.“ (Jan 3:30). )  Dva přírodní řády  Mezinárodní škola Zlatého Kříže s Růží Lectorium Rosicrucianum vychází z ideje, že existují dva přírodní řády: za prvé nám známý přírodní řád, který je nouzovým řádem, přechodným domovem. Tato příroda zahrnuje jak oblast živých, tak i oblast mrtvých. V ní je všechno podřízeno koloběhu zrození, života, umírání a nového zrození. Za druhé je zde původní božský řád. Ten první je světem pomíjivosti, tzv. „dialektika“ : vše v něm vzniká, rozkvétá a zaniká; druhý řád je světem nepomíjivosti, tzv. „statika“. Duchovní škola učí člověka postupně přejít z proměnlivého dialektického řádu do statického, neproměnlivého řádu věčnosti.  Atom jiskry ducha neboli růže srdce.  To co je v Bibli nazýváno „královstvím nebeským“, má v srdci člověka pozůstatek – poslední latentní pozůstatek, Boží jiskra neboli „atom jiskry ducha“. Tento princip způsobuje v mnoha hledajících lidech jakýsi neurčitý stesk po domově, mlhavou vzpomínku na původní stav u Otce – na nesmrtelnou jednotu s Bohem. O tento atom se může člověk opřít, pokud nastoupí cestu proměny.

Základní symbolika školy Lectorium rosicrucianum.

„Kříž s růží v průsečíku“ ve zlaté barvě, je základní symbol používaný v chrámech školy. Symbolizuje protnutí dvou řádů, dvou energií - dolů směřující energie se ve středu kříže, ale také symbolicky v srdci člověka, protíná s horizontální energií tedy s materiálním světem. Je to symbol propojení dvou přírodních řádů, ve kterém jde o propojení obou světů v srdci člověka.  „Pentagram“, symbol znovuzrozeného člověka, nového člověka, který je nositelem božského principu. Stará příroda, vědomí já, umírá a probudit se musí Boží příroda, Kristus v člověku. Lectorium Rosicrucianum s tímto procesem seznamuje žáky, kteří se jej snaží realizovat ve svém životě.  „Merkurova hůl“, symbol používaný v chrámech školy, představuje dva hady obtáčející okřídlenou hůl, jakožto symbol spojení dvou základních sil v člověku - kladné a záporné a jejich přivedení ke vzájemné spolupráci. Což se projeví v moudrostí daného člověka, symbolizované dvěma křídly na konci hole.

Lectorium Rosicrucianum je nové náboženské hnutí, které se považuje za moderní školu mysterií. U založení školy stáli dva nizozemští mystici, Jan van Rijckenborgh (1896–1968, vlastním jménem Jan Leene) a jeho bratr Zwier Willem Leene (1892–1938) a Catharose de Petri (1902–1990, vlastním jménem Henriette Stok-Huizer). Oficiálně společenství vzniklo v nizozemském Haarlemu 25. srpna 1935 jako pobočka americké větvě organizace Rosicrucian Fellowship. Škola staví na křesťanském gnosticismu, čerpá z učení Bible, učí znát Nový zákon, staví na učení albigenských, katárů. Zdrojem jsou pro ni také klasičtí rosenkruciáni sedmnáctého století. Svou metodou se opírá o poznání nábožensko-mystických myšlenek hermetismu a alchymie.

The Lectorium Rosicrucianum or Spiritual School of the Golden Rosycross is a new religious movement which considered itself a worldwide school of Gnostic Christianity. It was founded in 1935 by Dutch mystics Jan van Rijckenborgh, his brother Zwier Willem Leene and Catharose de Petri. The school teaches a form of modern Christian Gnosticism which is based upon the ideas and iconography of Rosicrucianism, the beliefs of the Cathars and other forms of religio-mystical thought such as Hermeticism and alchemy.


Rozšíření.

Druh pochází z Ameriky, z území rozkládající se od Mexika přes Středoamerické státy do Brazílie, Bolívie, Peru až po Paraguay a sever Argentiny. Mimo tyto původní oblasti druhotně roste také na jihu Evropa, severu Afriky a ve Východní Indii.  Je nenáročnou rostlinou suchých oblastí tropů a subtropů které dostačuje ročně jen 250 mm srážek (v Praze naprší asi 650 mm). Vystačí si i s kamenitou nebo štěrkovitou neúrodnou půdou která může být i zasolená. Přestože se nejčastěji vyskytuje v nadmořských výškách do 500 m a při průměrné roční teplotě přes 20 °C, dobře roste i ve vyšších výškách a krátkodobě snese i mírný mráz. Netrpí nemocemi ani jej nenapadají živočišní škůdci.  Při umělých výsadbách bylo zjištěno, že nejrychleji roste při průměrných dešťových srážkách okolo 600 mm ročně a pokud je vysazen do kvalitní, na živiny bohaté a propustné půdy vyroste i do výšky 10 m, dvojnásobku běžné průměrné hodnoty. A mohutnější rostlina více plodí.

Popis.

V období dlouhého sucha částečně opadavý, jednodomý keř nebo malý strom dorůstající průměrně do výšky 3 až 5 m. Žlutohnědě zabarvená kůra je hladká a loupe se v tenkých širokých šupinách a po větvích jsou řídce rozmístěné lenticely. Při poranění z něj vytéká bílé mléko latex. Střídavě vyrůstající listy s dlouhými řapíky a malými, brzy opadávajícími palisty jsou v obrysu široce oválné. Bývají dlouhé 7 až 15 a široké 7 až 13 cm, jsou tři až pětilaločné, na bázi jsou srdčité, na vrcholu zašpičatělé a po obvodu celistvé. Jsou téměř lysé, svrchu sytě zelené a lesklé, naspodu šedozelené a jsou dlanitě žilnaté s pěti až devíti žilkami.  Téměř 12 cm dlouhé úžlabní nebo terminální květenství s krátkými kopinatými listeny obsahuje deset až dvacet samčích květů na jeden samičí, oboje květy jsou pětičetné. Žlutozelené samčí květy mají kalich se 3 mm dlouhými lístky a korunu s 5 mm lístky které jsou ve spodní třetině srostlé, v květu se dále nachází deset tyčinek s prašníky. Pět vnitřních tyčinek má vespod nitky srostlé, pět vnějších je má volné. Samičí květy jsou na delších stopkách a mají kalich se 4 mm dlouhými lístky a korunu se 6 mm lístky které nejsou srostlé. Dále se v samičím květu nachází 10 zakrslých patyčinek a spodní trojpouzdrý, lysý semeník s třemi dvouklanými bliznami. Oboje květy produkují nektar, opylovány jsou hmyzem, hlavně včelami.  V květenství se obvykle vytvoří deset a více plodů. Jsou to 2,5 až 3 cm dlouhé, elipsoidní nebo oválné tobolky které jsou zprvu zelené, se zráním žloutnou a v plné zralosti (asi 3 měsíce po odkvětu) jsou tmavě hnědé. Tobolka má tři pouzdra, v každém je téměř 2 cm podlouhlé černé semeno. Semena obsahují asi 35 % oleje a současně i jedovatý toxalbumin curcin (obdobný je ve skočci obecném). Dávivec černý nemá pevnou dobu kvetení, plody lze obvykle sklízet dvakrát až třikrát za rok. Prvně plodí za tří až pět let a dožívá se až 40 roků. V přírodě se rozmnožuje semeny s krátkou životaschopností a při průmyslovém pěstování je šířen rostlinnými řízky.

Význam.

Vylisovaný olej se pro své výrazně projímavé účinky užíval v lidovém lékařství a také sloužil ke svícení, čerstvé kůry se zase používalo jako léku k hojení ran při malomocenství, ekzémech a vředech. Někdy se keře vysazují do řad k ohrazení pozemků, dřevo starých keřů se používá k topení.  Dávivec černý je považován za potenciální zdroj ekologické bionafty. Z plantáže o rozloze jednoho hektaru lze získat z jeho semen ročně 1,5 tun paliva. Není to mnoho, ale rostliny mohou růst v místech pro jiné druhy nevhodných (suchá a zasolená půda), navíc je to nepotravinářská rostlina vyžadující minimální péči a pro jejíž plody není jiné zužitkování.

Dávivec černý ("Jatropha curcas") je keřovitá rostlina, druh z rozsáhlého tropického a subtropického rodu dávivec, který roste jako planě rostoucí rostlina na neúrodných kamenitých půdách v polopouštích. Při testování lehce dostupných rostlin pro výrobu bionafty (nahrazující palivo z ropy) se stál dávivec černý jedním z potenciálních zdrojů.

Jatropha curcas is a species of flowering plant in the spurge family, Euphorbiaceae, that is native to the American tropics, most likely Mexico and Central America. It is originally native to the tropical areas of the Americas from Mexico to Argentina, and has been spread throughout the world in tropical and subtropical regions around the world, becoming naturalized or invasive in many areas. The specific epithet, ""curcas"", was first used by Portuguese doctor Garcia de Orta more than 400 years ago. Common names in English include physic nut, Barbados nut, poison nut, bubble bush or purging nut. In parts of Africa and areas in Asia such as India it is often known as "castor oil plant" or "hedge castor oil plant", but it is not the same as the usual castor oil plant, "Ricinus communis" (they are in the same family but different subfamilies).


Přechylování.

Ženský ekvivalent je paní (také madam), gramaticky shodná s "paní", tedy ženským ekvivalentem slova pán, tj. vládce nebo majitel. Obdobou pro dosud neprovdané ženy je titul slečna, jehož užívání je mírně na ústupu ve prospěch právě "paní". K tomu přispívá i rozšiřující se stav řady žen ve stálém, ale neoficiálním partnerském a rodinném svazku - formálně "slečny", ve skutečnosti "paní".

Používání.

Používá se výhradně nesamostatně, a to předřazením dalšímu bližšímu určení, kterým bývá hodnost, profese, jméno nebo příjmení, jako výraz úcty a respektu, např. „pan Janáček“, „pan Dokonalý“, „pan prezident“. Je-li osoba nositelem akademického titulu, může být tento základní titul vynechán. např. „inženýr Janeček“ místo „pan inženýr Janeček“. To nebrání uvést oba resp. všechny tituly současně, např. „pan inženýr“, „pan doktor“, „pan inženýr doktor“, ale i s profesí, např. „pan stavitel“, „pan ředitel inženýr Janíček“ a podobně.  Oslovení tímto titulem „pan“ ve vokativu j. č. „pane“ se pojí ve spisovné češtině pouze s tvarem, který je rovněž ve vokativu (5. pádu), například „pane Janíčku“, „pane doktore“. Hovorově se přitom běžně užívá také varianta s nominativem „pane Janíček“, „pane doktor“ s náznakem sblížení, familiérnosti, důvěrnosti.  V psané podobě se "pan" zkracuje na „p.“. Obdobně "paní" se zkracuje na „pí“  V množném čísle se používá „pánové“, ale i „páni“. Místo "paní" v množném čísle se zpravidla používá oslovení "dámy", nejčastěji ve společném oslovení „Dámy a pánové!“.  Slovo "páni!" se užívá i jako zvolání, výraz překvapení, stejně jako „Pane (bože)“, „panečku“, „panenko (skákavá)“ apod.

Pan je běžný, povšechný, neakademický společenský titul muže, ať už v písemném či ústním styku, stylově neutrální, např. „pan Novák“. Je třeba toto slovo odlišovat od plnohodnotného pojmu pán, se kterým má společnou etymologii (patrně z latinského "suppan", možná se zprostředkováním maďarským „župan“), např. „nějaký pán, snad pan majitel“.

Mister, usually written in its abbreviated form Mr. (US) or Mr (UK), is a commonly used English honorific for men under the rank of knighthood. The title 'Mr' derived from earlier forms of "master", as the equivalent female titles "Mrs", "Miss", and "Ms" all derived from earlier forms of "mistress". "Master" is sometimes still used as an honorific for boys and young men, but its use is increasingly uncommon. The modern plural form is Misters, although its usual formal abbreviation Messrs(.) derives from use of the French title'in the 18th century.'is the plural of'(originally ', "my lord"), formed by declining both of its constituent parts separately.


Úvod.

V roce 395 se Římská říše rozdělila na Západořímskou říši a Východořímskou (Byzantskou) říši. Na západě převládalo latinské obyvatelstvo, zatímco na východě žili hlavně Řekové. Západořímské říše zanikla roku 476, ale Východořímská se udržela až do roku 1453. V 7. století se císař Herakleios rozhodl uznat řečtinu za státní jazyk říše, protože to byl mateřský jazyk většiny obyvatel říše a latina byla nesrozumitelná. Byzanc se tak stává říší křesťanských Řeků, ačkoliv samotní Řekové se nyní nazývali "Rómaioi", což v řečtině znamená "Římané". Řecký jazyk se označoval jako "Romaiki glossa" (Římský jazyk). Termín "Helén" (Řek) byl synonymem pro pohana.  V 7. stol. dobyli Arabové Egypt, Sýrii a Afriku a tak od té doby Byzanc disponuje hlavně řecky hovořícími územími (Řecko, Malá Asie, Sicílie, jižní Itálie). Kulturním centrem literatury a celé kultury se stává Konstantinopol a Soluň, dvě největší města říše. Athény zůstávají mimo kulturní dění, v 6. stol. zde císař Justinián I. nařídil zavřít filosofické školy. Filosofie se však později opět stala významnou částí byzantské literatury. Samotné Řecko (kromě Soluně) stálo mimo literární či kulturní dění, které se nyní natrvalo přesunulo do Malé Asie. Samotná literatura si uchovává antický charakter a vychází z antiky. Velkého rozmachu řecká literatura dosáhla v 11. století po vládě císaře Basileia II. a v 13.–15. století za vlády řeckých rodů Komnenovců, Duků, Angelovců a Palaiologů. Větší část byzantské literatury je psána starořeckou attičtinou, tedy mrtvým jazykem, který byl při přednesech často špatně vyslovován.

Historiografie.

V tomto období doznívá klasická historiografie, která byla později nahrazena byzantskou kronikou, která si však také uchovala mnoho z tradiční historiografie. Známí klasičtí historici byli např. Prokopios z palestinské Kaisareie, který popsal války s Góty, Vandaly a Peršany a jako první zmiňuje i Slovany. Jiní významní autoři byli Menander Protektor, Agathias z Myriny a Theofylaktos Simokattés.  Od 8. století se historie píše formou kroniky. Známý je Arethas z Patry, který byl biskupem v kappadocké Kaisareii a je autorem díla Kronika z Monemvasie "(Chroniki tis Monemvasias)". Významnými historiky 11. a 12. stol. byli Michail Attaliatis z Attaleie, Ioannis Kinnamos, Niketas Choniates z Frýgie, Georgios Pachyméres z Nikaie, Nikéforos Bryennios ml. z Adrianopole, Georgios Akropolites a Jeotjos Frantzis z Konstantinopole. Velmi známý však byl Michael Psellos, který popsal vládu po Basileiově smrti, císařovna Anna Komnenovna s dílem "Alexiada", kde popisuje historii Byzance za vlády jejího otce, Alexia I. Komnena. Anna byla první řeckou ženskou historičkou. Jejím vzorem byl Thúkydidés, Xenofón a Polybios. Historii psal i císař Konstantin VII. Porfyrogennetos, který např. zavedl pojem "Velká Morava (Megali Moravia)". Známým historikem byl i Ioannes Skylitzes a aristokrat Laonikos Chalkokondyles, žijící v 15. století, který byl velkým řeckým vlastencem. Popsal vzrůst turecké moci a pád byzantské říše. Jeho potomci žijí v Řecku dodnes.

Filologie.

V 10. století vznikla významná kanonická sbírka s názvem "Suda", kde jsou zahrnuta všechna významná starověká literární díla a autoři a díky tomu se nám mnoho zachovalo. Autor sbírky je však neznámý. Celkově komentování klasických autorů, rétorů a filosofů bylo velmi populární a klasická literatura se těšila na rozdíl od západu velké popularitě. Této práci se věnoval i Nikiforos Vlemmydis z Konstantinopole a Eustathios z Konstantinopole, biskup v Soluni, který se zajímal o homérské eposy. Jiní významní filologové byli Maximos Planudis z Nikomédie, Jeorjos Metochitis z Konstantinopole, nebo rétor, historik a filosof Nikiforos Gregoras z pontské Irakleie.

Poezie.

Popularitě se těšila i poezie, která kopírovala antické styly jako epigramy, satiry, didaktiku a oslavné písně (panijrika). Jako vzor sloužili básníci archaického, klasického a helénistického období. Básně byly někdy i s křesťanskou tematikou. Známí tvůrci epigramů byli Christoforos z Lesbu, Georgios Pisides z Pisidie, Theodoros Studijský z Konstantinopole a Ioannis Jeometris. Křesťanskou panegyriku psali Pavlos Silentiarios z Konstantinopole, který napsal oslavnou báseň na chrám Hagia Sofia ("Is Ajan Sofian"), Georgios Pisides a Manuil Cholovolos.  Velmi populární byla i satira. Nejznámějším satirikem byl Mazaris, o kterém však nevíme nic kromě toho, že žil v 15. století. Napsal satirické dílo "Mazarisova cesta za Hádem (Epidimia Mazari en Adu)", tedy cesta do pekla. Je to satira na byzantské vládce a na peloponéskou aristokracii. Zároveň nám však poskytuje důležitou zprávu o peloponéském obyvatelstvu. Tzv. prosebnou poezii psal Theodoros Prodromos a Manuil Filis z Efezu.

Román.

Populární byly i romány, které vycházejí přímo z helénistické tradice. Známým spisovatelem 12. století byl Eustathios Makrovolitis, který napsal milostný román "O Hysmině a Hisminiasovi (Peri Ysminis ke Ysminia)". Romány psal ve stejné době i Konstantinos Manassis, který napsal dílo "Lásky Aristandrose a Kallithey (I agape tu Aristandru ke tis Kallitheas)". Mezi 11.–14. stol. vznikly i milostné romány, kterým dnes nedokážeme přiřadit autora, jsou to "O Velthrandosovi a Chrysantze (Ta kata Velthandron ke Chrysantzan)", "Kallimachos a Chrysorroi (Ta kata Kallimachon ke Chrysorroin)" a "Lyvistros a Rodamni (Ta kata Lyvistron ke Rodamnin)". Tyto tři romány jsou psány hovorovou byzantskou řečtinou a ne klasickou attičtinou. Jsou to jedny z nejstarších dokladů o moderní řečtině.

Církevní literatura.

Církevní filozofie vycházela z raně byzantského období a z prací Sv. Basileia či Jana Zlatoústého. Byzantská řecká církev se distancovala od západní církve a tudíž měla jiný styl literatury, který byl bohatší a ovlivněný pohanskou filozofií. V 8. století bylo hlavním tématem uctívání ikon, které bylo ediktem zakázáno. Proti tomu se postavil významný řecký církevní spisovatel a filozof Jan z Damašku. Napsal dílo "Pramen poznání (Piji gnoseos)".  Autoři skládali i panegyrické (oslavné) křesťanské písně, které měly původ v antické lyrice a řecké lidové hudbě. Tyto písně se staly základem pro ortodoxní cirkevní zpěvy. První takováto panegyrika vznikla již v 7. století a napsal ji Romanos Melodos z Emesy, podle některých názorů byl původem Žid. V 8. století psal oslavné křesťanské hymny řecký biskup Andreas Krétský z Damašku. Ve 12. století vzniklo dokonce křesťanské drama, napsané neznámým autorem, který se inspiroval klasickou řeckou tragédií. Drama však nikdy nebylo hráno, jelikož divadla nefungovala. Drama má název "Trpící Kristus (Christos Paschon)". Populární byly i tzv. byzantské mysticismy, které vycházely z antické filozofie. Zakladatelem se stal Maxim Vyznavač, který napsal mnoho dieal, např. "O rozličných nejasnostech (Peri diaforon aporion)". Mystikové 11. století byli Symeon z Paflagónie a Nikithas Stethatos, ze 14. století pak Nikolaos Kabasilas.

Lidová poezie.

Zahrnuje poezii oblíbenou u běžného lidu, která buď pocházela z řeckého folklóru, nebo se do něj následně dostala. Ve 13. stol. pod vlivem francouzské a italské nadvlády vznikají na ostrovech u Malé Asie krátké milostné hymny, které vznikly smícháním původních řeckých a evropských tradici. Velmi známý je také hrdinský epos Digenis Akritas, který vznikl v 11. století a autora neznáme. Toto dílo je psáno lidovou byzantskou řečtinou, která je již velmi podobná novořečtině. Epos je důkazem o kontinuitě a udržování homérských eposů, s nimiž má mnoho společného. Jde o byzantského šlechtice, řecko-arabského původu, který zachraňuje princeznu, bojuje s drakem a prožívá dobrodružství. Tento příběh přežil v řeckém folklóru dodnes, vyskytuje se hlavně u pontských Řeků, kyperských Řeků a Kréťanů.

Filosofie.

Byzantští vládci raného období pochopili, že pohanskou filosofii nemohou z myslí lidí vyhnat a proto ji byzantská společnost naprosto akceptovala. Většina raně křesťanských církevních osobností, od Eusebia po Basileia, z ní vycházela a hlásila se k ní a proto se v Byzanci kontinuálně pěstovala. Filozofové navazovali především na Platóna a Aristotela. Největší oživení řecké filosofie proběhlo v 12.–15. stol., kdy se Rómaioi znovu navrátili k řecké (helénské) národní identitě. Právě díky mnohým byzantským filosofům se dochovaly antické originály a šířila se renesance do Itálie, protože mnoho řeckých filosofů působilo na italských univerzitách. Významní filosofové byli Ioannis Argyropoulos z Konstantinopole žijící v 15. století, který napsal "O aristotelské filozofii (Peri Aristoteliki filosofias)" či "Církevní básně (Ekklisiastika piimata)". Arjyropulos působil na florentské univerzitě a také u uherského krále Matyáše Korvína. Z 11. stol. pochází filozof Ioannis Italos z Kalábrie, který napsal dílo "O dialektice (Peri Dialektikis)". Nejznámějším byzantským filosofem je Georgios Gemistos Pléthón, který v 15. století založil filozofickou školu ve městě Mystra na Peloponésu. Byl platonistou a velkým řeckým patriotem, dokonce otevřeně vyzýval Řeky, aby se vrátili k pohanskému náboženství. Napsal díla "V čem se Aristoteles od Platóna odlišoval (Peri on Aristotelis pros Platona diaferete)" a "O zákonech (Peri nomon)".

Byzantská literatura je řecké středověké písemnictví mezi lety 330 (založení Konstantinopole) – 1453 (pád Konstantinopole), resp. podle jiných autorů mezi lety 529 (zrušení Akademie platónské v Aténách) – 1453. Dělí se na 4 období: raněbyzantské (do poloviny 7. století), obrazoborecké (do 848), období makedonské renesance a komnénovského klasicismu (do 1204) a závěrečné (do 1453).

Byzantine literature is the Greek literature of the Middle Ages, whether written in the territory of the Byzantine Empire or outside its borders. It forms the second period in the history of Greek literature after Ancient Greek literature. Although "popular" Byzantine literature and early Modern Greek literature both began in the 11th century, the two are indistinguishable.


RIAA certifikace.

Ve Spojených státech je cena za certifikaci alb a singlů závislá na počtu prodaných nosičů v maloobchodě a dalších podpůrných trzích. Další hudební trhy mají tytéž certifikáty (viz Certifikace prodeje na hudebních trzích). Umělec nezíská certifikaci automaticky. O cenu žádá hudební vydavatelství, které zaplatí poplatek za provedení potvrzovacího auditu na ocenění nahrávky. Prověřovány jsou přímé prodeje, prodeje maloobchodníkům, zásilkové služby, klubové a poštovní objednávky a podobně.  Zlatým americkým RIAA certifikátem je oceněn takový hudební nosič, jehož se prodalo 500 000 kusů. V roce 1976 bylo na platinové ocenění požadováno, aby se prodal milion alb nebo 2 miliony singlů. V roce 1984 pak byla zavedena multiplatinová ocenění. V roce 1989 bylo vzhledem k redukci zájmu trhu redukováno požadované množství singlů pro zlato na 500 000 a na platinu na milion. Od roku 1992 asociace RIAA začala oceňovat jednotlivé disky multidiskových edicí alb.

Současné RIAA certifikace.

Kritéria pro RIAA certifikaci jsou v současnosti tyto:  Vícedisková alba jsou jednotlivě certifikována pouze když jejich celková délka dosáhne 100 minut. Takto získala dvojnásobnou certifikaci alba "Speakerboxxx / The Love Below" od OutKastu (134:56 min) či "Up!" od Shanie Twain (145:44 min). V době vinylových, svou kapacitou limitovaných desek tak dvojnásobné ocenění nedostala např. alba "The Wall" (81 min) od skupiny Pink Floyd či "White Album" (93 min) od skupiny The Beatles.  Alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na Po prosinci 2013 alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na

Nová pravidla 2016.

Od února 2016 RIAA zavedla nová pravidla pro udílení certifikací. Nově započítává i streamování audio i video obsahu singlu či alba. Poměr je následující: 1 500 streamů se rovná 10 prodaným singlům a 1 prodanému albu. Díky tomu skokově získalo celkem sedmnáct alb novou certifikaci.

Recording Industry Association of America (zkr. RIAA; česky Asociace amerického nahrávacího průmyslu) je asociace, která je v USA reprezentantem hudebního průmyslu. V jejím členství je několik společností jako jsou například různá hudební vydavatelství a distributoři, produkujících přibližně 90% všech hudebních nahrávek na území Spojených států.

The Recording Industry Association of America (RIAA) is a trade organization that represents the recording industry in the United States. Its members consist of record labels and distributors, which the RIAA says "create, manufacture and/or distribute approximately 85% of all legally sold recorded music in the United States". The RIAA headquarters is in Washington, D.C.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v Spartaku Rychnov nad Kněžnou, odkud v průběhu mládeže zamířil do FC Hradec Králové.

AC Sparta Praha.

V roce 2010 přestoupil do Sparty Praha, kde hrál za rezervu. V létě 2012 se zapojil do přípravy A-týmu. Od sezóny 2013/14 působil na hostování v jiných klubech.

FC Graffin Vlašim (hostování).

V létě 2013 odešel hostovat do Graffinu Vlašim. V klubu působil půl roku. Během této doby odchytal celkem 9 střetnutí.

FK Viktoria Žižkov (hostování).

Před jarní částí ročníku 2013/14 odešel na hostování do Viktorie Žižkov. Za mužstvo, kde strávil jeden a půl roku, odchytal 41 zápasů.

FC Fastav Zlín (hostování).

Před sezonou 2015/16 odešel hostovat do týmu FC Fastav Zlín, tehdejšího nováčka 1. ligy. V Synot lize měl výtečný start, ve svých prvních třech zápasech udržel čisté konto (proti Bohemians 1905, Vysočině Jihlava a Baníku Ostrava) a vždy to znamenalo výhru v utkání. Ve svém čtvrtém prvoligovém zápase 21. 8. 2015 proti FK Mladá Boleslav inkasoval pět gólů, k prohře Zlína 2:5 přispěl jedním nevydařeným zákrokem, kdy si míč rukou srazil do brány. Ve druhé plovině ročníku se v bráně střídal se Stanislavem Dostálem. Na podzim 2016 byl brankářskou jedničkou jeho konkurent Dostál a Holý se na hřiště nedostával.

Gillingham FC.

V zimní přestávce sezóny 2016/17 ePojisteni.cz ligy zamířil na testy do anglického třetiligového týmu Gillingham FC, které dopadly úspěšně a hráč zde podepsal smlouvu na 2,5 roku. Angažmá v anglické kopané bylo jeho splněným snem. Kvůli němu se dohodl se Spartou Praha na rozvázání smlouvy půl roku před jejím koncem.

Reprezentační kariéra.

Tomáš Holý v minulosti reprezentoval Českou republiku v mládežnických kategoriích. Postupně hrál za výběry do 16, 17 a 18 let.

Tomáš Holý (* 10. prosince 1991 v Rychnově nad Kněžnou) je český fotbalový brankář, od ledna 2017 hráč anglického klubu Gillingham FC. S výškou 206 cm byl nejvyšším fotbalistou Synot ligy 2015/16.

Tomáš Holý (; born 10 December 1991) is a Czech professional footballer who plays as a goalkeeper for Ipswich Town.


Klubová kariéra.

Nikolas Špalek s fotbalem začal v místě bydliště, v dědině Neded. Po nástupu do základní školy přešel do týmu FK Slovan Duslo Šaľa, kde ho vedl mj. trenér Prúčny. Následně se dostal do FC Nitra, kde hrál ještě žáckou kategorii U15. Poté se přesunul do dorostu. V prosinci 2012 byl i na testech ve skotském velkoklubu Celtic FC.  V profesionálním fotbale debutoval v dresu FC Nitra, do A-týmu se dostal začátkem roku 2014. V červenci 2014 přestoupil do FC Spartak Trnava.  S Trnavou se představil v Evropské lize UEFA 2014/15. V odvetě 4. předkola proti švýcarskému týmu FC Zürich se gólem podílel na konečné remíze 1:1, ale vzhledem k předchozí porážce 1:3 doma byl Spartak vyřazen.  V lednu 2015 přestoupil do MŠK Žilina. V předposledním 32. kole Fortuna ligy 2015/16 (13. května 2016) vstřelil dva góly již jistému mistrovi AS Trenčín, Žilina ale podlehla soupeři 2:5. V sezóně 2016/17 Fortuna ligy získal se Žilinou titul.  V lednu 2018 přestoupil ze Žiliny do italského druholigového klubu Brescia Calcio.

Reprezentační kariéra.

Špalek je mládežnickým reprezentantem Slovenska, nastoupil ve výběrech U15, U16, U17 U18, U19, U21. V reprezentaci do 16 let debutoval v srpnu 2012 v utkání proti České republice (výhra 6:1), kde vstřelil hattrick a na další gól přihrál.  Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 17 let 2013 konaného na Slovensku, kde si domácí tým zajistil postup na Mistrovství světa ve stejné věkové kategorii ve Spojených arabských emirátech (v roce 2013). Na něm mladí Slováci podlehli v osmifinále Uruguayi 2:4, Špalek byl u toho.  Se slovenskou „jedenadvacítkou“ slavil v říjnu 2016 postup z kvalifikace na Mistrovství Evropy 2017 v Polsku. Trenér Pavel Hapal jej zařadil v červnu 2017 do 23členné nominace na šampionát v Polsku.

Nikolas Špalek (* 12. února 1997, Šaľa, Slovensko) je slovenský fotbalový záložník a mládežnický reprezentant, od ledna 2018 hráč klubu Brescia Calcio. Pochází z dědiny Neded.

Nikolas Špalek (born 12 February 1997) is a Slovak professional footballer who plays for Brescia Calcio in Serie A as a winger.


Produkce.

Dashnerova kniha vyšla poprvé v říjnu 2009 a studio Fox v roce 2010 začalo uvažovat o její filmové adaptaci s Catherine Hardwickovou, režisérkou prvního "Stmívání". V létě 2012 společnost obsadila jiného režiséra, Wese Balla, který získal pozornost svým krátkým animovaným snímkem "Ruin". Noah Oppenheim napsal první verzi scénáře, který dále upravili Grant Myers a T. S. Nowlin.  Konkurz na herecké obsazení byl vyhlášen v únoru 2013 a 18. dubna bylo ohlášeno obsazení Dylana O'Briena do ústřední role. Režisér i herec později popisovali historku, že se Bellovi nepozdával O'Brienův „účes příliš ve stylu MTV“, a tak jej nejdřív z výběru vyřadil a až později jej znovu zvážil po doporučení společnosti Fox na základě jeho předchozího filmu "Stážisti". Už v březnu byli do dalších rolí obsazeni Will Poulter, Thomas Brodie-Sangster či Aml Ameen, v dubnu pak ještě např. Blake Cooper.  Natáčení probíhalo od 13. května 2013 po osm týdnů především v Baton Rouge v Louisianě.  Termín premiéry byl původně stanoven už na 14. února 2014, ale později odložen na 19. září téhož roku. Film k uvedení do českých kin od stejného data připravila společnost CinemArt.  U příležitosti uvedení filmu vyšla v srpnu 2014 i v češtině s filmovým přebalem.

Děj.

Film sleduje skupinu hochů přežívajících na malém ostrůvku zeleně obehnaném vysokými betonovými zdmi neproniknutelného a smrtícího bludiště. Každé ráno se otvírají brány labyrintu a „Běžci“ (v originále „Runners“) vybíhají prozkoumat okolí a snad i najít cestu ven. Musí to ale stihnout do setmění, protože pak se brány uzavřou a noc za zdí dosud nikdo nepřežil.  Jednou za měsíc výtah přiveze dalšího nováčka a tím nejnovějším je Thomas. Nepamatuje si nic o své identitě, jen křestní jméno. Ani ostatní neví, jak a proč se sem dostali. Tentokrát však vydá výtah už na druhý den po Thomasovi i další osobu – dívku jménem Teresa, která Thomase poznává.  Jednou věcí se Thomas od ostatních asi padesáti-šedesáti kluků na „Place“ („The Glade“) odlišuje. Je to zvědavost a touha narušit "status quo". A tak už tři dny po svém příchodu poruší pravidla „Placerů“ („Gladers“) a vydá se do útrob labyrintu, kde nejen že přežije noc, ale podaří se mu zabít pavouku podobného bionického tvora zvaného „rmut“ („Griever“).

Přijetí.

Návštěvnost.

Ačkoli byla oficiální americká premiéra stanovena na 19. září, na pěti zahraničních trzích byl film uveden už o týden dříve. Na tržbách za první víkend vydělal v Mexiku 2,6 milionu dolarů, na Tchaj-wanu 2,2 milionu, v Malajsii 1,9 milionu, v Singapuru 1,4 milionu a ve střední Americe 248 tisíc dolarů. Celkově podle "Box Office Mojo" vydělal film na zahraničních tržbách ještě před americkou premiérou 8,276 milionu dolarů.  V USA byl film uveden premiérově v 3 604 kinech a současně expandoval také do dalších 48 zemí. Na domácích tržbách se podle magazínu "Variety" předběžně očekávalo za první víkend 30 milionů dolarů, přičemž sám distributor Fox skromněji odhadoval překročení 20 milionů. Server "Box Office Mojo" předpokládal prvovíkendové tržby (19.–21. září) ve výši 34 milionů a umístění na první příčce v návštěvnosti, přičemž dodával, že při dosažení hranice 35 milionů by se jednalo teprve o čtvrtý zářijový film v historii, který by takového úspěchu dosáhl. Cokoli nad 25 milionů přitom označil za obrovské vítězství.  Během pátečních projekcí 19. září činil úhrn tržeb 11,25 milionů dolarů, což představovalo – při srovnání v rámci žánru – více než dvojnásobná čísla oproti filmům "Dárce" (4,75 mil.) a "Hostitel" (5,3 mil.), ale jen asi polovinu tržeb filmu "Divergence" (22,8 mil.). Více než dvojnásobně film předčil i druhý snímek v pořadí současných premiér, kriminální thriller "Mezi náhrobními kameny" ("Walk Among the Tombstones"), který dosáhl pátečních tržeb 4,7 milionu dolarů.  Předběžně odhadované domácí tržby za celý úvodní prodloužený víkend dosáhly nakonec částky 32,5 milionu dolarů. Tím film více než dvojnásobně předčil mládeži nepřístupný snímek "Mezi náhrobními kameny" s 13,1 milionu na tržbách a téměř trojnásobně dramedii "Co by kdyby" ("This Is Where I Leave You") s 11,9 milionu. Při srovnání v rámci žánru dystopických filmových adaptací pro mládež film předčil "Enderovu hru" z listopadu 2013 s úvodními 27 miliony, ale nedosáhl na "Divergenci" z března 2014 s 54,6 miliony dolarů. Podle magazínu "The Hollywood Reporter" tvořilo 52 % amerického publika ženy a 48 % muži, z 65 % pak lidé ve věku do 25 let. Podle "Box Office Mojo" bylo mužských diváků 49 %, což představuje větší podíl, než je pro žánr mládežnických filmů obvyklé, a server to čátečně připisoval akčnímu vyznění marketingové kampaně.  Na zahraničních prvovíkendových tržbách film vydělal dalších 37,6 milionu dolarů. Tím zaujal téměř na všech trzích první příčku a na většině předstihl i srovnávanou "Divergenci", např. v Austrálii (s 3,2 miliony) či v Brazílii (s 2 miliony) až dvojnásobně. V Rusku či Jižní Koreji s 5,5 miliony dolarů předčil i "Hunger Games". Se zahrnutím tržeb z předchozího víkendu vydělal film na zahraničních trzích k datu 21. září celkem 49 milionů dolarů, a to ho stále teprve čekalo uvedení na dalších 9 z největších patnácti světových kinematografických trhů.  Návštěvnost v každém dalším víkendu po premiéře přirozeně klesala a film se posouval z první příčky na druhou, čtvrtou, sedmou, desátou a třináctou. Přesto vyšel film z přehledu americké návštěvnosti za září 2014 vítězně s tržbami ve výši 60,2 milionů dolarů, což představovalo 11,7 % z celkových zářijových tržeb na americkém trhu. Celosvětové tržby dosáhly po dvou týdnech částky 149 milionů dolarů. Ještě v polovině října obsadil s utrženými 5,2 milionu dolarů první místo na francouzském trhu, kde byl uveden premiérově. Na přelomu října a listopadu měl premiéru také na čínském trhu a za svůj první víkend tam vydělal 13,7 milionu dolarů. Celkově tehdy dosáhl zahraničních tržeb ve výši 208,5 milionu dolarů.  V českých 91 kinech, kam byl film premiérově nasazen, na něj přišlo v průběhu prvního víkendu 19 696 diváků a tržby dosáhly asi 2,6 milionu korun. Umístil se tak na prvním místě před reprízovanou českou pohádkou "Tři bratři" (14 063 diváků) a německou komedií "Fakjů pane učiteli" (9 234 diváků). O druhém víkendu se pořadí prvních dvou filmů již vyměnilo a návštěvnost "Labyrintu: Útěk" poklesla o 38 %. V 54 kinech na něj přišlo celkem 12 193 diváků, a zaplatilo tak 1,61 milionu korun.

Recenze v USA.

Recenzní agregátor Rotten Tomatoes dával filmu v době jeho premiéry 63% hodnocení, založené na stovce kritik s průměrným bodovým ohodnocením 6 z 10. Konsensuální hodnocení serveru vyzdvihovalo „silné herecké výkony, solidní dějové východisko a osvěživě temné ztvárnění dystopického prostředí“.

Recenze v ČR.

Na konci premiérového víkendu dávalo filmu celkem 636 hodnotících uživatelů Česko-Slovenské filmové databáze průměrně 78% hodnocení.

Domácí video.

Společnost Twentieth Century Fox Home Entertainment ohlásila na 16. prosince 2014 vydání filmu na DVD i blu-ray. Dvoudisková blu-ray edice obsahovala i dvě hodiny bonusového materiálu, kromě vyřazených scén např. pětidílný dokument o vývoji Labyrintu i Ballův krátký film "Ruin".  V České republice (i na Slovensku) vydala film s českým dabingem společnost Bonton na DVD i blu-ray k datu 4. února 2015. Bonusový materiál na disku spočíval ve vynechaných scénách, komentáři režiséra Wese Balla a producenta T. S. Nowlina a fotogalerii. Sběratelská edice navíc obsahovala záběry z natáčení filmu „Průvodce Labyrintem“, nepovedené záběry, vizuální efekty, Ballův krátký film "Ruin" a další.

České znění.

Pro potřeby domácího videa pořídilo Barrandov Studio český dabing v překladu Zdeňka Hofmanna s dialogy Petry Jindrové a v režii Petra Pospíchala. Jednotlivé postavy namluvili:  Dále své hlasy propůjčili: Martin Draxler, Radek Hoppe, Ivo Hrbáč, Daniel Margolius, Pavel Šrom a Zbyšek Horák.

Soundtrack.

Soundtrack s hudbou skladatele Johna Paesana byl ve spolupráci s MTV publikován už před filmovou premiérou. Dne 11. listopadu byla vydána i limitovaná edice na vinylových nosičích.

Hra.

Společnost PikPok vydala filmem inspirovanou, stejnojmennou oficiální hru pro mobilní telefony, pro systémy iOS a Android. Hru vyvinula společnost Sticky Studios.

Pokračování.

Tvůrci už před uvedením filmu mluvili o přípravě jeho pokračování podle další knihy z Dashnerovy série. Současně s uvedením "Labyrintu: Útěk" do kin oznámila společnost Fox stanovený termín premiéry druhého dílu právě za rok, 18. září 2015. Stvrdila také stejného režiséra i představitele některých hlavních postav, Dylana O'Briena, Kayu Scodelariovou či Thomase Brodie-Sangstera. Z představitel nových rolí pak ohlásila např. Aidana Gillena, Rosu Salazarovou, Jacoba Loflanda. Začátek natáčení byl ohlášen na konec října 2014.

Labyrint: Útěk (v anglickém originále The Maze Runner) je americký akční thriller, který natočil debutující režisér Wese Balla pro společnost Fox. Noah Oppenheim napsal scénář podle z postapokalyptické sci-fi série Jamese Dashnera. Popisuje příběh mladého Thomase, který se po ztrátě paměti ocitá v komunitě chlapců žijících na „Place“, malém ostrůvku zeleně odříznutém od ostatního světa obřím smrtícím labyrintem.

The Maze Runner is a 2014 American dystopian science fiction film directed by Wes Ball, in his directorial debut, based on James Dashner's 2009 novel of the same name. The film is the first installment in "The Maze Runner" film series and was produced by Ellen Goldsmith-Vein, Wyck Godfrey, Marty Bowen, and Lee Stollman with a screenplay by Noah Oppenheim, Grant Pierce Myers, and T.S. Nowlin. The film stars Dylan O'Brien, Kaya Scodelario, Aml Ameen, Thomas Brodie-Sangster, Ki Hong Lee, Will Poulter, and Patricia Clarkson. The story follows sixteen-year-old Thomas, portrayed by O'Brien, who awakens in a rusty elevator with no memory of who he is, only to learn he's been delivered to the middle of an intricate maze, along with many other boys, who have been trying to find their way out of the ever-changing labyrinthall while establishing a functioning society in what they call the Glade.


Klubová kariéra.

Goiás Esporte Clube.

Douglas se narodil 6. srpna roku 1990 v městečku Monte Alegre do Goiás a s fotbalem začínal právě v tamním Esporte Clubu, do jehož mládežnického systému vstoupil ve svých 12 letech, tedy v roce 2002. O sedm let později, v roce 2009, se dostal do A-týmu, kde dělal hlavně náhradníka za Vítora. Svůj profesionální debut a premiéru v brazilské nejvyšší soutěži zvané Brasileirão zažil 20. června toho roku, když nastoupil jako náhradník v závěru utkání s Grêmiem, které skončilo remízou 2:2.  První start v základní sestavě přišel 15. července toho roku při domácí prohře 0:2 s Avaí Futebol Clube. Sezónu 2009 zakončil se 741 odehranými minutami a 14 odehranými zápasy, z nichž bylo 7 v úvodní jedenáctce. Goiás skončil v tabulce na deváté příčce.  V roce 2010 se Douglas stal po odchodu Vítora do Sociedade Esportiva Palmeiras volbou číslo jedna a zahrál si v celkem 24 střetnutích. Jeho klub však v tom roce spadl do nižší soutěže, ve které dal rok na to svůj první gól. Ten padl do sítě Vitórie 15. července 2011 a přispěl k domácí výhře 4:1.  Ročník 2011 završil Douglas s 26 zápasy na svém kontě a rovnou pěti brankami. Esmeraldino, jak se Goiásu přezdívá, skončili jedenáctí.

São Paulo Futebol Clube.

11. února 2012 podepsal Douglas tříletou dohodu se São Paulem, nicméně tehdejší ročník tamního mistrovství Campeonato Paulista zmeškal celý kvůli sportovní kýle.  Dres Trikolóry na sebe poprvé navlékl 6. června, když jako člen základní sestavy byl u porážky 0:1 na hřišti Internacionalu. Premiérovou trefu zaznamenal 14. října, když se prosadil proti Figueirense a podílel se tak na vítězství 2:0. Pravidelně nastupoval i v Copa Sudamericana, který ten rok São Paulo vyhrálo.  V roce 2013 se v sestavě celku z největšího města Brazílie působícím na stadionu Morumbi objevoval pravidelně, nicméně tentokrát čelil konkurenci v podobě Paula Mirandy. V pokročilé fázi sezóny jej však trenérský tým začal stavět na pozici stopera a Douglase po několika pokusech ve středu zálohy vrátili na post pravého beka. Tehdy se rovněž zúčastnil soutěží Recopa Sudamericana (střetnutí mezi vítězi Copa Sudamericana a Copa Libertadores) a Suruga Bank Championship (zápasem mezi vítězi Copa Sudamericana a J. League Cup), v obou případech skončil jako finalista.  O rok později měl na své pozici opět konkurenta, kterým se stal Luis Ricardo. V průběhu toho ročníku ligy státu São Paula byl právě Douglas náhradníkem, ale nakonec se do sestavy vrátil.

FC Barcelona.

26. srpna 2014 však oznámil klub FC Barcelona dohodu se São Paulem na přestupu čtyřiadvacetiletého hráče za 4 miliony eur v hotovosti + dalšího 11⁄2 v bonusech. Prezentaci zažil hráč o tři dny později a její součástí byl i podpis smlouvy, která jej v katalánském klubu má udržet do 30. června roku 2019.

Reprezentační kariéra.

Douglas reprezentoval svou domovinu pouze na mládežnické úrovni ve výběru U20. V něm si v roce 2009 zahrál jak na Mistrovství Jižní Ameriky, které pořádala Venezuela, tak na Mistrovství světa 2009 v Egyptě (zde porážka ve finále s Ghanou).

Úspěchy.

Goiás São Paulo FC

Douglas Pereira dos Santos (* 6. srpna 1990 v Monte Alegre de Goiás), známý pod přezdívkou Douglas, je brazilský fotbalista působící na pozici pravého obránce a v současné době hraje za španělský klub FC Barcelona.

Douglas Pereira dos Santos (born 6 August 1990), simply known as Douglas (), is a Brazilian professional footballer who plays as a right-back for Beşiktaş.


Původ, vzdělání.

Anna Chapmanová, vlastním jménem Anna Vasiljevna Kuščenková, se narodila ve Volgogradu v Sovětském svazu. Její otec Vasilij Kuščenko byl zaměstnán na sovětském velvyslanectví v keňském hlavním městě Nairobi. Podle vyjádření bývalého manžela Chapmanové Alexe Chapmana byl její otec vysoce postavený člen KGB, ačkoliv tuto informaci nelze s určitostí potvrdit. Podle dalšího vyjádření jejího bývalého manžela získala Chapmanová magisterský titul v oboru ekonomie na Moskevské státní univerzitě M. V. Lomonosova. Podle jiných zdrojů však absolvovala studia na Ruské univerzitě přátelství národů.

2001–2006: Londýn.

V roce 2001 se v Londýnských docích na hudební rave párty poznala se svým budoucím manželem Alexem Chapmanem. O pět měsíců později se vzali v Moskvě. V důsledku toho získala britské státní občanství a britský cestovní pas. V letech 2003 a 2004 v Londýně krátkodobě pracovala například u společností NetJets, Barclays a v dalších firmách.

2009–2010: New York.

Ve Spojených státech amerických získala bydlení v budově 20 Exchange Place na Manhattanu v New Yorku nedaleko Wall Street. Podle jejího profilu na sociální síti LinkedIn byla výkonnou ředitelkou společnosti PropertyFinder LLC, která se specializovala na obchod se zahraničními nemovitostmi. Chapman později tvrdil, že společnost byla několik prvních let zadlužená a náhle v roce 2009 úspěšně podnikala a pracovalo pro ni přes 50 zaměstnanců. Později měla mít poměr s Michelem Bittanem, prominentním majitelem sítě restaurací v New Yorku. Chapmanová později svůj život v New Yorku popsala jako "jedny z nejlepších a zároveň jako jedny z nejhorších časů" podle citátu Charlese Dickense.  Poté, co byla Chapmanová v New Yorku zatčena, najal si její manžel mediálního publicistu Maxe Clifforda a svůj příběh prodal britskému deníku "The Daily Telegraph".

Od roku 2010: Rusko.

Na konci prosince 2010 byla jmenována členkou veřejné rady Mladé gardy Jednotného Ruska, mládežnické organizace politické strany Jednotné Rusko. Podle organizace měla Chapmanová působit v oblasti vzdělávání mladých lidí.  Od 21. ledna 2011 hostila v Rusku každý týden televizní pořad "Tajemství světa" televizní stanice REN TV.  Podle agentury "Bloomberg News" se stala v červnu 2011 redaktorkou časopisu "Venture Business News".  V květnu a červnu 2011 svědčila v Moskvě v uzavřeném soudním procesu v nepřítomnosti proti plukovníkovi Alexandru Potějevovi. Při procesu vypověděla, že jen on mohl poskytnout informace amerických úřadům, které vedly v roce 2010 k zadržení Chapmanové. Mimo jiné také vypověděla, že byla zatčena krátce poté, co ji kontaktoval americký agent s použitím kódu, který znal pouze Potějev a osobní držitel kódu.  Chapmanová později psala sloupek pro ruský deník "Komsomolskaja pravda". V říjnu 2011 byla obviněna gubernátorem Volgogradské oblasti Olegem Matvejčevem z plagiátorství jeho vlastní knihy v článku o Alexandru Sergejeviči Puškinovi. Britský list "The Guardian" přinesl informaci o tom, že tento incident vyvolal negativní vnímání osoby Chapmanové u části ruské veřejnosti a později, když pronášela řeč na Petrohradské státní univerzitě, vyvěsili zdejší studenti transparenty, na nichž mimo jiné vyzývali Chapmanovou k opuštění univerzity.  Nadace Anny Chapmanové podpořila druhou mezinárodní konferenci The Genetics of Aging and Longevity (česky přibližně „genetika stárnutí a dlouhověkosti“) probíhající v Moskvě, kde se prezentovala řada významných vědců působící v této oblasti.  V roce 2012 bylo oznámeno, že se Chapmanová dostala prostřednictvím svých špionážních schopností blízko k pozici vysoce postaveného úředníka amerického prezidenta Baracka Obamy. Hlavním motivem pro tuto činnost bylo posunout se výše v hierarchii desetičlenného špionážního kruhu, jehož byla Chapmanová součástí.

Od roku 2013: Arménie a Náhorní Karabach.

V srpnu 2013 byla Chapmanová spolu s dalšími ruskými úředníky spatřena v Náhorním Karabachu, separatistické oblasti Ázerbájdžánu. V oblasti měla diskutovat o problémech Náhorního Karabachu a šancích na vyřešení sporu mezi Ázerbájdžánem a Arménií a také zde měla pracovat na televizním pořadu "Tajemství světa". Její návštěva vyvolala v Ázerbájdžánu pobouření a spolu s dalšími ruskými činovníky ji ázerbájdžánské ministerstvo zahraničí označilo za nežádoucí osobu.  V Arménii později navštívila Cicernakaberd, památník věnovaný obětem arménské genocidy. V rozhovoru pro média uvedla, že návštěva Arménie ji poučila o významu rodinných vztahů a dále že Armény považuje za své nejlepší přátele. V Arménii se toho podle vlastních slov hodně naučila a nabyla dojmu, že některé rodinné arménské hodnoty chybí v ruské společnosti.

Zatčení a výměna zajatců.

Chapmanová je jedna ze dvou špionů, kteří byli v červnu 2010 zadrženi ve Spojených státech amerických a nepoužívali falešné jméno.  Chapmanová spolupracovala s dalšími ruskými špiony, dokud nebyla v roce 2010 zatčena. Tajný agent FBI vlákal Chapmanovou do pasti. V kavárně Starbucks na Manhattanu v New Yorku ji předal cestovní pas s dalšími instrukcemi, podle nichž ho měla předat jinému špionovi. Chapmanová se rozhodla úkol splnit a pas převzala. Po několika telefonických rozhovorech se svým otcem Vasilijem Kuščenkem však dala na jeho rady a pas odevzdala na místní policejní stanici. Následně byla zatčena.  Poté, co došlo u Chapmanové k formálnímu obvinění, byla ze Spojených států vyhoštěna. Stala se spolu s dalšími devíti špiony součástí dohody, podle které si Rusko a Spojené státy americké vyměnily zajatce. Jednalo se o největší výměnu špionů od roku 1986. K výměně deseti ruských a čtyř amerických špionů došlo v ranních hodinách 8. července 2010 na Mezinárodním letišti ve Vídni v Rakousku. Ruská letecká společnost dopravila špiony na Mezinárodní letiště Moskva-Domodědovo, kde se o ně zajímala ruská i zahraniční média.  Podle informací z médií a Roberta Bauma, amerického právního zástupce Chapmanové, si přála Chapmanová přestěhovat se do Spojeného království. Úřady Spojeného království však vydaly podle platných zákonů dokumenty, podle nichž došlo u Chapmanové k odebrání britského státního občanství k 13. červenci 2010. Podle dokumentů se stala Chapmanová v Británii nežádoucí osobou, kvůli čemuž má zákaz cestovat do Spojeného království. Po deportaci do Ruska její právník Baum znova vyjádřil přání Chapmanové zůstat ve Spojeném království a zdůraznil, že jeho klientka je z rozhodnutí o zrušení státního občanství a o trvalém vyhoštění ze země zvláště rozrušená.

Média a popularita.

Poté, co byla Chapmanová zatčena a deportována ze Spojených států amerických, stala se veřejně známou celebritou. Na internetu se objevila řada jejich soukromých fotografií z profilu na sociální síti Facebook a bylo uveřejněno několik videí na YouTube. Některá média ji podle jejího působení pro Ruskou federaci označovala jako „the red under the bed“ (doslova „rudý pod postelí“), kde označení red (rudý) odkazuje ke komunismu a under the bed (pod postelí) odkazuje k dětskému strachu z příšer ukrývajících se pod postelí.  Chapmanová se po návratu do Ruska stala také modelkou. V říjnu 2010 se objevila na hlavní straně ruskojazyčné mutace pánského magazínu "Maxim" ve spodním prádle módní značky Agent Provocateur. Objevila se také na seznamu 100 nejvíce sexy ruských žen. Časopisy a blogy referovaly o jejím stylu oblékání, zatímco bulvární média psala o akční figurce či panence. Média v New Yorku popsala Chapmanovou jako pravidelnou návštěvnici luxusních barů a restaurací.  Podle zpravodajské agentury Interfax byla Chapmanová v říjnu 2010 zaměstnána jako poradkyně v oblasti investičních a inovačních otázek u předsedy FundServiceBank, banky se sídlem v Moskvě, která zprostředkovává platby mezi státním a soukromým sektorem v oblasti leteckého průmyslu.  V dubnu 2011 se prezentovala na mole při moskevském módním týdnu. V červnu 2012 se Chapmanová objevila opět jako modelka v turecké Antalyi pro značku Dosso Dossi.  V roce 2010 obdržela od tehdejšího ruského prezidenta Dmitrije Medveděva za svou činnost státní vyznamenání.  Mediální pozornost vzbudila 3. července 2013, když na Twitteru položila otázku Edwardu Snowdenovi, zda by se s ní oženil. Není však zřejmé, zda byl dotaz míněn vážně nebo jako žert.  Podle zástupce FBI Franka Figliuzziho je Chapmanová prototypem nových ruských agentů, kteří jsou vysoce inteligentní, sexy a vybaveni špičkovými technologiemi. Pro své schopnosti a půvab bývá přezdívána jako "Agentka 90-60-90", "Femme fatale" nebo "Nejtajnější ruská zbraň".

Anna Chapmanová (, celým jménem Anna Vasiljevna Chapman, rozená Anna Vasiljevna Kuščenková, ; * 23. února 1982, Volgograd, Sovětský svaz, dnes Rusko) je bývalá ruská špionka pracující pro Službu vnější rozvědky. V roce 2010 byla v New Yorku zatčena za špionáž pro Ruskou federaci a spolu s devíti dalšími agenty deportována ze Spojených států amerických do Ruska. Předtím žila několik let v Londýně a byla občankou Spojeného království. Britské státní občanství ji bylo odebráno a ze Spojeného království byla trvale vyhoštěná. Nežádoucí osobou se stala rovněž v Ázerbájdžánu. Po návratu do Ruska ji udělil Dmitrij Medveděv státní vyznamenání a stala se známou celebritou a také modelkou. Pro své schopnosti a půvab bývá přezdívána jako "Agentka 90-60-90", "Femme fatale" nebo "Nejtajnější ruská zbraň".

Anna Vasilyevna Chapman (, born Anna Vasil’yevna Kushchyenko 23 February 1982) is a Russian intelligence agent, media personality, and model who was arrested in the United States on June 27, 2010 as part of the Illegals Program spy ring. At the time of her arrest she was accused of espionage on behalf of the Russian Federation's external intelligence agency, the "Sluzhba vneshney razvedki" (SVR). She had previously gained British citizenship through marriage, which she used to gain residency in the U.S.


Život.

Mládí.

Narodil se jako Charles Marie de Chargé v Colmaru ve Francii v roce 1937. Jeho otec byl vojákem sloužícím v Alžírsku, kde Charles strávil část dětství. Od dětství cítil povolání ke kněžství. Věnoval se rovněž skautingu. Od roku 1958 studoval bohosloví. V roce 1964 přijal kněžské svěcení a několik let působil jako kaplan basiliky na Montmartru v Paříži. V roce 1969 vstoupil do noviciátu v trapistickém opatství Aiguebelle a přijal řeholní jméno Christian. Po třech letech přešel do trapistického kláštera v Tibhirine v Alžírsku.

Působení v Alžírsku.

Christian šel do Alžírska s úmyslem žít v míru mezi muslimy, aniž by je chtěl mermomocně převádět na katolickou víru. V komunitě pro tyto své úmysly však příliš pochopení nenašel. Na pokyn představeného odešel do Říma studovat "Papežský institut pro arabská a islámská studia". Do Tibhirine se vrátil v roce 1974. Mezi spolubratřími vzbuzoval určitý rozruch svými zvyky - postil se během ramadánu, před vstupem do kaple či kostela si zouval boty a podobně.  V roce 1976 složil Christian v Tibhirine věčné sliby. Nadále se snažil inovovat klášterní zvyklosti, čímž často u spolubratří vzbuzoval odmítavé reakce. Přesto jej komunita v roce 1984 zvolila převorem. Tibhirinský klášter získal určitá specifika, netypická pro trapistický řád (mniši udržovali čilé kontakty s lidmi vně kláštera, jeden z mnichů fungoval pro vesničany jako lékař a podobně). Christian se musel potýkat i se svou svévolí – stávalo se, že někdy udělal rozhodnutí týkající se celé komunity aniž by se zajímal o názor ostatních mnichů. Řada bratří proto v klášteře nevydržela. Situaci vyřešil příchod několika trapistů z Francie, kteří poměry v komunitě stabilizovali.

Smrt.

Trapistická komunita v Tibhirine dokázala dlouhou dobu žít s okolními obyvateli – většinou muslimy – v míru a pokoji. Od začátku 90. let 20. století se v Alžírsku komplikovala celková situace. Začala občanská válka a docházelo k násilnostem a vraždám. Na Štědrý den roku 1993 byl tibhirinský klášter přepaden ozbrojenci. Převor Christian ale dokázal přesvědčit jejich velitele (mimo jiné tím, že mu doslovně citoval pasáže z Koránu), aby mnichy nechali být. Jeden člen komunity v důsledku tohoto přepadení utrpěl srdeční záchvat. Po této události byla mnichům nabídnuta vojenská ochrana klášterního areálu, což ale odmítli. Měli za to, že by přítomnost vojáků narušila pokojné vztahy komunity s venkovským obyvatelstvem z okolí. Rovněž tak odmítli možnost opuštění kláštera a návratu do Francie (opět s ohledem na vesničany, kteří přítomnost komunity vnímali jako jakousi známku jistoty a bezpečí).  Pod dojmem vánočního přepadení kláštera napsal Dom Christian svou závěť. V jejím závěru připouští možnost, že bude zabit a odpouští svému vrahovi.  V roce 1996, v noci z 26. na 27. března vtrhli do kláštera ozbrojenci a mnichy odvlekli neznámo kam. Po šedesáti dnech byly nalezeny pouze odřezané hlavy převora Christiana a šesti jeho spolubratrů. Dodnes není zcela vyjasněno, kdo za smrt trapistů nese odpovědnost. Původní verze, že mnichy zavraždili islamističtí radikálové byla v roce 2009 zpochybněna. Hlavy mnichů jsou dnes pohřbeny v tibhirinském klášteře. Co se stalo s ostatními částmi jejich těl není dodnes známo.

Ohlasy.

V roce 2010 natočil francouzský režisér Xavier Beauvois film O bozích a lidech, popisující život tibhirinských mnichů. Vzhledem k nevyjasněnosti jejich úmrtí má i film otevřený konec. Přes původní záměr natáčet přímo v Tibhirine byl film nakonec natočen v bývalém klášteře benediktinů v Tioumliline v Maroku. Bylo rovněž napsáno několik knih, které se zabývaly i osobnostmi ostatních zavražděných mnichů tibhirinské komunity.

Proces blahořečení.

Dne 31. března 2007 se započal jeho proces blahořečení, ve skupině s 18 dalšími mučedníky. Tento proces probíhá v arcidiecézi Alžír.

Dom Christian de Chergé, OCSO byl francouzský římskokatolický kněz, člen řádu trapistů. V roce 1996 byl spolu se svými šesti spolubratry za dodnes nevyjasněných okolností zavražděn.

Charles-Marie Christian de Chergé, O.C.S.O (Colmar, 18 January 1937 - 21 May 1996), was a French Roman Catholic Cistercian monk. He was one of the seven monks from the Abbey of Our Lady of Atlas in Tibhirine, Algeria, kidnapped and believed to have been later killed by Islamists. He was beatified with the eighteen others Martyrs of Algeria on December 9, 2018.