Popis.

Start rakety probíhá vždy z ponořené ponorky. Před startem je trubice s raketou zaplavena vodou, malá výbušnina na dně trubice pak způsobí vypaření vody a prudký nárůst tlaku. Tlakový ráz je dostatečný k vystřelení rakety z trubice takovou rychlostí, aby setrvačné síly dokázaly vynést raketu celým objemem nad hladinu. Inerciální senzory zaznamenají klesající zrychlení po vynoření rakety a nastartují první raketový stupeň. Samotné tělo rakety je natlakováno dusíkem, aby se během první fáze startu zabránilo průniku vody, která by mohla raketu poškodit nebo narušit její vyvážení.  Trident má tři raketové stupně na tuhé palivo. Dolet je ještě zvýšen použitím teleskopického aerodynamického hrotu, který je vysunut během první urychlovací fáze. Během třetího raketového stupně, zhruba dvě minuty po startu, už Trident dosahuje rychlosti 6000 m/s.  Trident používá pro korekce dráhy inerciální naváděcí systém, doplněný pak optickou kontrolou hvězdného pole v orbitální části dráhy. Některé testovací varianty obsahovaly také GPS, nepočítá se však s tím, že by GPS zůstal ve skutečné jaderné válce operabilní.  Po dokončení posledních korekcí dráhy jsou uvolněny nezávislé návratové moduly s hlavicemi a také klamné cíle. Konkrétní podrobnosti této fáze jsou utajeny. Každý návratový modul je pak schopen v okruhu dosahu zasáhnout nezávislý cíl. Moduly, vstupující do atmosféry se značným násobkem rychlosti zvuku, za sebou zanechávají dobře viditelné stopy dráhy, někdy označované jako "prsty Boha".

Konvenční varianta Tridentu.

V roce 2006 Pentagon představil návrh programu pro konvenční modifikaci raket Trident jako součást dlouhodobé strategie vývoje globálních zbraní rychlého úderu.  Program měl umožnit přestavbu existující varianty D5 v konvenční zbraň výměnou jaderných hlavic za upravené návratové moduly Mk4. Ty měly být vybaveny GPS navigací a systémy pro korekci dráhy návratu, což by zvýšilo přesnost dopadu na 10 metrů. Moduly neměly používat výbušniny, pro výsledný efekt zbraně měla plně postačovat kinetická energie. Druhou variantou měla být tříštivá hlavice obsahující tisíce wolframových prutů, schopná zlikvidovat nepřátelské síly na ploše přibližně tří set čtverečních metrů.  Hlavní nedostatek programu byla nemožnost ostatních jaderných velmocí jednoduše rozlišit konvenční a jaderné balistické rakety. I pro tyto důvody byl program zamítnut. Ruský prezident Vladimir Putin v květnu 2006 varoval před hrozícím zvýšením nebezpečí nechtěné jaderné války. "Odpálení takové rakety by mohlo... vyprovokovat totální protiúder strategických jaderných sil."

Raketa Trident je z ponorky odpalovaná balistická raketa (SLBM), nesoucí jaderné hlavice. Navrhla ji americká společnost Lockheed Martin Space Systems. Existuje ve dvou variantách – UGM-96 Trident I a UGM-133 Trident II. Rakety Trident jsou součástí výzbroje čtrnácti aktivních amerických jaderných raketových ponorek třídy "Ohio" a čtyřech britských ponorek třídy "Vanguard".

The Trident missile is a submarine-launched ballistic missile (SLBM) equipped with multiple independently targetable reentry vehicles (MIRV). Originally developed by Lockheed Missiles and Space Corporation, the missile is armed with thermonuclear warheads and is launched from nuclear-powered ballistic missile submarines (SSBNs). Trident missiles are carried by fourteen United States Navy s, with American warheads, as well as four Royal Navy s, with British warheads. The missile is named after the mythological trident of Neptune.


Život.

Své dětství strávil jednak v rodné Praze na Žižkově a také u dědečka v Bohdašíně v Podkrkonoší. Později vystudoval obchodní akademii (otec byl obchodním cestujícím), maturoval v roce 1948. První jeho práce otiskl časopis "Středoškolák" v roce 1945 a psal do něj řadu let. Zkusil pokračovat rok na právech, pak přestoupil na studia na Filmové fakultě Akademie múzických umění, zvolil si obory scenáristika a dramaturgie. Po ukončení studií se pustil do filmování, byl scenáristou Filmového studia Barrandov, později zde působil jako dramaturg skupiny filmů pro děti a mládež. Mnohá z jeho děl se stala velmi populární i ve světě, zejména filmy o panu Tau. Jeho knihy byly přeloženy do 15 jazyků. Při filmové tvorbě spolupracoval zejména s Jindřichem Polákem. Byl scenáristou více než 30 celovečerních filmů a řady televizních seriálů. Mnohé z filmů získaly řadu mezinárodních ocenění. Řada jeho pohádek se prolíná s žánrem sci-fi. Pod pseudonymem Ota Dvorský mu vyšly dvě detektivky.  Od 1988 byl předsedou Československé národní sekce Mezinárodního sdružení pro dětskou knihu (IBBY).

Osobní život.

V roce 1950 se oženil (manželka Irena), narodila se jim dcera Irena a později syn Otto.

Ocenění.

V roce 1979 mu byl udělen titul zasloužilý umělec, v roce 1989 i titul národní umělec. Za tvůrčí činnost mu bylo v roce 1978 uděleno čestné občanství města Ostrova. V roce 2004 při příležitosti oslav 650 let obce Kostelní Lhota obdržel také její čestné občanství (in memoriam); v obci často pobýval u rodičů a krátkou dobu i chodil do školy.

Ota Hofman (10. dubna 1928 Praha – 17. května 1989 Praha) byl spisovatel a scenárista, autor zejména knížek pro děti a scénářů k filmům pro děti a mládež. Nejznámějšími byly filmy a seriály o panu Tau, či sci-fi film "Odysseus a hvězdy".

Ota Hofman, alias Ota Dvorský (10 April 1928 in Prague — 17 May 1989 in Prague) was Czechoslovak writer of children's literature and young adult literature and a screenwriter.


Charakteristika.

"Street dance" zahrnuje všechny pouliční tance, ve kterých si nachází stále větší oblibu mladá generace. Mezi taneční techniky a styly, které lze do Street dance zařadit patří hip hop new style, hip hop old style (klasický, počáteční hip hop), hype, funky, součástí toho je jako úplně první lockin', dále pak poppin' a house. Všechny tyto tance jsou neoddělitelně spjaty s konkrétní hudbou a životním stylem.  Tanečníci se pohybují volně a dokonce se snaží vymýšlet a tvořit svůj vlastní osobní styl. Improvizace je základem většiny pouličních tanců, i když i zde najdeme promyšlené choreografické prvky, smíšené právě s improvizací.  Základem pouličního tance (battles-jamming) je unikátní styl, kterým tanečník vyjadřuje pocity prostřednictvím tance a který se obvykle váže na určitý hudební žánr. Tanečníci tančí v hloučku na ulicích nebo po diskotékách.  Ke "street dance patří" i specifický styl v oblékání, například volné kalhoty, dlouhá volná trika, kšiltovky, pořádné, pevné tenisky, které se jen tak nezničí, dále pak potítka, na kterých se tanečník může libovolně „klouzat“ po zemi a „létat“ po parketu.

Soutěže.

S rostoucí popularitou se rozrůstá i mnoho seriózních soutěží "street dance", každoročně se koná spoustu mezinárodních akcí po celém světě, jako například: "Battle of the Year", "Juste Debout a House Dance International". Tyto soutěže se zaměřují především na tzv. "battle", ale také na choreografické přehlídky.  V České republice mezi nejprestižnější "street dance" akce patří "Street Dance Kemp", "Beat Street", "Dancefloor Attack", "Tanečník Roku - my CITY my STAGE", "Taneční skupina roku", "Děti fitness" a další.

Street dance, nazývaný také "pouliční tanec", je zastřešující pojem, který se používá pro popis tanečních stylů, které se vyvinuly mimo tanečního studia, přímo v ulicích, školních dvorech a tanečních klubech. Začal se objevovat ve Spojených státech v roce 1970. Pod tento pojem patří taneční styly jako: breakdance, popping, locking, hip hop new style, house dance a C-walk.

A street dance is a dance style that evolved outside dance studios in any available open space such as streets, dance parties, block parties, parks, school yards, raves, and nightclubs. A street dance is a vernacular dance in an urban context. Vernacular dances are often improvisational and social in nature, encouraging interaction and contact with spectators and other dancers. These dances are a part of the vernacular culture of the geographical area that they come from. Examples of street dance include b-boying (or breakdancing), which originated in New York City.


Život.

Narodil se v Jeruzalémě ještě za dob britské mandátní Palestiny. V mládí se stal členem elitních jednotek Palmach, náležících pod židovskou vojenskou organizaci Hagana. Když byla Hagana po vzniku Izraele transformována v izraelskou armádu, bojoval v jejích řadách ve válce za nezávislost.

Armádní kariéra.

V armádě strávil většinu své vojenské kariéry u výsadkářské brigády, kde se jeho symbolem stal červený baret těchto jednotek. Během 50. let sloužil pod velením Ariela Šarona. V roce 1955 byl raněn během protiteroristické akce v Chán Júnis v Pásmu Gazy a tehdejší náčelník generálního štábu Moše Dajan mu udělil vyznamenání. O dva roky později se stal pobočníkem velitele brigády. Z této pozice odešel studovat na École Militaire v Paříži.  Po návratu v roce 1961 byl jmenován velitelem brigády Golani a z této pozice velel protiteroristické operaci v Nukievu. V čele brigády působil do roku 1963 a během této doby se zasloužil o zvýšení prestiže výsadkářů, pozdvihl jejich morálku a pomohl jim vštípit ducha, díky kterému je brigáda stále proslavená. V roce 1965 byl jmenován šéfem operací v generálním štábu. Později také sloužil jako náčelník armádní velitelské školy.  V roce 1966 se stal velitelem 55. rezervní výsadkářské brigády, které velel během šestidenní války v roce 1967. Se svými jednotkami se zúčastnil obsazení Jeruzaléma a byl prvním, kdo se dostal k Západní zdi a na Chrámovou horu. Zvuková nahrávka jeho slov „Chrámová hora je v našich rukou“ se stala jedním ze symbolů šestidenní války.  Po válce byl povýšen do hodnosti brigádního generála a stal se vojenským velitelem v Pásmu Gazy a na severu Sinajského poloostrova. V roce 1969 byl povýšen na generálmajora a jmenován velitelem severního vojenského okruhu. Na severu Izraele tehdy docházelo k útokům palestinských teroristů z Organizace pro osvobození Palestiny proti izraelským osadám a městům. Gur velel několika protiútokům. Od srpna 1972 do prosince 1973 sloužil jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Washingtonu. V lednu 1974 byl znovu jmenován do funkce velitele severního velitelství. Po odchodu Davida Elazara z postu náčelníka Generálního štábu kvůli kritice ze strany Agranatovy komise, byl Gur jmenován jeho nástupcem, a stal se tak v pořadí desátým náčelníkem generálního štábu izraelské armády. Z této pozice byl odpovědný za naplánování a provedení operace Entebbe, která byla záchranou 102 izraelských rukojmí unesených do Ugandy. Na této pozici sloužil až do roku 1978.

Civilní a politická kariéra.

Po odchodu z armády se stal generálním ředitelem společnosti "Kur Mechanica". Ve volbách v roce 1981 byl zvolen poslancem Knesetu za stranu Ma'arach. Svůj mandát obhájil i v následujících volbách v roce 1984, po nichž byl jmenován ministrem zdravotnictví v první Peresově vládě. Kromě toho v Knesetu zasedal v zahraničním a branně-bezpečnostním podvýboru. V letech 1986 až 1988 pracoval v představenstvu stavebního podniku Solel Bone. V dubnu 1988 byl jmenován ministrem bez portfeje. Tuto pozici si udržel do března 1990, kdy Ma'arach opustil vládní koalici.  V roce 1992 vyhrála volby Strana práce (následovnice Ma'arachu) a Gur byl jmenován náměstkem ministra obrany. Ze své funkce byl zodpovědný za přípravu izraelské ekonomiky pro případ války či krize.  V roce 1995 u něj byla diagnostikována rakovina. Pod vlivem obrovských bolestí nakonec spáchal sebevraždu svou osobní zbraní. Zemřel 16. července 1995 ve věku 65 let.  Po Mordechaji Gurovi je pojmenován vojenská základna na Šaronské planině.

Mordechaj „Motta“ Gur (:, 6. května 1930, Jeruzalém – 16. července 1995, Tel Aviv) byl izraelský generál a politik. Téměř třicet let sloužil v izraelské armádě, kde se nakonec stal v letech 1974 až 1978 náčelníkem Generálního štábu. V roce 1981 byl zvolen poslancem za levicovou stranu Ma'arach a během své politické kariéry zastával mezi lety 1984 a 1986 post ministra zdravotnictví ve vládě Šimona Perese.

Lt. Gen. Mordechai "Motta" Gur (, May 6, 1930 – July 16, 1995) was an Israeli politician and the 10th Chief of Staff of the IDF. During the Six-Day War (1967), he commanded the brigade that penetrated the Old City of Jerusalem and broadcast the famous words, "The Temple Mount is in our hands!" (, "Har HaBayit BeYadeinu"). As Chief of Staff, he had responsibility for planning and executing Operation Entebbe (1976) to free Jewish hostages in Uganda. He later entered the Knesset and held various ministerial portfolios. He contracted terminal cancer and committed suicide at the age of 65.


Etymologie.

Jméno nepochází ze slova "král", jak by se dnes mohlo zdát. Ve skutečnosti je název jezera odvozen od mužského křestního jména Kuno, které se opakovaně vyskytuje historických pramenech. Tuto teorii potvrzuje původnější název jezera: Kunigssee. Poznamenejme ještě, že ještě běžnější bylo pojmenování Bartholomäsee (nejpravděpodobněji dle kostela sv. Bartoloměje stojícím na jeho západním břehu).

Poloha.

Jezero leží na dně hlubokého údolí obklopené strmými srázy a vysokými horami, mimo jiné i věhlasným Watzmannem (nad jezerem se vzpíná 2 km vysoká východní stěna Watzmannu). Bylo vytvořeno během poslední doby ledové ledovcovou činností. Jezerem protéká potok Königsseer Ache, který dále ústí do Berchtesgadener Ache a ten do Salzachu. Na západním břehu se tyčí impozantní Watzmann Ostwand s hluboce zaříznutým údolím Eistal, kde se nachází známá "Eiskapelle" (ledová kaplička), "Eisgrotte" (ledová jeskyně -- vymletá potokem Eisbach do ledovce) a "Lavinenschneekugel". Z údolí Eistal vytéká potok Eisbach, který naplavováním štěrku vytvořil poloostrov o rozloze cca 85 ha. Na tomto poloostrově stojí starý poutní kostel sv. Bartoloměje a lovecký zámeček s hostincem. Jezero je plné pstruhů a sivenů alpských a je obhospodařováno profesionálními rybáři.  Rovněž v severní části jezera se nachází Christlieger – jediný ostrůvek v Königssee. Hezký pohled na jezero je (pokud pomineme vyhlídková místa na vysoce položených vrcholcích jako Jezer nebo Mooslahnerkorf) od Feuerpalven, Archenkanzel, Malerwinkel a z vyhlídkového bodu na Rabenwand. Z boků se tyčící zalesněné horské převisy jsou na jihu převýšené zalesněnými skalními kulisami. Vprostřed "Steineres Meer" rozeznáváme charakteristické zvlnění Schönfeldspitze (2653 m), která již leží v Rakousku. U paty této velkolepé přírodní kulisy leží již z dálky rozeznatelný kostel sv. Bartoloměje.

Využití.

Königssee má velmi čistou vodu a proto je povolena plavba pouze lodím s elektromotorem, veslicím a šlapadlům (kajaky a kanoe jsou zakázány).  Na jezeře jezdí 18 velkých motorových lodí provozovaných společností Bayerische Seenschifffahrt (společnost s turistickými vyhlídkovými loděmi na bavorských jezerech), k tomu zde jezdí ještě malé motorové čluny, které jsou uměleckými díly svých kormidelníků. První motorový člun je ve službě od roku 1909, nejstarší stále sloužící člun byl postaven roku 1920. Teprve od roku 2003 jsou lodě stavěny s ocelovými trupy, namísto tradičních dřevěných. Vedle výchozího bodu z obce Königssee jsou zastávky v Kessel, u kostela sv. Bartoloměje a v Saletu.  V půli cesty ke kostelu je turistům křídlovkou nebo trumpetou demonstrována ozvěna od příkrých horských svahů – jednoduchá nebo dvojitá. Dříve se z lodi střílelo signálním dělem a tím se docílilo až sedminásobné ozvěny, toto ovšem dnes nepovolují bezpečnostní opatření – převoz střelného prachu je zakázán.  Ve spádové oblasti jezera (136,50 km2) není krom pár horských pastvin provozováno žádné zemědělství a osídlení v oblasti jezera je od 80. let napojeno na kanalizaci. Díky tomu je jezero oligotrofní, velmi čisté a zdrojem kvalitní pitné vody.  Kvůli jeho velikosti zamrzá jezero kompletně jenom při velmi chladných zimách, v průměru přibližně jednou za desetiletí. Naposledy to bylo v lednu a únoru roku 2006, led byl silný 40 cm a jezero bylo celkem 29 dní možné přejít. Předpokladem pro tuto přírodní podívanou je velmi studené počasí a bezvětří. Pokud je led silný alespoň 15 cm, je vyznačena správou parku turistická, běžkařská a cyklistická cesta přes jezero z Konigsee po ledě ke kostelu sv. Bartoloměje. Je doporučeno pohybovat se po vyznačené trase, neboť při západním břehu je led obvykle tenčí. Varováním může být řidič VW, který bez povolení 19. 1. 1964 v noci přejížděl přes jezero a na zpáteční cestě od kostela se společně s vozem potopil do chladných vod jezera. Teprve roku 1997 byl automobil společně s tělesnými ostatky řidiče nalezen v hloubce 120 m za pomoci ponorky. Jeho ostatky dodnes nebyly vyzdviženy.  V obci Schönau am Königssee se nachází též umělá chlazená dráha pro boby, sáně a skeleton.

Ochrana přírody.

Estetický půvab jezera a jeho břehů dal popud ke vzniku Národnímu parku Berchtesgaden, který obklopuje velkou část jezera.

Königssee je jezero v jihovýchodním Bavorsku blízko německo-rakouské hranice, v okrese Berchtesgaden. Spadá pod správu obce Schönau am Königssee. Je nejhlubším jezerem v Německu.

The Königssee is a natural lake in the extreme southeast Berchtesgadener Land district of the German state of Bavaria, near the Austrian border. Most of the lake is within the Berchtesgaden National Park.


Vzdělání a zaměstnání.

Vystudoval fyziku na MIT a následné postgraduálně jadernou fyziku tamtéž. Pracoval v Argonne National Laboratory a poté v kongresovém Úřadu pro hodnocení technologií (Office of Technology Assessment), zabýval se problematikou raket MX. Působil jako vědecký poradce velitele amerického námořnictva ().

Ocenění.

V roce 1990 získal cenu Leo Szilarda od Americké fyzikální společnosti (American Physical Society). V roce 1995 získal Hilliard Roderick Prize od Americké asociace pro rozvoj vědy (American Association for the Advancement of Science). V roce 2001 byl oceněn Cenou Norberta Wienera (Norbert Wiener Award) udělovanou Computer Professionals for Social Responsibility.

Kritika raketového systému Patriot.

V roce 1992 během americké operace Pouštní bouře veřejně vystoupil s kritikou raketového systému Patriot, o kterém americká armáda tvrdila, že je velice úspěšné při sestřelování iráckých raket Scud a že představují revoluci ve vedení války. Postol ve svých analýzách a během svědectví před speciální komisí Kongresu prokázal, že systém ve skutečnosti zasáhl méně než 10 % cílů.

Kritika amerického systému protiraketové obrany.

Podle Postola dostává česká veřejnost i Parlament České republiky záměrně zkreslené informace o americkém radaru systému protiraketové obrany, který má být umístěn v Brdech. Postol dospěl svými výpočty k závěru, že radar při výkonu a anténě uváděné vládou USA by měl dosah maximálně 600 až 700 kilometrů, ačkoli generál zodpovědný za přípravu systému Henry Obering uvádí dosah 2100 až 2500 kilometrů. Podle Postola by radar s takovým dosahem musel mít výkon 50krát vyšší. Podle Postola Obering při některých jednáních hovořil dokonce o dosahu větším než 4000 kilometrů a v tom případě by výkon musel být 500krát vyšší.

Theodore Postol (* duben 1946 Brooklyn, New York, USA) je emeritní profesor vědy, technologie a mezinárodní bezpečnosti na Massachusettském technologickém institutu (MIT), prominentní kritik plánů americké vlády na budování systému protiraketové obrany.

Theodore A. Postol (born 1946) is a professor emeritus of Science, Technology, and International Security at the Massachusetts Institute of Technology. Prior to his work at MIT, he worked at Argonne National Laboratory, the Pentagon, and Stanford University.


Historie a majitelé.

Červený kláštor, oficiálně Lechnický kláštor, začali kartuziánští mniši budovat pravděpodobně po roce 1320 u obce Lechnica jako druhý na Spiši (po Kláštorisku). Své pojmenování dostal podle červených cihel, cihelných žeber na klenbách a podle malby okolo oken. Jeho historie je úzce spjatá s působením příslušníků dvou řeholí – kartuziánů (v letech 1320 – 1567) a kamaldulů či kamaldulských (v letech 1711 – 1782). Obě společenství patřila k nejpřísnějším poustevnickým řeholím. Mniši – poustevníci žili v klauzuře, tj. v uzavřené části kláštera (z latinského "clausus" – uzavřený). Obývali samostatné domky – cely, u nichž byly zahrádky. Domek představeného se od nich nelišil, pouze tím, že stál v ose kostela za jeho presbytářem. Pro příslušníky obou společenství platila zásada mlčenlivosti. Vyznávali heslo blahoslaveného řádového patrona Pavla Giustiniani: "Žít sám s Bohe a pro Boha." Nosili bílý hábit a ve stravování dbali na přísnou střídmost.  Založení kláštera potvrdila roku 1319 Spišská kapitula a roku 1320 dal svůj souhlas ke stavbě i uherský král Karel I. Robert.  Hlavními stavbami jsou gotický jednolodní halový kostel sv. Antonína Poustevníka s hranolovou věží v průčelí, jehož stavba byla započata po roce 1360, s bočními kaplemi, klášterní budovy konventu s křížovou chodbou byly přistavěny po roce 1400 k severní straně kostela, doplnily je hospodářské budovy. Tyto stavby obklopovalo opevnění opatřené cimbuřím. Další prostor kláštera uvnitř ohradní zdi zabíraly samostatné domky pro mnichy. Ve 30. letech 15. století klášter dvakrát dobyli husité: roku 1431 polští pod vedením Dobeslava Puchaly a roku 1433 moravští, které vedli Jan Pardus z Hrádku a Bedřich ze Strážnice. Bratříci, které vedl Petr Aksamit z Košova, se kolem roku 1454 usadili v nedaleké vsi Haligovce. Roku 1462 se situace stabilizovala; byl obnovan refektář, kapitulní síň zaklenuta síťovou klenbou a vyzdobena nástěnnými malbami, jež se zčásti dochovaly. Během jagellonské doby se klášter stal významným centrem tehdejší vědy, hlavně medicíny, astronomie a astrologie. Vzácné pergamenové listiny a spisy jsou v současnosti uloženy v Jagellonské knihovně v Krakově a v Národní knihovně v Budapešti.  Pokojný život trval až do nástupu reformace v Uhrách, po bitvě u Moháče. Další obléhání kláštera a smrt převora roku 1567 přiměly mnichy k definitivnímu opuštění kláštera. Předtím již roku 1563 odešel také významný alchymista Martin Kacberborovič. Objekt přešel do rukou světských majitelů, mj. transylvánské rodiny Štěpána Thökölyho (1623-1670) a jeho manželky Kateřiny Thurzové. Byly obnoveny vinice.  Počátkem 18. století se klášter dostal opět do církevního vlastnictví. Jeho majitelem se stal nitranský biskup Ladislav Matiašovský, který jej po své smrti v roce 1705 odkázal v závěti poustevnickému řádu kamaldulů či kamaldulských, který je pojmenován podle svého mateřského kláštera Camaldoli u Arezza v Itálii. Jejich příchodem roku 1711 začala nová etapa rozmachu kláštera, která se navenek projevovala zejména stavebními úpravami v duchu tehdejšího slohu – baroka.  Kamaldulové si postavili svoje domky na místech starších pousteven na jižní a východní straně od kostela. Podle původních kartuziánských předpisů mělo v každém klášteře žít čtrnáct mnichů a šestnáct bratrů-laiků. V Červeném klášteře bylo deset pousteven. Kromě toho se mniši soustředili na přestavbu hospodářských budov. V roce 1747 opravili i kostel, nejmonumentálnější stavbu celého klášterního komplexu. Jeho exteriér zůstal zachován v gotickém slohu, interiér doznal barokní úpravy. Stěny i gotické klenby byly ozdobeny ornamentálními malbami, v nichž převažovaly rostlinné motivy. Dále byl vztyčen dřevěný barokní oltář s postavou sv. Antonína Poustevníka mezi svatými králi Zikmundem a Leopoldem. Kostel byl vybaven i novými lavicemi s barokními malbami, jež zachycují každodenní život zdejších mnichů v obdobích práce, odpočinku a modliteb. Kostel byl rozdělen do tří sekcí: východní byla určena pro patery, střední pro bratry řeholníky a západní pro laiky - každá skupina měla vlastní vchod. Významnou osobností komunity byl v letech 1756 - 1775 správce lékárny, bratr Cyprián. Lékárnu proslavil po celých Uhrách nejen svými léky a alchymistickými recepty, ale i výrobou zdrcadel, svíček, a dokonce létajícího stroje ve formě kluzáku. Na něm podle legendy vzlétl nad Tatry z blízkého vrchu Tři koruny. Traduje se několik verzí legendy o "létajícím Cypriánovi". Jedna z nich byla zfilmována.  Do rozvoje kláštera nepříznivě zasáhlo nařízení císaře Josefa II. z roku 1782, jímž byly zrušeny některé řády, mezi nimi i kamaldulové. Řeholníci museli opustit klášter, jenž začal následně pustnout. Až v roce 1820 daroval František I. lechnický klášter i s jeho majetky řeckokatolickému biskupství v Prešově. Klášter však i přesto pro nedostatek finančních prostředků na jeho obnovu nadále chátral. V roce 1907 postihl klášter ničivý požár. Další správu roku 1920 převzal slovenský Turistický klub, který zde zřídil svou ubytovnu. Stavbám neprospěly ani události 2. světové války, takže po roce 1945 stavby hrozily zřícením. V letech 1956 - 1967 proběhly záchranné práce včetně archeologického průzkumu. Přestože se značně vlekly, podařilo se na ně navázat také rekonstrukcí interiérů s malbami. Roku 2010 byly nově otevřeny kompletní muzejní expozice s prohlídkovým okruhem, a v někdejších hospodářských budovách restaurace a ubytovna. Klášter byl prohlášen Národní kulturní památkou Slovenska.  Bohatou historii kláštera můžeme podle jeho bývalých vlastníků rozdělit na čtyři období:

Muzeum.

Zdejší muzeum bylo zpřístupněno v roce 1993 po celkové rekonstrukci objektu. Přibližuje historii kláštera a život příslušníků řádů, jimž klášter v minulosti patřil. Jsou zde umístěny vzácné umělecko-historické památky z celé spišské oblasti.

Národní kulturní památka.

Areál Červeného kláštera byl pro svůj význam pro slovenské dějiny prohlášen za Národní kulturní památku Slovenské republiky.

Červený kláštor je kartuziánský klášter, jenž se nachází v malebném vyústění potoka Lipník do prielomu (průlomu) Dunajce v Pieninském národním parku v obci Červený Kláštor v okrese Kežmarok na Slovensku.

Červený Kláštor (; meaning "Red Monastery") is a medieval monastery located in Slovakia. It is located near the village of Červený Kláštor within the Pieniny Mountains, next to the Dunajec River.


Dětství.

Masaši se narodil v japonské prefektuře Okajama jako starší z dvojčat. Miloval anime a mangu už od dětství. Jeho prvním objevem bylo anime "Doraemon", dále si pak oblíbil tehdejší fenomény jako "Mobile Suit Gundam" atd. Když začal chodit na základní školu, chytilo ho anime "Dr. Slump" od Akiry Torijamy. Chtěl si o něm zjistit pár dalších informací a zjistil, že Torijama vymyslel kromě Dr. Slumpa ještě jedno dílo, jímž byl "Dragon Ball". Masaši byl okamžitě pohlcen Dragon Ballem a jeho sešity se začaly plnit kresbami z toho seriálu. Akira Torijama se stal jeho vzorem.

Kišimotovo snažení.

První manga, kterou Kišimoto kdy vytvořil, se jmenovala "Hiatari-kun" a pojednávala o chlapci, který je stínovým nindžou.  Když si jednou Kišimoto po škole listoval Jumpem, uviděl veliký nápis, na kterém stálo, že se může zúčastnit soutěže Hop Step Award, do níž může zaslat svou vlastní nakreslenou mangu, a když se jim bude líbit, zveřejní ji v samotném časopise. Kišimoto se rozhodl soutěže zúčastnit a dal se hned do kreslení. Problém byl ten, že ač se snažil sebevíc, nemohl najít svůj vlastní, osobitý styl, jímž by mangu nakreslil. Dařilo se mu jen kopírovat ostatní.  Po nějaké době snažení nakreslil Kišimoto přibližně třicetistránkovou mangu a ukázal ji bratrovi. Ten mu řekl, že je to o ničem, a tak šel za otcem. Ten mu řekl to stejné. Kišimoto se ale jen tak nechtěl vzdát. A tak to zkoušel znovu a znovu. Finální verzi s názvem "Karakuri" poslal do vydavatelství Šúeiša, která byla organizátorem soutěže. A skutečně, Kišimotovo snažení se zúročilo; vyhrál soutěž Hop Step Award, a díky této výhře v něm znovu zavládlo nadšení k tvoření mangy. Kišimoto nikdy nepřestal žít ve svém snu, a tak v roce 1999 poslal do "Šónen Jumpu" první verzi jedné z nejpopulárnějších mang světa: "Naruto". Jeho sen – stát se slavným mangakou – se mu nakonec splnil.

Externí odkazy.

Masaši Kišimoto ( 岸本斉史, "Kišimoto Masaši", * 8. listopadu 1974) je japonský mangaka, který se proslavil především mangou "Naruto", podle níž vzniklo úspěšné anime se stejným názvem.

A reader of manga ever since a young age, Kishimoto showed a desire to write his own manga, citing authors Akira Toriyama and Katsuhiro Otomo as his main inspirations. As a result, Kishimoto spent several years working to write his own "shōnen manga" for "Weekly Shōnen Jump" magazine which he was a fan of.


Kategorizace.

Jelikož neexistuje jednotná definice toho, co rum je, jeho dělení do smysluplných skupin je poměrně komplikované. Rum je tedy většinou definován podle různých pravidel a zákonů zemí, ve kterých je vyráběn. Rozdíly spočívají například v obsahu alkoholu, době zrání i ve zvyklostech při jejich pojmenovávání.  Obsah alkoholu je důležitý například v Kolumbii, kde musí rum obsahovat minimálně 50 % alkoholu, zatímco v Chile či Venezuele je vyžadováno minimálně 40 % alkoholu. V Mexiku musí rum zrát alespoň osm měsíců, v Dominikánské republice, Panamě a Venezuele pak dva roky. Rozdíly jsou také v pojmenovávání. V Argentině se rumy dělí na bílé, zlaté, světlé a extra světlé. Na Grenadě a Barbadosu se používají termíny bílý, vyzrálý a „overproof“ (velmi silný rum), zatímco ve Spojených státech se můžeme setkat s dělením na rumy, rumové likéry a ochucené rumy.  Navzdory těmto rozdílům ve standardech a v názvosloví jsou zahrnuta následující rozdělení, které ukazují rozsah škály vyráběných rumů.

Regionální varianty.

V Karibiku má každý ostrov a každá výrobní oblast svůj vlastní unikátní styl. Tyto styly se většinou dají seskupit podle jazyků, kterými se na těchto místech hovoří. Většina rumu, který se zkonzumuje v USA, se vzhledem k zásadnímu vlivu portorikánských rumů vyrábí ve „španělském stylu“.  V Brazílii se vyrábí cachaça, alkoholický nápoj podobný rumu. Některé země, například USA, tento nápoj klasifikují jako druh rumu. Seco, destilát z Panamy, je velice podobný rumu, ale také vodce, jelikož se destiluje třikrát.  V Mexiku se vyrábí nejen celá řada světlých i tmavých rumů, ale i jiné levnější druhy ochuceného i neochuceného alkoholu z cukrové třtiny, jako je aguardiente de caña nebo charanda.  Ve Střední Americe a na severu Jižní Ameriky se vyrábí nápoj aguardiente destilovaný z melasy a ochucený anýzem. Po destilaci se do něj často přidává další šťáva z cukrové třtiny.  Na západě Afriky, zejména v Libérii, se vyrábí „třtinová šťáva“ (známá také jako Liberijský rum nebo CJ), levný a silný alkoholický nápoj destilovaný z cukrové třtiny. Může obsahovat až 43 % alkoholu.  V České a Slovenské republice se z cukrové řepy vyrábí destilát Tuzemák.  V Německu se vyrábí Rum-Verschnitt, levná náhražka opravdového tmavého rumu. Skládá se z tmavého rumu (často z Jamajky), rektifikovaného lihu a vody; často se dobarvuje karamelem. Obsahuje i malé množství opravdového rumu, jelikož minimum je stanoveno na 5 % objemu. V Rakousku je k dostání podobný rum nazývaný Inländerrum či také domácí rum. Ten je vždycky kořeněný, na rozdíl od německé náhražky, která nikdy není kořeněná ani ochucená.

Metody výroby.

Na rozdíl od jiných druhů alkoholu neexistuje u rumu jednotná metoda výroby. Jeho výroba se zakládá na tradičních stylech jednotlivých oblastí a palíren.

Fermentace.

Většina rumu se vyrábí z melasy, která pochází z cukrové třtiny. Kvalita rumu z velké části závisí na kvalitě a druhu použité cukrové třtiny. Její kvalita pak závisí na druhu půdy a na podnebí, ve kterém byla vypěstována. Velká část melasy používané v Karibiku pochází z Brazílie. Výjimkou jsou frankofonní ostrovy, kde se rum místo z melasy vyrábí převážně ze šťávy cukrové třtiny. V Brazílii se pak destilovaný alkoholický nápoj ze šťávy cukrové třtiny nazývá cachaça a od rumu se rozlišuje. Proces fermentace se pak zahájí přidáním vody a kvasnic k základní ingredienci.

Destilace.

Stejně jako u ostatních aspektů výroby rumu, ani při destilaci se nepoužívá žádná jednotná metoda destilace. Použitá metoda se může odrazit například na plnosti chuti rumu.

Zrání a míchání.

V mnoha zemích musí rum zrát alespoň po dobu jednoho roku. Rum zraje zpravidla v dřevěných sudech, zrání může však probíhat i v nádržích z nerezové oceli. Během procesu zrání je určena barva rumu. Při zrání v dubových sudech rum tmavne, zatímco v nádržích z nerezové oceli zůstává prakticky bezbarvý.  Vzhledem k tomu, že se rum typicky vyrábí v oblastech s tropickým podnebím, zraje daleko rychleji než whisky či brandy. To se projevuje v andělském podílu neboli v množství produktu ztraceného odpařením. Produkty zrající ve Francii či Skotsku ztratí ročně asi 2 % objemu, produkty v tropických oblastech pak až 10 %.  Po uzrání se rum většinou míchá, aby mohl výrobce zajistit konzistentní chuť produktu. Jedná se o poslední krok výroby rumu. Během něj jsou světlé rumy občas filtrovány za účelem odstranění zabarvení vzniklého během zrání. Tmavší rumy pak mohou být dobarvovány karamelem.

Nápoje a pokrmy.

Rum se používá nejen do punčů, ale i do známých koktejlů pocházejících z oblasti Karibiku, jako je Cuba libre nebo Daiquiri. Dále se přidává do koktejlů, jako je Piña colada nebo Mojito.  Používá se také k dochucování různých pokrmů, jako jsou například rumové kuličky či koláče. Často se do něj nakládá ovoce používané do koláčů. Přidává se také do mnoha marinád používaných v karibské kuchyni.

Rum je alkoholický nápoj destilovaný z melasy nebo ze šťávy získané z cukrové třtiny. Původ slova rum není jasný. Odborníci uvádějí dvě varianty. Podle první teorie je slovo rum odvozeno od slova rumbellion, což je anglicky „velký ruch“. Podle druhého tábora pochází pojmenování tohoto nápoje od latinského názvu „sacharum officinarium“.

Rum is a liquor made by fermenting then distilling sugarcane molasses or sugarcane juice. The distillate, a clear liquid, is usually aged in oak barrels. Most rums are produced in Caribbean and American countries, but also in other sugar producing countries, such as the Philippines and India.


Faculty of Information Technology, Czech Technical University in Prague

Režijní kariéra.

Po skončení 2. světové války začínal svoji uměleckou dráhu v Miláně jakožto herec drobných rolí, dokud si jej nevybral za asistenta italský režisér Luchino Visconti. U něj nejprve vytvářel výpravy, později působil jako jeho asistent. Samostatné divadelní režii se začal věnovat již od roku 1950 a to jak v činohře tak i v operním repertoáru. Brzy se vypracoval na divadelního režiséra. Na počátku 60. let 20. století jako divadelní režisér hostoval v Londýně či v New Yorku, stal se z něj také inscenátor děl Williama Shakespeara.  Ačkoliv s filmem spolupracoval již od roku 1958, filmové tvorbě se začal naplno věnovat až v polovině 60. let. V roce 1967 natočil první velkou filmovou adaptaci díla Williama Shakespeara "Zkrocení zlé ženy" s Liz Taylorovou v hlavní roli. O rok později následovala filmová adaptace Shakespearovy hry "Romeo a Julie" s mladými herci Leonardem Whitingem a Olivií Husseyovou v hlavní roli, jež získala dva Oscary z celkových čtyř nominací. V tomto filmovém díle vystoupili i britští herci Laurence Olivier či Michael York.  V roce 1972 natočil film s náboženskou tematikou "Bratr Slunce, sestra Luna" o sv. Františkovi z Asissi. Následoval rozsáhlý televizní seriál s křesťanskou náboženskou tématikou "Ježíš Nazaretský".  K shakespearovské tematice se vrátil na konci 80. let, kdy v roce 1985 vytvořil filmovou adaptaci hry "Otello" a v roce 1989 další filmovou verzi nejznámější divadelní hry Williama Shakespeara "Hamlet".

Soukromý život.

V roce 1996 Zeffirelli provedl coming out, jímž se přihlásil k homosexuální orientaci.

Franco Zeffirelli, rodným jménem Gianfranco Corsi (12. února 1923, Florencie, Itálie – 15. června 2019, Řím, Itálie), byl italský herec a režisér. Světově proslul zejména filmovými a televizními adaptacemi klasických divadelních her i oper.

Gian Franco Corsi Zeffirelli (12 February 1923 – 15 June 2019), commonly known as Franco Zeffirelli (), was an Italian director and producer of operas, films and television. He was also a senator from 1994 until 2001 for the Italian centre-right "Forza Italia" party.


Ustanovení císařství a regentství.

Po Napoleonově pádu zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství. V Lisabonu následně kortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Petr I. prohlášen císařem Brazílie.

Vláda.

Již v roce 1831 byl Petr I. donucen brazilským parlamentem k abdikaci a císařem se stal jeho teprve pětiletý syn Pedro II. Brazilský (1825-1891), který se ovšem vlády oficiálně ujal až v roce 1840, kdy byl brazilským parlamentem prohlášen za plnoletého. 18. července 1841 byl Petr II. korunován brazilským císařem.

Brazilský císař.

Pedro II. vládl jako brazilský císař 49 let. Jako císař přinesl Brazílii ekonomickou stabilitu a pokrok. Na konci jeho vlády bylo v Riu de Janeiru 118 škol. Pedro také podnikal kroky na ukončení otrokářství. Neočekávaně dlouhá a nákladná Paraguayská válka z let 1865-1870 zmenšila jeho popularitu. Vojenský převrat 15. listopadu 1889 svrhnul monarchii. Císař se svou rodinou odešel do exilu v Evropě. Nová brazilská vláda utvořila novou federativní Brazílii po vzoru USA.  Císař Pedro II. zemřel 5. prosince 1891 v Paříži ve Francii. Brazilská vláda cenzurovala detaily ohledně jeho smrti a pohřbu. Pedrovy ostatky a ostatky jeho ženy byly přivezeny roku 1920 do Brazílie a byly umístěny v kapli ve městě Petrópolis.

Petr II. Brazilský nebo také Dom Pedro II. (2. prosince 1825 – 5. prosinec 1891) byl v letech 1831 – 1889 druhým a posledním brazilským císařem. Narodil se jako pátý syn císaře Petra I. (krále Pedra IV.) v Brazílii. Brazílii vládl více než půl století, resp. 58 let.

Dom Pedro II (English: Peter" "II; 2 December 1825 – 5 December 1891), nicknamed "the Magnanimous", was the second and last monarch of the Empire of Brazil, reigning for over 58 years. He was born in Rio de Janeiro, the seventh child of Emperor Dom Pedro I of Brazil and Empress Dona Maria Leopoldina and thus a member of the Brazilian branch of the House of Braganza. His father's abrupt abdication and departure to Europe in 1831 left the five year-old as Emperor and led to a grim and lonely childhood and adolescence, obliged to spend his time studying in preparation for rule. He knew only brief moments of happiness and encountered few friends of his age. His experiences with court intrigues and political disputes during this period greatly affected his later character; he grew into a man with a strong sense of duty and devotion toward his country and his people, yet increasingly resentful of his role as monarch.


Průběh letu.

1. letový den – Start (29. Srpna.2009).

Podle původního plánu měl raketoplán Discovery vzlétnout 25. srpna 2009. Po několikadenním odkladu (nejprve kvůli bouřkám, později pro potíže s ventily hlavní nádrže ET) úspěšně odstartoval 29. srpna 2009 ve 3:59 UTC.

2. letový den – Kontrola tepelné ochrany raketoplánu (30. srpna 2009 ).

Posádka provedla standardní kontrolu tepelné ochrany raketoplánu pomocí senzorů OBSS (Orbiter Boom Sensor System).

3. letový den – Připojení ke stanici ISS (31. srpna 2009 ).

V pondělí ráno 31. srpna 2009 se raketoplán připojil k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Při přibližování nebylo možno kvůli poruše použít jemnější manévrovací motorky typu „vernier“, ale velitel lodě Rick Sturckow musel poprvé v historii raketoplánů využít pro připojení trochu silnější a hrubší standardní manévrovací motorky RCS ().Krátce po vstupu na stanici se Nicole Stottová stala oficiálně členem dlouhodobé posádky Expedice 20, Tim Kopra naopak své působení na ISS skončil a vrátil se na Zemi v Discovery STS-128. Modul MPLM Leonardo byl dočasně připojen k ISS v pondělí 31. srpna 2009. V jeho útrobách bylo cca 6800 kg nákladu, který kosmonauté postupně přenesli do stanice. Šlo například o dvě skříně s experimenty, laboratorní mrazák pro uchovávání vzorků, jednu spací kóji pro člena dlouhodobé posádky, nový systém pro čištění atmosféry a běhací dráhu C.O.L.B.E.R.T.

4. letový den – Výstup EVA-1 (1. září 2009).

Při prvním výstupu do volného prostoru (EVA-1) v noci z 1. na 2. září 2009 Olivas a Stottová demontovali starou nádrž ATA (o hmotnosti cca 600 kg) z hlavního nosníku stanice a umístili ji na dva dny na konec staničního manipulátoru SSRMS. Následně sejmuli z modulu Columbus experiment EuTEF () a dvě desky MISSE (). První výstup trval 6 hodin a 35 minut.

5. letový den – Přenášení nákladu (2. září 2009).

Pátý letový den (2. – 3. září 2009) byl téměř celý věnován přenášení nákladu mezi modulem MPLM a ISS. Byla také plně zprovozněna nová spací kóje v modulu Kibó pro jednoho člena dlouhodobé posádky.

6. letový den – Výstup EVA-2 (3. Září 2009).

Druhého výstupu (EVA-2) se 3. – 4. září 2009 zúčastnili Fuglesang a Olivas. Během výstupu především namontovali novou(plnou) nádrž ATA () na staniční nosník P1 a starou nádrž, která byla od EVA-1 umístěna na manipulátoru SSRMS, upevnili do nákladového prostoru raketoplánu k dopravě na Zemi (po naplnění má být stará ATA v roce 2010 opět dopravena k ISS a namontována na nosník S1). EVA-2 trvala 6 hodin a 39 minut.

7. letový den – Přenášení nákladu (4. února 2010).

Sedmý letový den (4. – 5. září 2009) byl trochu volnější. Posádka STS-128 měla půl dne volna a pak pokračovala v přenášení nákladu z modulu Leonardo. Během dne také proběhla společná tisková konference obou posádek na ISS.

8. letový den – Výstup EVA-3 (5. Září 2010).

Poslední plánovaný výstup (EVA-3) proběhl 5. – 6. září 2009. Olivas a Fuglesang postupně vyklopili konstrukci PAS () na nosníku S3, vyměnili porouchanou jednotku RGA-2 (), nainstalovali dvě GPS antény, vyměnili jistič RPCM () na nosníku S0 a připravili kabeláž na povrchu stanice pro budoucí připojení modulu Tranquility (Node 3/Cupola) v roce 2010. Kosmonautům se nepodařilo zapojit jeden konektor v kabeláži a tak ho zatím jen překryli tepelnou izolací a ponechali zapojení na některou budoucí misi. Výstup trval 7 hodin a 1 minutu.

9. letový den – Odpojení modulu Leonardo a odlet raketoplánu od stanice (8. září 2009 ).

Po dokončení přenášení nákladu byl v úterý 8. září 2009 brzy ráno modul Leonardo pomocí manipulátoru SSRMS přenesen zpět do nákladového prostoru raketoplánu a pak už se obě posádky rozloučily a uzavřely průlezy mezi raketoplánem a stanicí. K vlastnímu odpojení a odletu raketoplánu od ISS došlo 8. září 2009 v 19:26 UTC. Ještě tentýž letový den posádka provedla závěrečnou kontrolu stavu tepelné ochrany raketoplánu pomocí OBSS ().

10.–13. letový den – (9.–11. září 2009).

Raketoplán se samostatně pohyboval po oběžné dráze a byly provedeny přípravy na přistání.

14. letový den – Přistání na Edwards AFB (12. září 2009).

Kvůli nestabilnímu počasí na Floridě přistál raketoplán Discovery STS-128 na kalifornské základně Edwards dne 12. září 2009 v 0:53 UTC po 14 denní misi.

STS-128 byla mise raketoplánu Discovery k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Na stanici raketoplán dopravil víceúčelový logistický modul (MPLM) Leonardo se zásobami. Modul obsahoval např. 3 skříně s experimenty, obytnou buňku pro modul Kibó, běhací dráhu C.O.L.B.E.R.T. a systém pro čistění atmosféry ARS (). Během letu se uskutečnily celkem 3 výstupy do kosmu (EVA). Náplní výstupů byla především výměna amoniakové nádrže ATA () a sejmutí vnějších experimentů EuTEF a MISSE z modulu Columbus.

STS-128 (ISS assembly flight 17A) was a NASA Space Shuttle mission to the International Space Station (ISS) that launched on 28 August 2009. carried the Multi-Purpose Logistics Module "Leonardo" as its primary payload. "Leonardo" contained a collection of experiments for studying the physics and chemistry of microgravity. Three spacewalks were carried out during the mission, which removed and replaced a materials processing experiment outside ESA's "Columbus" module, and returned an empty ammonia tank assembly.


Historie.

Trident, původně keltská osada, přešla v roce 24 př. n. l. do římských rukou ("Tridentum") a byla od 2. století římskou kolonií. Za Langobardského království byl Trident v letech 568–574 centrem jednoho z vévodství (dukátů), když již od 4. století byl sídlem biskupa. Za Karla Velikého bylo území připojeno k Franské říši a později tvořilo součást Římsko-německé říše. V roce 952 připadl Bavorsku jako součást Veronského markrabství.  Císař Konrád II. povýšil Tridentsko roku 1027 na knížectví a zároveň svěřil biskupům světskou pravomoc. Knížata-biskupové byli členy říšského knížecího kolegia disponujícími virilním hlasem. V následujících stoletích význam i územní rozsah Tridentska rostl a postupně zaujímalo většinu jižního Tyrolska. Znakem tridentského knížectví a biskupství se stala svatováclavská orlice, udělená roku 1339 českým králem Janem Lucemburským. V letech 1543–1563 tu probíhal významný tridentský koncil, který dal rozhodující impuls protireformaci.  Po Napoleonově vpádu do Itálie bylo roku 1803 území sekularizováno a připojeno k Rakousku, po jeho porážce roku 1805 k Bavorsku a po místním povstání roku 1809 k Italskému království. Vídeňským kongresem (1814–1815) bylo Tridendsko znovu připojeno k Rakousku (město mělo zvláštní statut).  Na sklonku první světové války bylo Tridentsko (též Tridentské Benátsko, Jižní Tyrolsko, Horní Adiže – o rozloze 8 961 km2) obsazeno roku 1918 Itálií a na základě Saintgermainské mírové smlouvy (1919) s Rakouskem se stalo její součástí (dnes součást autonomního Tridentsko-Horní Adiže). Toto území pak bylo oblastí prakticky trvalého italsko-rakouského napětí a německy mluvící většina obyvatelstva dlouho projevovala separatistické tendence. Teprve roku 1971 došlo k dohodě a poskytnutí široké jazykové a kulturní autonomie.

Související články.

Seznam tridentských biskupů a arcibiskupů

Tridentské knížecí biskupství bylo ve středověku a raném novověku území pod světskou mocí tridentského biskupa, součást Svaté říše římské; dnes jde o historické území Tridentsko (ital. "Trentino", něm. "Trient" i "Triént", lat. "Tridentum") v severní Itálii, nazvané podle města Trident a regionálně náležející k Jižnímu Tyrolsku.

The Prince-Bishopric of Trent (), was an ecclesiastical principality roughly corresponding to the present-day Northern Italian autonomous province of Trentino. It was created in 1027 and existed until 1802, when it was secularised and absorbed into the County of Tyrol held by the House of Habsburg. Trent was a Hochstift, an Imperial State under the authority of a prince-bishop at Trento.


Novinky.

Zde je seznam změn oproti originálnímu Diablu II:  Datadisk přináší mnoho nových zbraní, výzbroje a předmětů:

Nové hratelné postavy.

Assassin.

Klan vražedkyň byl založen jako tajná frakce anti-mágů, aby byla zajištěna bezpečnost v případě zneužití veliké moci východních kouzelníků ve prospěch zla. Za normálních okolností smrtelníci nemají o jejich praktikách ani tušení. Jejich schopnosti jsou založené především na bojových uměních, pastech a mentálních disciplínách. Magii využívají jen zřídka. Specialitou assassinek je používání kopů nebo drápů, které jsou speciálními zápěstními zbraněmi, s nimiž útočí s nesmírnou dravostí a rychlostí. Jejich síla není ani tak v zuřivosti, jako spíše v rychlosti a vychytralosti.

Druid.

Druid je velmi flexibilní povolání. Díky přeměnám dokáže bojovat jako medvěd, nebo jako vlkodlak. Také dokáže používat magii země, avšak jeho kouzla se nemohou rovnat s čarodějkou. Umí si rovněž, stejně jako nekromancer vyvolat armádu duchů zvířat, které ho doprovázejí a bojují za něj.

Nové postavy zla (Démoni).

Baal.

Baal je prostřední bratr ze tří prvotních zlotvorů. Je znám také jako Pán Zkázy. Před dávnou dobou byl stejně jako Mephisto a Diablo vyhnán Nižšími zly z Pekel. Na zemi šířil svou moc do východních pouští u města Lut Gholein, kde ho však dostihli horadrimští mágové, v čele s arcimágem Tal Rashou. Střetli se v Údolí mágů, kde Pán Zkázy čekal na své pronásledovatele a sbíral moc k velké bitvě. Podle zápisků Jehreda Caina jako první zaútočil Baal a pozabíjel mnoho horadrimů. Baal bojoval s nelidskou zuřivostí, ale pevná víra Tal Rashy nakonec zlomila jeho moc a Baala srazil na kolena. To však nestačilo, neboť se Baalova duše mohla vtělit jinam a být ještě mocnější. Archanděl Tyrael mu proto dal k uvěznění démona duševín, ale Baalovi se povedlo kámen v bitvě rozbít na mnoho úlomků, jež sice byly i tak mocné, ale nedokázaly již udržet podstatu samotné Zkázy.  Tal Rashovi došlo, že již existuje jediná možnost, jak Baala uvěznit: do největšího úlomku a ten poté vrazit do vlastního těla, které démona udrží navěky. Horadrimové na to nejprve nechtěli přistoupit, ale po naléhání archanděla Tyraela vystavěli v údolí mágů sedm hrobek a do jedné z nich umístili obří kámen s vyrytými mocnými runami, které ještě více posílily kámen duše. Zde pohřbili Tal Rashu s Baalem zaživa. Baal postupně ovládl Tal Rashovo tělo, ale nebyl schopen dostat se ze svého vězení, zapečetěného Tyraelem. V temnotě čeká spoutaný na runový kámen dodnes, aby přišel někdo s mocí vysvobodit ho.

Diablo II: Lord of Destruction (LoD) je datadisk k RPG hře Diablo II od společnosti Blizzard Entertainment z roku 2001. Datadisk přinesl pokračování příběhu, dvě nové postavy, velké množství nových předmětů a nové typy předmětů, a vyšší obtížnost hry.

Diablo II: Lord of Destruction is an expansion pack for the hack and slash action role-playing game "Diablo II". Unlike the original "Diablo"s expansion pack, "", it is a first-party expansion developed by Blizzard North.


Princip funkce.

Kanáty využívají toho, že se v horách díky mělkému nepropustnému podloží nachází hladina podzemní vody výše, než oblasti s plošším terénem a přívětivějším klimatem v podhůří. Základem kanátu je vodorovná štola. Ta se ve své horní části nachází ve zvodni a jímá její vodu a dále po proudu pak vede tuto vodu samospádem k ústí kanátu. Štola se buduje ve velmi malém sklonu (1:1500–1:1000), aby voda proudila velmi malou rychlostí a nerozrušovala tak ostění kanátu. Jímací část se často umisťuje do náplavových kuželů, kde je zároveň mocná vrstva propustných sedimentů a vysoká hladina podzemní vody.

Výstavba.

Nejprve se na úpatí hor vykope na proutkařem předem označeném místě patřičně hluboká studna. Poté se určí místo, kde má voda z kanátu vytékat ven, a zde se vyhloubí jímka. Nyní se vzdálenost mezi studnou a jímkou rozdělí na asi 20–35m úseky a na vyznačených místech se vykopou svislé šachty. Jejich hloubka závisí na sklonu terénu. Když jsou všechny šachty vyhloubeny, nastupují takzvaní "muqanniové", jejichž úkolem je prorazit štolu mezi jednotlivými studněmi. Bývá obvykle asi 1,2 m vysoká a vyztužena ostěním kvůli jejímu vedení v nesoudržných zeminách nebo silně zvětralých horninách.

Další vlastnosti kanátů.

Kanáty nevyžadují k samotnému přivádění vody energii, ale jsou náročné na údržbu. To na mnoha místech vedlo k jejich nahrazení vodou čerpanou ze studen přímo v místě. To zpětně ovlivňuje kanáty, protože čerpání snižuje hladinu v jejich zdrojových zvodních a kanáty pak vysychají. Tento osud postihl mnoho kanátů v Sýrii. Pokud se voda ze zvodně pod kanátem neodebírá, poskytuje kanát vyrovnaný průtok po celý rok.  Díky systému studní kanátem neustále proudí vzduch, který je chlazen vodou i okolní zemí. To se využívá k chlazení obydlí poblíž kanátu a dříve k chlazení lednic, které udržely v zimě nasbíraný led zmrzlý i během horkých období roku. Zásobování vodou z kanátů výrazně ovlivnilo vzorce osídlení. Bohatší a vlivnější obyvatelé osad se usazovali směrem proti proudu kanátu, kde je voda čistší, chladnější a nehrozí její nedostatek.

Světové dědictví UNESCO.

V roce 2016 bylo několik kanátů v Íránu zapsáno na seznam světového kulturního dědictví UNESCO jakožto výjimečná technická památka na kulturní tradice a minulé civilizace v pouštní oblasti. Jedná se celkem o 11 staveb (Baladeh, Qasabeh Gonabad, Zarch, Hasam Abad-e Moshir, Ebrahim Abad, Vazvan, Mozd Abad, Měsíční kanát, Gowhariz, Ghasem a Akbar Abad).

Různé názvy.

V Íránu se používá perský výraz pro kanát "qanat", který se v paštunštině vyslovuje jako "karez". V Afghánistánu a v Pákistánu, ale i v Číně se tedy používá tento výraz. V Jordánsku a v Sýrii je to "qanat romani", v Maroku "khettara", ve Španělsku "galeria", v Arabských emirátech a v Ománu "falaj" a v severní Africe "foggara/fughara".

Kanát arabsky nebo karez persky je umělý podzemní kanál, jímž se do pouštních oblastí přivádí samospádem voda z hor. Tento dávný lidský vynález umožnil osídlení pouštních oblastí v Africe a v Asii.

A qanat or kariz is a gently sloping underground channel to transport water from an aquifer or water well to surface for irrigation and drinking, acting as an underground aqueduct. This is an old system of water supply from a deep well with a series of vertical access shafts. The qanats still create a reliable supply of water for human settlements and irrigation in hot, arid, and semi-arid climates, but the value of this system is directly related to the quality, volume, and regularity of the water flow. Traditionally qanats are built by a group of skilled laborers, muqannīs, with hand labor. The profession historically paid well and was typically handed down from father to son. According to most sources, the qanat technology was developed in ancient Iran by the Persian people sometime in the early 1st millennium BCE, and spread from there slowly westward and eastward. However, some other sources suggest a Southeast Arabian origin.


Historie.

Před vybudováním Grand Central Terminal stály na jeho místě dvě budovy železničních stanic. Grand Central byl postaven pro New York Central Railroad v době největšího rozkvětu amerických železnic. V současnosti se plánuje rozšíření stanice na 75 kolejí a 48 nástupišť. Terminál se rozkládá na ploše 48 akrů.  Budova bývá nepřesně nazývána „Grand Central Station“, tento název však označuje nedalekou poštu, jde i o jméno předcházející železniční stanice a taktéž stanice metra na stejném místě. Od roku 1976 je stanice zapsána do seznamu amerických památek jako "National Historic Landmark". Po útocích z 11. září visí ze stropu americká vlajka, která dominuje celému prostoru. Za zmínku stojí i staniční hodiny, které jsou symbolem Grand Central.

Pojmenování.

Ačkoli byl terminál oficiálně nazýván "Grand Central Terminal", od té doby, co se současná stavba otevřela, "byla vždy více hovorově a milovaně známá jako Grand Central Station", což je název jedné z dřívějších železničních stanic na stejném místě."Grand Central Station" je název nedaleké stanice US Post Office na adrese 450 Lexington Avenue, ale může se také týkat stanice metra Grand Central-42nd Street, terminál. Jméno bylo také používáno pro renovovaný Grand Central Depot, od roku 1900 až do jeho demolice v roce 1903.

Současnost.

Dnes je nádraží tepajícím srdcem jak Manhattanu tak New Yorku, denně sem přijde více než 700 000 lidí a to nejen za svými vlaky (v největší špičce vlaky jezdí každou minutu), ale také za výborným jídlem (slavný Grand Central Oyster Bar), kde se každý den prodá několik tun (!) ústřic a dalších mořských plodů) a na nákupy, protože je zde možné koupit téměř vše, což z tohoto nádraží dělá zároveň i obchodní centrum, pod slavnými hodinami si dávají sraz lidé z celého New Yorku a je jedním z nejoblíbenějších cílů turistů, na čemž se také podílí také tzv. Šeptací galerie, kde když zašeptáte u jednoho sloupu, u protilehlého se zřetelně ozve Váš hlas. Zajímavostí je, že se měsíčně v budově nádraží ztratí dokonce několik tisíc věcí.

Grand Central Terminal (znám také jako Grand Central Station) je nádraží na Manhattanu v New Yorku. Je to nádraží s nejvyšším počtem nástupišť (44) a má 67 kolejí, která jsou rozdělena do dvou pater a obě jsou pod zemí.

Grand Central Terminal (GCT; also referred to as Grand Central Station or simply as Grand Central) is a commuter rail terminal located at 42nd Street and Park Avenue in Midtown Manhattan, New York City. Grand Central is the southern terminus of the Metro-North Railroad's Harlem, Hudson and New Haven Lines, serving the northern parts of the New York metropolitan area. It also contains a connection to the New York City Subway at Grand Central–42nd Street station. The terminal is the third-busiest train station in North America, after New York Penn Station and Toronto Union Station.


Pozadí události.

V lednu 1961 byl Kennedy jmenován Nejvyšším státním zástupcem a v této funkci zůstal až do své rezignace dne 3. září 1964, kdy se rozhodl kandidovat na funkci senátora. Kandidatura byla úspěšná a 3. ledna 1965 usedl do senátorského křesla. S blížícími se prezidentskými volbami v roce 1968 se prezident Lyndon Johnson potýkal se značnými sociálními nepokoji v řadách obyvatelstva. Ve velkých městech probíhaly pouliční nepokoje vyjadřující nespokojenost s Johnsonovými pokusy o prosazení zákonů proti diskriminaci a chudobě. Existoval též silný odpor vůči nadcházejícím plánům na vojenskou intervenci ve Vietnamu. Atentát na Martina Luthera Kinga, který byl spáchán v dubnu 1968, tyto nepokoje ještě více umocnil. Kennedy započal svůj boj o nominaci Demokratické strany na post prezidenta Spojených států 16. března 1968 – čtyři dny poté, co senátor Eugene McCarthy, Kennedyho protikandidát v Demokratické straně, získal během primárek v New Hampshiru značnou procentuální podporu hlasů proti stávajícímu prezidentovi (42 % oproti 49 % Johnsona). O dva týdny později zklamaný Johnson oznámil své rozhodnutí o ukončení své kandidatury na znovuzvolení do funkce prezidenta. O měsíc později viceprezident Hubert Humphrey oznámil svůj úmysl kandidovat na prezidentský post. Humphrey se sice primárek nikdy předtím neúčastnil, avšak v rámci Demokratické strany mohl očekávat značnou podporu demokratických delegátů. Po Kennedyho vítězství v primárkách v Kalifornii a Jižní Dakotě z osudového 5. června 1968, ve kterých porazil stranického protikandidáta Eugena McCartheyho, by se v případě nominace za Demokratickou stranu utkal o prezidentský post s Humphreym. V případě, že by Kennedy nebyl zavražděn, umístil by se se svými 393 hlasy na druhém místě právě za Humphreym. Ten během neúspěšného souboje o prezidentský post s republikánem Richardem Nixonem získal celkem 561 hlasů.

Atentát.

Čtyři hodiny po skončení sčítání hlasů v Kalifornii Kennedy ohlásil své vítězství v primárkách za Demokratickou stranu. Přibližně v 00.15 v noci (5. června), se Kennedy vydal do hotelu Ambassador v losangeleském okrsku Mid-Wilshire, aby se zde setkal s lidmi, kteří jej podporovali v kampani. Toho času byla ochrana tajné služby poskytována pouze prezidentovi, nikoli kandidátům na tento post. Kennedyho tělesná stráž byla zajišťována pouze jedním bývalým agentem FBI Williamem Barrym a dvěma neoficiálními bodyguardy, bývalými profesionálními atlety. Během kampaně se Kennedy často dostával do blízkého kontaktu s lidmi, přičemž bylo běžné, že jej lidé v zápalu emocí objímali nebo se ho snažili dotknout. Jakmile Kennedy skončil svou řeč ke stranickým kolegům, měl v plánu projít konferenční místností a v jiné části hotelu se setkat s dalšími kolegy z kampaně. Jelikož se však kvapem blížily tiskové uzávěrky novin, vyžádali si novináři tiskovou konferenci. Kennedyho pobočník Fred Dutton mu navrhl, aby vynechal další setkání a rovnou prošel přes kuchyni a spižírnu do místnosti pro tisk. Po skončení tiskové konference se Kennedy vydal k východu, načež jej však William Barry zastavil a řekl mu: „Ne, došlo ke změně, půjdeme tudy.“ Barry se společně s Duttonem snažili Kennedymu zajistit volný průchod přes levé létací kuchyňské dveře. Ovšem Kennedy, který byl okamžitě obklopen davem přihlížejících, mylně následoval hotelového portýra Karla Ueckera přes zadní východ.  Uecker držel Kennedyho za pravou ruku a vedl jej přes kuchyň, přičemž mu ji často pustil ve chvíli, kdy si chtěl Kennedy s někým potřást rukou. Uecker a Kennedy procházeli mezi chladicími boxy a plotnami, poté se Kennedy otočil doleva, aby pozdravil uklízeče nádobí Juana Romera. V tu chvíli vyskočil zpoza stolku s podnosy útočník Sirhan Sirhan, odstrčil Ueckera a opakovaně na Kennedyho vystřelil z revolveru.  Poté, co zraněný Kennedy upadl na podlahu, udeřil pracovník ostrahy Bill Barry Sirhana dvakrát do obličeje a kolemstojící svědkové narazili Sirhana na plotnu, což umožnilo jeho zneškodnění a odzbrojení. Sirhanovi se ještě podařilo uvolnit ze sevření, znovu popadl revolver a chtěl znovu vystřelit. Posléze však zjistil, že komora revolveru je prázdná, neboť všechny náboje vystřílel předtím. Barry okamžitě přistoupil ke Kennedymu a jeho hlavu podložil svým kabátem. Později o tomto uvedl: „Okamžitě jsem poznal, že Sirhan střílel z revolveru.22 slabé ráže a tak jsem si pomyslel, že to zranění snad nebude moc vážné, ovšem jakmile jsem uviděl díru v senátorově hlavě, bylo mi všechno jasné.“ K místu se okamžitě začali ze všech směrů prodírat různí reportéři a přispívali tak k ještě většímu chaosu. Když Kennedy ležel zraněný na zemi, začal Romero v šoku kolébat Kennedyho hlavou a do ruky mu položil růženec.  Kennedy se zeptal Romera: „Jsou všichni v pořádku?“ a Romero odpověděl: „Ano, ano, všechno bude v pohodě“. Tento okamžik byl zachycen reportéry časopisu Life Billem Epridgem a "Los Angeles Times" Borisem Yaroem a pořízená fotografie se stala ikonou celé této události. Kennedyho manželka Ethel stála mimo dav okolo stojících lidí a snažila se přivolat nějakou pomoc. Za chvíli byla přivedena ke svému manželovi a klekla si k němu. Otočil svou hlavu a snažil se na svou ženu pohlédnout. Za několik minut dorazila záchranná služba, naložila Kennedyho na nosítka, chvíli poté upadl Kennedy do bezvědomí. Byl přijat v nedaleké nemocnici Central Receiving Hospital, kam již dorazil takřka ve stavu klinické smrti. Jeden z doktorů poplácal Kennedyho po tváři a volal: „Bobe, Bobe“, zatímco druhý prováděl masáž srdce. Jakmile došlo k obnovení srdeční činnosti, půjčili doktoři šokované manželce stetoskop, aby si mohla poslechnout, že srdce jejího manžela opět bije. O 30 minut později byl Kennedy převezen do nemocnice Good Samaritane Hospital, kde byl operován.  Operace začala ve 3.12 v noci a trvala tři hodiny a čtyřicet minut. O deset a půl hodiny později, ve středu v 17.30, oznámil tiskový mluvčí Frank Mankiewicz, že lékaři „dělají, co je v jejich silách, aby zabránili celkovému selhání organismu“; Kennedyho zdravotní stav však zůstal kritický.  Kennedy byl zasažen celkem třemi střelami. Jedna z kulek, vystřelená ze vzdálenosti cca 2,54 cm, prošla jeho pravým uchem a rozmetala úlomky lebeční kosti do mozku. Další dvě střely prošly pravým ramenem, přičemž jedna vyletěla ven hrudí a druhá se zasekla mezi krčními obratli. I přes velkou snahu odstranit úlomky lebky z mozku a vyjmout uvízlou kulku, zemřel Kennedy ve čtvrtek v 01.44, tedy téměř 26 hodin po střelbě. Zanedlouho po útoku, ačkoliv fyzicky nezraněna, se psychicky zhroutila Kennedyho velká obdivovatelka, zpěvačka Rosemary Clooneyová.

Útočník.

Sirhan Sirhan byl silně antisionisticky zaměřeným člověkem, jehož diář, nalezený během vyšetřování, obsahoval mimo jiné větu: „Moje touha odstranit Kennedyho se postupně stává neochvějnou posedlostí. RFK musí zemřít, RFK musí být zabit. RFK musí být zavražděn... RFK musí být zavražděn před 8. červnem 1968.“ Předpokládalo se, že toto datum nebylo zvoleno náhodou, neboť na tento den vycházelo první výročí začátku Šestidenní války mezi Izraelem a jeho arabskými sousedy. Během osobní prohlídky policie našla v Sirhanově peněžence novinový výstřižek s článkem týkajícím se Kennedyho podpory Izraele. Sirhan později uvedl, že poté, co se dozvěděl o této podpoře, začal Kennedyho přímo nenávidět. Později však byla tato teorie o motivu kritizována a označena za příliš zjednodušenou a opomíjející Sirhanovy hlubší pohnutky.  Během soudního procesu se Sirhanovi advokáti snažili poukazovat na jeho sníženou příčetnost, zatímco se jejich klient k činu neustále přiznával a při několika příležitostech na sebe svaloval vinu. Sirhan uvedl, že „Kennedyho zabil s dvacet let se hromadící zlobou,“ ačkoli po svém odsouzení tvrdil, že si na svůj čin vůbec nepamatuje. Soudce však obhajobu na nepříčetnost nepřijal a právníky byla později stažena. Sirhan byl 17. dubna 1969 odsouzen k trestu smrti. Roku 1972 byl tento rozsudek Nejvyšším soudem Spojených států zmírněn na doživotí na základě precedentu California vs. Anderson, který zpochybnil všechny rozsudky smrti vynesené před rokem 1972. V roce 2011 byla Sirhanovi opětovně zamítnuta žádost o podmíněné propuštění a v současnosti pobývá v Nápravném zařízení Richarda J. Donovana v kalifornském okrese San Diego County.

Přítomnost médií na místě činu.

V době střelby vysílal kanál ABC News své volební zprávy, zatímco vysílání stanice CBS již v tu dobu skončilo. Nejčerstvější dění bylo zachyceno až 21 minut po střelbě. Reportéři, kteří se nacházeli poblíž místa činu, měli u sebe pouze diktafony a fotoaparáty, a bezprostřední dění bylo tedy zachycenou pouze na audiopásku a film, bez možnosti zajistit živé vysílání. ABC byla schopna pouze odvysílat strohý fotozáznam události v hotelové kuchyni a na rozdíl od NBC a CBS vysílala veškerý záznam v černobílém obraze. CBS a NBC přibližně dvě hodiny po atentátu odvysílaly barevné záběry z místa činu v kuchyni; tato prodleva byla způsobena nutností čekat na vyvolání filmů v laboratoři.  Reportér Andrew West ze stanice KRKD zachytil na audiopásku dění bezprostředně po střelbě, samotnou střelbu se mu však zachytit nepodařilo. S použitím magnetofonového záznamníku s přídavným mikrofonem též zachytil boj svědků se Sirhanem v hotelové kuchyni, přičemž je na pásce i zřetelně slyšet reportérův výkřik na Rafera Johnsona „Seber tu zbraň, Rafere, seber tu zbraň!“ a též „Chytni mu (Sirhanovi) prsty a klidně mu je zlom, když budeš muset, chytni mu je!“  Během celého následujícího týdne odvysílala NBC celkem 55 hodin záznamu a společně s ABC a CBS zaplnily tyto tři stanice téměř celý svůj vysílací čas informováním o atentátu a dění po něm.

Teorie o atentátu.

Stejně jako tomu bylo u atentátu na Johna Fitzgeralda Kennedyho, i smrt Roberta Kennedyho se stala předmětem rozsáhlých analýz. Několik účastníků oficiálního vyšetřování a jednotlivců vyslovili odlišné mínění na průběh atentátu nebo i zásadní nesouhlas s některými závěry vyšetřovatelů.

Zapojení CIA.

V listopadu byl na televizní stanici BBC odvysílán během programu "Newsnight" film režiséra Shana O'Sullivana, ve kterém byla vyslovena domněnka, že se několik agentů CIA pohybovalo v době atentátu poblíž místa činu. Tři muži, kteří byli zachyceni na fotografiích a filmovém materiálu, byli později svými bývalými kolegy identifikování jako agenti CIA – jednalo se o starší důstojníky, kteří pracovali v hlavní proticastrovské centrále v Miami. Prvním z nich byl velitel operací David Morales, dále pak velitel námořních operací Gordon Campbell a velitel oddělení pro psychologický boj George Joannides.  Film navíc obsahoval interview s Moralesovým bývalým tajemníkem Robertem Waltonem, který jej prý slyšel říkat větu: „Byl jsem zrovna v Dallasu, když se nám podařilo dostat toho zkurvysyna a taky jsem byl v Los Angeles, když jsme dostali toho malýho bastarda“. O'Sullivan též uvedl, že CIA odmítla podat jakékoliv vyjádření týkající se výše uvedených agentů. V pořadu bylo též řečeno, že Morales byl znám svou hlubokou zlostí vůči Kennedyům kvůli fiasku během invaze v Zátoce Sviní.  Na základě dalších výzkumů O'Sullivan později natočil další dokument "RFK musí zemřít". Film zpochybňuje některé dřívější závěry, například osoba Gordona Cambpella měla být ve skutečnosti Michaelem D. Romanem, již zesnulým zaměstnancem Bulova Watch Company, který se v době atentátu pohyboval v hotelu Ambassador.

Druhý střelec.

Charakter zranění na Robertově těle napovídá, že útočník stál při střelbě za ním, někteří svědci ovšem uvedli, že Sirhan stál čelem k němu. Vzniklo tedy podezření, že fatální zásah hlavy byl způsoben jiným střelcem, tato teorie byla navíc podpořena patologem Thomasem Noguchim. Někteří další svědci si vzpomněli, že jak se Sirhan blížil, otočil se právě Kennedy doleva, aby si s někým potřásl rukou a Sirhanovi tak nastavil svůj pravý bok. V roce 2008 bylo zveřejněno svědectví Johna Pilgera, který je také přesvědčen, že na Kennedyho musel střílet další střelec. Během nového prošetřování případu v roce 1975 nařídil Nejvyšší soud Spojených států, aby byla provedena speciální rekonstrukce útoku, která by měla prověřit možnost útoku druhého střelce. Odborníci pověření tímto úkolem však ve svém závěru vyslovili názor, že žádný ze svědků neposkytl žádný dostatečně důvěryhodný důkaz potvrzující tuto teorii.  V roce 2008 byly audiozáznamy opětovně prozkoumány novinářem Stanislawem Pruszynskim, který se ve svých závěrech opírá o názor forenzního detektiva Philipa van Praaga. Van Praag tvrdí, že na audiozáznamech je slyšet celkem třináct výstřelů, Sirhanův revolver však měl zásobník pouze na osm nábojů. Ačkoliv tento závěr silně podporuje hypotézu o druhém střelci, jiný průzkum potvrdil, že bylo vystřeleno skutečně jen osm ran. V červnu 2012 se odhodlala vystoupit jako svědek Nina Rhodes-Hughes, podle jejíž výpovědi bylo vypáleno „mezi 12 a 14 výstřely“ ze dvou zbraní, střílejících z dvou různých pozic. Sirhan Sirhan měl stačit vypálit 2 až 3 výstřely, než byl okolními lidmi zpacifikován, a druhá ze zbraní pálila i poté.

Dozvuky události a odkaz.

Po provedené pitvě bylo Kennedyho tělo převezeno do katedrály svatého Patrika v New Yorku, přičemž se s ním až do pohřbu 8. června přišly naposledy rozloučit tisíce lidí. Jeho bratr Ted Kennedy se s ním rozloučil slovy:  Po tomto atentátu vydal Kongres Spojených států amerických nařízení, že všichni prezidentští kandidáti musí být napříště chráněni tajnou službou. Ostatním kandidátům na prezidenta (v roce 1968) byli na přímý příkaz prezidenta Johnsona přiděleni agenti tajných služeb.

Volby v roce 1968.

Ve chvíli své smrti byl Kennedy, co se týče podpory delegátů, za svým rivalem Humphreym, což ovšem mnohé neodradilo od domněnky, že by Kennedyho vítězství v kalifornských primárkách znamenalo i jeho celkové vítězství. Primárky se totiž toho roku konaly pouze ve třinácti státech a mnozí delegáti by se tedy mohli dle svého uvážení rozhodnout pro Kennedyho. Někteří historikové se domnívají, že Kennedyho všestrannost a charisma by mu téměř jistě zajistily jeho nominaci Demokratickou stranou. Historik Michael Beschloss a dopisovatel deníku "The New York Times" Tom Wicker se však domnívají, že by souhrn těchto vlastností Kennedymu k nominaci nestačil. Viceprezident Humphrey, který byl nakonec za Demokratickou stranu nominován, prohrál velmi těsným rozdílem s republikánem Richardem Nixonem.

Odraz události v kultuře.

Atentátem na Roberta Kennedyho bylo inspirováno několik knih a celovečerních filmů. Jedním z nich je film od režiséra Emilia Esteveze z roku 2006, který se v České republice objevil pod názvem "Bobby (atentát v Ambassadoru)". Tento film zachycuje fiktivním způsobem poslední hodiny před atentátem a rozebírá osudy i starosti jednotlivých postav, které se v osudný okamžik staly svědky atentátu v hotelu Ambassador. Je v něm rovněž využita řada autentických archivních záběrů, které zachycují Kennedyho předvolební kampaň, některé vybrané veřejné projevy a taktéž bezprostřední dění v době atentátu.  Dalším známým celovečerním filmem je "RFK" z roku 2002 od režiséra Roberta Dornhelma, který mapuje posledních pět let Robertova života. Děj filmu začíná roku 1963 v okamžiku smrti jeho bratra, Johna Kennedyho a končí Robertovou smrtí v hotelu Ambassador roku 1968. Film vypráví o Robertově traumatu z bratrovy smrti, o úspěšné snaze vystoupit z jeho stínu a o jeho úspěšné kampani pro primárky za Demokratickou stranu.  Roku 2003 byl ve společné koprodukci Francie, Austrálie, Dánska a Švédska natočen dokumentární film s názvem "Bob Kennedy - muž, který chtěl změnit Ameriku". Film byl režírován Patrickem Jeudym a zaobírá se otázkou „co udělali John a Robert Kennedyovi tak špatného, že museli být oba v rozmezí pěti let nemilosrdně zavražděni?!“ Dokument též hovoří o naději, se kterou Američané po smrti JFK vzhlíželi k Robertu Kennedymu, přičemž tyto naděje spolu s jeho násilnou smrtí vyhasly.  Ke knihám v českém jazyce, z nichž lze získat podrobnější informace o atentátu a osobě Roberta Kennedyho, patří např. "Dynastie Kennedyů" od Stanislava Budína nebo kniha s názvem "Kennedyové" od Jindřicha Volka.

Atentát na Roberta Francise Kennedyho, senátora Spojených států amerických, byl spáchán 5. června 1968 v kalifornském Los Angeles v hotelu Ambassador. Robert Kennedy byl vážně postřelen třemi ranami z revolveru během oslav svého vítězství v kalifornských primárkách; i přes veškerou lékařskou péči následkům svých zranění dne 6. června podlehl. Zraněno bylo i dalších pět členů z Demokratické strany a také reportér "ABC News". Útočníkem byl čtyřiadvacetiletý palestinský imigrant Sirhan Sirhan, který si za tento čin stále odpykává trest odnětí svobody (2009). Jelikož se v době atentátu na místě nacházelo mnoho reportérů, byl tento čin zachycen na audiopásku a dění poté i na film.

On June 5, 1968, presidential candidate Robert F. Kennedy was mortally wounded shortly after midnight at the Ambassador Hotel in Los Angeles. Earlier that evening, the 42-year-old junior senator from New York was declared the winner in the South Dakota and California presidential primaries in the 1968 election. He was pronounced dead at 1:44 a.m. PDT on June 6, about 26 hours after he had been shot.


Život.

Původ a manželství s Otou II..

Theofano byla neteří byzantského císaře Jana I. Cimiskese (není přesně známo, kdo byli její rodiče). S Otou II. uzavřela manželství v Římě 14. dubna 972, téhož dne byla také korunována císařovnou. Až do smrti Oty II. se v jeho listinách objevovala jako "consors regni" nebo "coimperatrix", počet jejích intervencí postupně rostl, snad paralelně s tím, jak ubýval vliv její tchyně Adély.

Vdovství a regentská vláda za Otu III..

Když 7. prosince roku 983 zemřel její manžel Ota II. (náhle na malárii), byly jejich synovi Otovi teprve tři roky, byl však již korunovaným římským králem, a to od května 983. Adéla Burgundská a Theofano se po smrti Oty II. okamžitě vrátily z Itálie zpět za Alpy. Jako regentka se ovšem Theofano musela nejprve prosadit, a to jednak proti manželovu bratranci Jindřichu Svárlivému, který usiloval o poručnictví jako nejbližší mužský příbuzný jejího osiřelého syna, jednak proti své tchyni Adéle, kterou by část říšských knížat přivítala jako regentku raději. Na říšském sněmu v durynském Rohru – 29. června 984 – předal Jindřich Svárlivý regentství a vládu za nezletilého krále Otu III. do rukou jeho matky Theofano, v květnu 985 jí byla na sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem přiřknuta vláda s konečnou platností.  I ve složitých politických okolnostech té doby se tato vysoce vzdělaná císařovna stala významnou vládkyní. Vykonávala všechna vladařská práva, včetně investování biskupů, a v jedné své listině (z 1. dubna 990) se dokonce titulovala jako „"Theophanius gratia divina imperator augustus"“ – tedy v mužském rodě jako „Theofanius z Boží milosti císař“. V dataci zde bylo dokonce užito počítání let nikoli vlády Oty III., ale vlády „císaře Theofania“, která byla počítána od římské korunovace 972. Jako poručnice ochránila Theofano Otův nárok na vládu v Říši před nároky bavorského vévody Jindřicha Svárlivého a chytrou politikou synovu vládu v Říši upevnila. Založila též pozdější východní politiku Oty III. a pomocí rychlého uznání Huga Kapeta jako francouzského krále upevnila stále nejisté podřízení Lotrinska (region v dnešní severovýchodní Francii) Říši, říšskou vládu zde a v Itálii upevnila také s pomocí své tchyně Adély.

Úmrtí a pohřeb.

Theofanu zemřela mladá, po krátké nemoci 15. června 991 v Nijmegenu, v době, kdy Ota III. ještě nedosáhl zletilosti. Regentskou vládu pak převzala její tchyně Adéla, ač jí v té době bylo již okolo 60 let.  Theofanu byla pohřbena v kostele sv. Pantaleona v Kolíně nad Rýnem, který náležel k jejímu vdovskému zajištění.

Theofano (v latinské formě "Theophano" Θεοφανώ nebo "Theophania" Θεοφάνια) (955/960 – 15. červen 991) byla manželkou římsko-německého císaře Oty II. a matkou Oty III., za něhož vedla v době jeho nezletilosti regentskou vládu.

Theophanu (; also "Theophania", "Theophana", or "Theophano"; Medieval Greek ; AD 955 15 June 991) was empress of the Holy Roman Empire by marriage to Emperor Otto II, and regent of Empire during the minority of their son, Emperor Otto III, from 983 until her death in 991. She was the niece of the Byzantine Emperor John I Tzimiskes.


Raná léta.

Johann Nikolaus Dreyse se narodil jako syn zámečnického mistra Johanna Christiana Dreyseho a Susanny Catheriny Dreyseové (roz. Fleischmannové).  Školní léta (1794 – 1802) strávil v Sömmerdě a v letech 1802-1806 se zde vyučil zámečníkem. Roku 1806 odešel na zkušenou, pracoval mimo jiné v Altenburgu a v Drážďanech jako zámečník.  V roce 1809 přijel do Paříže, kde se v dílně švýcarského puškaře Samuela Johannese Paulyho podílel na vývoji pušky zadovky. Paulyho zadovka měla odklopný závěr, který však byl komplikovaný a náchylný k poruchám. Z této konstrukce Dreyse později čerpal inspiraci pro svou práci.  Po pádu Paříže a jejím obsazení spojenci, odjel Pauly 5. 4. 1814 do Londýna a Dreyse se vrátil do Sömmerdy, kde začal pracovat v otcově dílně, a kde také složil své mistrovské zkoušky. Po otcově smrti v roce 1815 převzal jeho zámečnictví a roku 1821 založil se společníkem, kupcem Cronbieglem, železářství „"Dreyse & Cronbiegel-Collenbusch"“. Roku 1824 zkonstruoval nový typ měděné zápalky (roznětky) pro perkusní zbraně, který si díky své vynikající kvalitě získal výbornou pověst.

Vznik jehlovky.

Po problémech s Paulyho závěrem se Dreyse opět zaměřil na pušky předovky, u kterých chtěl zrychlit proces nabíjení. Armádní pušky se tehdy nabíjely pomocí „patron“, papírových válečků, které obsahovaly přesně odměřenou dávku střelného prachu, potřebnou pro jeden výstřel, ucpávku a projektil. Střelec při nabíjení roztrhl patronu zuby, vyňal projektil s ucpávkou, vsypal do hlavně dávku střelného prachu, zbytek obalu zahodil, vložil projektil a ucpávku a nabijákem vše zatlačil na dno hlavně. Nakonec nasadil na piston (krátkou trubičku na kterou dosedal bicí palec kohoutu a jejíž dutina vedla do zadní části hlavně, prachové komory) čepičkovou zápalku (roznětku), které se nosily odděleně, a zbraň byla připravena ke střelbě.  Dreyse se rozhodl vkládat patrony do hlavně celé. Roku 1826 vyvinul jednotný náboj s papírovou nábojnicí, do které umístil doprostřed mezi střelný prach a projektil zápalku, jejíž iniciaci vyřešil bicím mechanizmem, jehož součástí byla dlouhá tenká jehla (odtud název „jehlovka“). Ta po stisknutí spouště vnikla do hlavně, prošla vrstvou střelného prachu a došlo k „nápichu“ zápalky. Systém fungoval, skýtal však jedno výrazné nebezpečí – pokud totiž střelec po výstřelu opomněl stáhnout bicí mechanizmus do zadní polohy, zůstala jehla vsunuta do hlavně a v okamžiku, kdy byl následující náboj dotlačen nabijákem na až dno, napíchl se na jehlu a došlo k nechtěné iniciaci zápalky a následnému výstřelu, a to právě v okamžiku, kdy byl v hlavni nabiják a ruka střelce před jejím ústím.  Když se takto sám Dreyse už podruhé těžce zranil, uvědomil si, že „tudy cesta nevede“, a zaměřil se na jiný způsob nabíjení. Zkonstruoval válcový závěr, náboj se pak vkládal do hlavně zadem, přičemž způsob iniciace zápalky a odpalu náboje zůstal stejný. Patent na tuto konstrukci získal Dreyse roku 1828.  V roce 1830 absolvoval značný počet jeho jehlovek zkoušky způsobilosti před pruskou vojenskou zkušební komisí v Berlíně. Zkoušky proběhly úspěšně, nová jehlovka však byla do výzbroje pruské armády přijata až roku 1840. Z důvodu utajení pod názvem „"lehká perkusní puška"“ (označení „"jehlovka vzor 1841"“ – se oficiálně používalo až od r. 1855). Dreyse spolu se zakázkou na prvních 60 000 pušek získal i státní dotaci na výstavbu „"Gewehrfabrik Nikolaus Dreyse"“, továrny na výrobu zbraní a munice. Samotná výroba pak byla zahájena roku 1841. V roce 1863 již bylo dodáno 300 000 pušek a odpovídající množství munice.  Dreyseho jehlovky byly poprvé použity v dánsko-německé válce v roce 1864, kde po boku Prusů bojovala i rakouská armáda a její vojáci tak měli příležitost se s těmito zbraněmi seznámit. Palebná síla zadovek se pak v plné míře projevila v Prusko-rakouské válce v roce 1866, především pak v bitvě u Hradce Králové 3. 7. 1866 kde jehlovky velkou měrou napomohly pruskému vítězství.  Dreyse zkonstruoval také pušku používající výbušné střely – avšak poté, co roku 1868 vstoupila v platnost Petrohradská deklarace, která zakazovala, aby střely s hmotností menší než 400 g, používané pro vojenské účely, obsahovaly zápalné nebo výbušné látky, pozbyla tato zbraň jakýkoli smysl pro vojenské použití.  22. března 1864 byl Dreyse za své zásluhy pruským králem povýšen dědičně do šlechtického stavu.  9. 12. 1867 Johann Nikolaus von Dreyse, umírá v rodné Sömmerdě na zápal plic.  Dreyseho syn Frantz pokračoval v podnikatelské činnosti v podniku svého otce, ztratil však rozhodující vliv na vojenskou oblast, v níž převzal vůdčí pozici Paul Mauser, když německá armáda přijala roku 1871 do výzbroje jeho pušku „"Infanterie-Gewehr 71"“. Frantzův syn nakonec roku 1901 prodal podnik firmě Rheinmetall ("Rheinische Metallwaren- und Maschinenfabrik").

Dreyseův pomník.

V roce 1909 byl v Sömmerdě vybudován pomník, který je kombinací pomníku puškaři a památníku na války z let 1864, 1866 a 1870/ 71. Je dílem sochaře Wilhelma Wandschneidera.

Johann Nikolaus von Dreyse (20. listopadu 1787, Sömmerda - 9. prosince 1867 tamtéž) byl německý puškař a podnikatel, který proslul jako konstruktér tzv. pušky jehlovky, kterou v roce 1840 zavedla do své výzbroje pruská armáda.

Johann Nicolaus von Dreyse (20 November 1787 – 9 December 1867) was a German firearms inventor and manufacturer. He is most famous for submitting the Dreyse needle gun in 1836 to the Prussian army, which was adopted for service in December 1840 as the "Leichte Perscussions-Gewehr M 1841" – a name deliberately chosen to mislead about the rifle's mechanism – later renamed Zündnadelgewehr M 1841 in 1855.


Plavidla.

Lehké křižníky této třídy byly projektovány jako reakce na stavbu francouzských „supertorpédoborců“ tříd "Le Fantasque" a "Mogador". Měly se vyznačovat vysokou rychlostí a novými 135mm kanóny. Roku 1939 byla zahájena stavba celkem 12 jednotek této třídy. Jejich stavbu však zásadně zkomplikovalo vypuknutí války. V červnu 1940 byly práce na čtyřech plavidlech ("Claudio Druso", "Claudio Tiberio", "Paulo Emilio" a "Vipsanio Agrippa") zastaveny a jejich trupy byly sešrotovány. "Ulpio Traiano" navíc v lednu 1943 potopily britské miniponorky "Chariot". Do italské kapitulace v září 1943 byly dokončeny pouze křižníky "Attilio Regolo", "Pompeo Magno" a "Scipione Africano". Rozestavěné křižníky "Caio Mário", "Cornelio Sulla", "Ottaviano Augusto" a "Giulio Germanico" po italské kapitulaci ukořistili Němci. V dalším průběhu války byla všechna čtyři rozestavěná plavidla potopena. Jediný "Giulio Germanico" byl po válce vyzdvižen a pro italské námořnictvo dokončen jako "San Marco" (D 563).  Jednotky třídy "Scipione Africano":

Konstrukce.

Křižníky téměř postrádaly pancéřování, které chránilo pouze dělové věže (20 mm) a můstek (15 mm). Hlavní výzbrojí bylo osm nových 135mm kanónů modelu 1938, které měly dostřel 19 600 metrů a kadenci šest ran za minutu. Doplňovalo je osm 37mm kanónů, osm 20mm kanónů a osm 533mm torpédometů. Dále unesly až 130 min. Pohonný systém tvořily čtyři kotle a dvě turbíny o výkonu 110 000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 40 uzlů. Dosah byl 3000 námořních mil při rychlosti 25 uzlů.

Modifikace.

V srpnu 1948 Francie získala křižníky "Châteurenault" (D 606, ex "Attilio Regolo") a "Guichen" (D 607, ex "Scipione Africano"). V letech 1948–1953 sloužily v původní podobě a následně byly přestavěny na vlajkové lodě torpédoborců třídy "T 47" a "T 53". Změněny byly nástavby, výzbroj i elektronika. Instalovány byly radary DRBV 20A, DRBV 11, DRBC 11 a dva DRBC 31. Novou výzbroj tvořilo šest 105mm kanónů ve dvoudělových věžích, deset 57mm kanónů ve dvoudělových věžích a dvanáct 550mm torpédometů. Zhoršila se přitom stabilita obou plavidel. Později byla demontována jedna věž se 105mm kanóny a polovina torpédometů.  Itálie roku 1951 vrátila do služby křižníky "San Giorgio" (D 562, ex "Pompeo Magno") a "San Marco" (D 563, ex "Giulio Germanico"). V letech 1953–1955 byla obě plavidla modernizována, například dostala americkou výzbroj a elektroniku. Novou výzbroj představovalo šest 127mm kanónů ve dvoudělových věžích (jedna na přídi a dvě na zádi), jeden 305mm vrhač hlubinných pum Menon před můstkem, dvacet 40mm kanónů a dva spouštěče hlubinných pum.  V letech 1963–1965 byl "San Giorgio" přestavěn na cvičnou loď. Nástavby byly upraveny a elektronika modernizována. Na palubě bylo ubytováno až 130 kadetů. Jeho novou výzbroj tvořily čtyři 127mm kanóny, tři 76,2mm kanóny OTO Melara, jeden 305mm vrhač raketových hlubinných pum Menon a dva trojhlavňové 324mm torpédomety. Zároveň byl instalován nový pohonný systém koncepce CODAG. Sestával ze dvou plynových turbín Tosi Metrovick G6 o celkovém výkonu 15 000 shp a čtyři dieselů Fiat-Tosi o celkovém výkonu 16 000 bhp. Ekonomický rychlost na diesely byla 20 uzlů, nejvyšší pak 28 uzlů.

Třída Capitani Romani byla třída italských lehkých křižníků. Křižníky byly navrženy jako odpověď na stavbu francouzských „supertorpédoborců“ tříd "Le Fantasque" a "Mogador". Měly vysokou rychlost, minimální pancéřovou ochranou a byly vyzbrojeny novými 135mm kanóny. Celkem bylo roku 1939 rozestavěno 12 křižníků této třídy, přičemž do italské kapitulace v roce 1943 se podařilo dokončit tři a po válce ještě čtvrtý. Stavba ostatních byla zrušena, nebo byly před dokončení zničeny. Dvě přeživší plavidla po válce provozovalo italské námořnictvo a dvě získala Francie v roce 1948. Všechny byly výrazně modernizovány a klasifikovány jako torpédoborce. Poslední byl vyřazen roku 1980.

The Capitani Romani class (literally "Roman Captains") was a class of light cruisers acting as flotilla leaders for the Italian navy. They were essentially designed to outrun and outgun the large new French destroyers of the and classes. Twelve hulls were ordered in late 1939, but only four were completed, just three of these before the Italian armistice in 1943. The ships were named after prominent Ancient Romans.


Lékařské použití.

Při klinickém použití způsobuje fenmetrazin menší nervozitu, hyperexcitabilitu, euforii a nespavost než amfetaminy. Nemá tendenci zvyšovat tepovou frekvenci tolik, jako jiná stimulancia V Evropě byl fenmetrazin uveden do klinického užívání v roce 1954. Kvůli poměrně malým vedlejším účinkům je dobře tolerován dětmi, jak zjistila jedna studie. Ve studii účinnosti redukce váhy mezi fenmetrazinem a dextroamfetaminem byla zjištěna mírně vyšší účinnost fenmetrazinu.  I když výrobci tvrdili, že „je výjimečně bezpečný a s překvapivě nízkým výskytem vedlejších účinků“, objevila se během let hlášení o psychotických reakcích amfetaminového typu.

Farmakologie.

Účinek fenmetrazinu je založen na uvolňování noradrenalinu a dopaminu v centrálním nervovém systému.  Po orální aplikaci se okolo 70 % látky vyloučí z těla během 24 hodin. Kolem 19 % je vyloučeno v nezměněném stavu, zbytek jako různé metabolity.  Při pokusech na potkanech bylo zjištěno, že po podkožním podání jsou oba optické izomery fenmetrazinu rovnocenně účinné ve snižování příjmu potravy, ale při orální aplikaci je účinnější izomer levo (levotočivý). Ve smyslu centrální stimulace je však izomer dextro (pravotočivý) přibližně čtyřikrát účinnější při obou způsobech aplikace.

Zneužívání.

Někdo se domnívá, že fenmetrazin má větší potenciál pro vznik závislosti než amfetaminy. V mnoha zemích byl zneužíván, například ve Švédsku. Když došlo v 50. letech ve Švédsku k rozmachu zneužívání stimulancií, závislí preferovali fenmetrazin před amfetaminem a metamfetaminem, protože byl považován za skvělou drogu. V autobiografickém románu "Rush" (Opojení) popisovala autorka Kim Wozencraft nitrožilně aplikovaný fenmetrazin jako nejeuforičtější a nejvíce „prosexuální“ stimulancium, jaké užívala.  Fenmetrazin byl v roce 1959 ve Švédsku klasifikován jako narkotikum a v roce 1965 zcela stažen z trhu. Nejdříve byla nelegální poptávka uspokojována pašováním z Německa, později ze Španělska a Itálie. V první fázi se pašovaly tablety Preludinu, ale pašeráci záhy přešli na surový fenmetrazinový prášek. Nakonec převládl coby zneužívané stimulancium amfetamin, protože byl snáze dostupný.  Fenmetrazin užívali na počátku své kariéry i členové Beatles. Známým uživatelem byl Paul McCartney. McCartney začal svůj vstup do světa drog v německém Hamburku. Beatles museli hrát dlouhé hodiny a často dostávali "Prellies" (tablety Preludinu) od uklízečky, která jim uklízela pokoje, od německých zákazníků nebo od Astrid Kirchherr, (jejíž matka je kupovala). McCartney si vzal obvykle jednu tabletu, ale John Lennon si často bral čtyři nebo pět. Jak je u zneužívání stimulačních drog obvyklé, bylo užívání Preludinu členy skupiny popisováno jako řešení potřeby zůstat vzhůru a pokračovat v práci, místo pouhého rozhodnutí být v náladě.

Fenmetrazin je sympatomimetické stimulans centrálního nervového systému. V minulosti se prodával jako anorektikum pod obchodní značkou "Preludin". Přípravek Preludin byl již stažen z trhu. Nejprve byl nahrazen slabším analogem fendimetrazinem (přípravek "Bontril"), ten se však nyní předepisuje jen zřídka, kvůli problémům se zneužíváním.

Phenmetrazine (INN, USAN, BAN) (brand name Preludin, and many others) was a stimulant drug that was previously used as an appetite suppressant, but has since been withdrawn from the market. The drug had been widely abused. It was initially replaced by its analogue phendimetrazine (under the brand name Prelu-2) which functions as a prodrug to phenmetrazine, but now it is rarely prescribed, due to concerns of abuse and addiction. Chemically, phenmetrazine is a substituted amphetamine with a morpholine ring.


Život.

Narodil se v Treuenbritzen v Braniborsku v rodině obchodníka. Ve 14 letech odešel na studia do Wittenberku, kde měl krátkou příležitost slyšet Lutherova kázání. Po studiích v Magdeburgu a Frankfurtu získal titul magistra svobodných umění na univerzitě v Královci, kde pak nějaký čas pracoval jako knihovník. Roku 1553 se vrací do Wittenberku studovat teologii u Philippa Melanchthona, kterého záhy začal zastupovat při některých přednáškách. Následujícího roku byl ordinován J. Bugenhagenem ke službě v církvi a nastoupil jako spolupracovník k superintendentovi Joachimu Mörlinovi v Braunschweigu. Vedle oblasti teologie působil rovněž významným způsobem jako organizátor církevního života. Roku 1567 nahradil Mörlina na postu superintendenta a podílel se na sepsání "Corpus Doctrinae Prutencium", které bylo důležitým předstupněm na cestě k Formuli svornosti. Tu spolu s dalšími theology vytvořil roku 1577, čímž byl završen kánon lutherských „symbolických knih“ – autoritativních doktrinálních spisů, vydaných r. 1580 jako Kniha svornosti. Zemřel v Braunschweigu r. 1586.

Dílo.

K nejdůležitějším spisům, které Chemnitz publikoval na poli teologie, patří:  Vedle těchto textů Chemnitz napsal řadu dalších dogmatických, apologetických, devocionálních a jiných děl.

Význam.

Chemnitz je přelomovou osobností, stojící na hranici reformace a poreformační lutherské orthodoxie. Významnou měrou přispěl ke stabilizaci a hlubšímu propracování lutherské věrouky, ať už prací na Formuli svornosti urovnávající vnitrocírkevní teologické spory, nebo polemickými diskusemi s římskokatolickými (zejména jezuitskými) a reformovanými teology. Jako první formuloval specificky lutherskou nauku o communicatio idiomatum (o vzájemném sdílení idiomat neboli vlastností Božské a lidské přirozenosti v jedné Kristově osobě), a sice ve spisu "De duabus naturis in Christo" z r. 1571.

Martin Chemnitz (9. listopadu 1522 – 8. dubna 1586) byl předním teologem a církevním představitelem 2. generace luteránů. V lutherské tradici je znám jako "Alter Martinus", „druhý Martin“: "Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset" („kdyby nebylo Martina [Chemnitze], Martin [Luther] by neobstál“).

Martin Chemnitz (9 November 1522 – 8 April 1586) was an eminent second-generation German, Evangelical Lutheran, Christian theologian, and a Protestant reformer, churchman, and confessor. In the Evangelical Lutheran tradition he is known as "Alter Martinus," the "Second Martin": "Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset" ("If Martin [Chemnitz] had not come along, Luther would hardly have survived") goes a common saying concerning him. He is listed and remembered in the Calendar of Saints and Commemorations in the Liturgical Church Year as a pastor and confessor in the "Lutheran Book of Worship" (1978) and subsequent "Evangelical Lutheran Worship" (2005) used by the Evangelical Lutheran Church in America.