Pozadí vzniku.

Stavba této třídy byla objednána roku 1909. Její konstrukci navrhla britská společnost Brown & Co. v Clydebanku. Ruské loděnice postavily celkem čtyři jednotky této třídy. Pro jejich doprovod byly navíc stavěny lehké křižníky třídy "Světlana".  Jednotky třídy "Gangut":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj po dokončení tvořilo dvanáct 305mm kanónů ve čtyřech třídělových věžích stojících v ose lodi. Sekundární výzbroj tvořilo šestnáct 120mm kanónů umístěných v kasematech. Lehkou výzbroj představovaly čtyři 63mm kanóny a čtyři 57mm kanóny. Lodě rovněž nesly čtyři 450mm torpédomety. Pohonný systém tvořily čtyři sestavy turbín Parsons, kterým páru dodávalo 25 kotlů Yarrow. Lodní šrouby byly čtyři. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů.

Operační služba.

První světová válka.

Všechny čtyři lodě byly do služby zařazeny v průběhu první světové války. Byly součástí baltské floty a měly bránit Finský záliv proti případnému nájezdu německé Kaiserliche Marine.

Občanská válka a meziválečná doba.

Říjnová revoluce a občanská válka v Rusku přinesly poškození lodí a nedostatek posádek, což si vyžádalo jejich dočasné stažení ze služby (výjimkou byla pouze bitevní loď "Petropavlovsk" nasazena bolševiky v občanské válce).  Do služby se postupně vracely s novými revolučními jmény – "Marat" (ex "Petropavlovsk") v roce 1922, "Parižskaja kommuna" (ex "Sevastopol") v roce 1923 a "Okťabrskaja revolucija" (ex "Gangut") v roce 1926. Všechny tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dostaly například nové nástavby, systémy řízení palby, jeřáb s hydroplány, kotle a pozměněna byla i výzbroj. Naopak "Frunze" (ex "Poltava") byla v roce 1920 těžce poškozena požárem. Uvažovalo se o její přestavbě na letadlovou loď. Nakonec loď posloužila jako zdroj náhradních dílů a po druhé světové válce byla sešrotována. Dvě její dělové věže byly instalovány v Sevastopolu jako pobřežní baterie.

Druhá světová válka.

"Marat" a "Okťabrskaja revolucija" strávily druhou světovou válku na Baltu. "Marat" byl potopen německými střemhlavými bombardéry a příležitostně sloužil jako plovoucí baterie. "Okťabrskaja revolucija" se také soustředila hlavně na podporu pozemních sil obránců obleženého Leningradu.  "Parižskaja kommuna" pak byla v letech 1929–1930 přesunuta do Černého moře, kde mělo sovětské námořnictvo nedostatek velkých válečných lodí. V této oblasti byla nasazena ve světové válce. Především svou palbou podporovala pozemní operace Rudé armády. Nasazena byla jak v Kerčsko-feodosijské operaci, tak později pro znovuobsazení Krymu. V roce 1943 bylo lodi vráceno předválečné jméno "Sevastopol".  "Okťabrskaja revolucija" a "Sevastopol" přečkaly válku v aktivní službě, ve které zůstaly do roku 1954, kdy byly převedeny k výcviku. O dva roky později byly sešrotovány.

Třída Gangut byla třída bitevních lodí Ruského carského námořnictva. Celkem byly v letech 1909–1914 postaveny čtyři jednotky této třídy. Lodě se účastnily první světové války i ruské revoluce (po ní dostaly nová revoluční jména). "Frunze" ve 20. letech zničil požár a zbylé tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dvě jednotky byly za druhé světové války nasazeny na Baltu a jedna v Černém moři. Jejich hlavní činností byla dělostřelecká podpora pozemních jednotek. "Marat" za války zničily německé střemhlavé bombardéry, zbylé dvě bitevní lodě sloužily až do poloviny 50. let. Poté byly sešrotovány.

The "Gangut"-class battleships, also known as the "Sevastopol class", were the first dreadnoughts begun for the Imperial Russian Navy before World War I. They had a convoluted design history involving several British companies, evolving requirements, an international design competition, and foreign protests. Four ships were ordered in 1909,,,, and. Construction was delayed by financing problems until the Duma formally authorized the ships in 1911. They were delivered from December 1914 through January 1915, although they still needed work on the gun turrets and fire-control systems until mid-1915. Their role was to defend the mouth of the Gulf of Finland against the Germans, who never tried to enter, so the ships spent their time training and providing cover for minelaying operations. Their crews participated in the general mutiny of the Baltic Fleet after the February Revolution in 1917, and joined the Bolsheviks the following year.


Životopis.

Jacobs se narodila jako Gillian Maclaren Jacobs rodičům Martině Magenau Jacobs a Williamu F Jacobs mladšímu v Pittsburghu, Pensylvánii a vyrostla na jednom ze zdejších předměstí. Má irské, skotské, německé a francouzské předky.  V Pittsburghu se proslavila hraním ve zdejším městském divadle. Po vystudování Mt. Lebanon High School v roce 2000, se přestěhovala do New Yorku, kde začala studovat herectví na proslulé The Juilliard School, kde se připojila k herecké skupině nazvané Drama Division's Group 33.  Jedna z jejích hereckých kolegyní na ní prozradila, že je zarputilou abstinentkou. Tuto informaci posléze potvrdila v TV show s názvem "The Late Late Show".

Kariéra.

Výraznější slávu ji přinesla role Adele Congreve v televizním seriálu s názvem "The Book of Daniel". Zahrála si v pilotním díle seriálu televizní stanice ABC "Traveler", v ostatních dílech byla ovšem nahrazena jinou herečkou. Následně se objevila například v seriálech "Zákon a pořádek" a "Hranice nemožného".  V roce 2006 si Jacobs zahrála v divadle Off-Off-Broadway v adaptaci s názvem "Cagelove" od Chris Denhama. Ačkoli tato adaptace nezískala moc dobré kritiky, herecké umění Gillian Jacobs se kritikům líbilo. "The New York Times" nabádal své čtenáře, aby "si určitě zapamatovali jméno Gillian Jacobs, nádherné absolventce Juilliardu, která bude jednou zářit jako hvězda".  Na divadelní scéně se objevila například ve hrách "The Fabulous Life of a Size Zero" (2007), "A Feminine Ending" (2007) a "The Little Flower of East Orange" (2008), kterou režíroval Philip Seymour Hoffman.  Své herecké umění ukázala ve filmech "Gardens of the Night" (2007); "Blackbird" (2007); "Choke" (2008), který byl inspirován novelou spisovatele Chucka Palahniuka a "The Box" (2009).V roce 2009 získala roli v komediálním seriálu "Zpátky do školy". Jacobs okomentovala svoje působení v tomto seriálu v interview s magazínem Venus Zine, "V tomto seriálu je tolik absurdity. Existujeme ve světě, kde se každý týden může stát cokoliv a to mě naplňuje v mnoha směrech."V září 2014 byla obsazena do hlavní role seriálu "Love", který měl premiéru v roce 2016. V lednu 2015 zrežírovala film o Grace Hooper ve filmu "The Queen of Code".

Gillian Jacobs (* 19. října 1982, Pittsburgh, Pensylvánie, USA) je americká filmová, divadelní a televizní herečka, která je nejvíce známá díky roli Britty Perry v americkém komediálním seriálu stanice NBC "Zpátky do školy" a roli Mickey v Netflixovém seriálu "Love".

Gillian MacLaren Jacobs (; born October 19, 1982) is an American actress. She is best known for her roles as Britta Perry on the NBC comedy series "Community" (2009–2015) and Mickey Dobbs on the Netflix romantic comedy series "Love" (2016–2018). She had a recurring role as Mimi-Rose Howard on the fourth season of the HBO comedy-drama series "Girls" (2012–2017) and has appeared in films such as "Gardens of the Night" (2008), "The Lookalike" (2014), "Life Partners" (2014), "Hot Tub Time Machine 2" (2015), "Don't Think Twice" (2016), "Brother Nature" (2016), "Life of the Party" (2018), and "Ibiza" (2018).


Život.

Narodil se v bohaté rodině, jeho otec byl notář, patřil do tzv. vyšší střední třídy a stýkal se s umělci a spisovateli. Nikolaj měl už jako dítě všestranné zájmy – kromě malování také archeologii a přírodní vědy. Chtěl studovat malířství, otec mu však doporučoval práva, a tak se roku 1893 zapsal zároveň na akademii výtvarných umění a na universitu (práva). Hudební teoretik a kritik Vladimir Vasiljevič Stasov v něm v té době probudil zájem o hudbu a seznámil ho s vynikajícími hudebníky Modestem Petrovičem Musorgským, Nikolajem Andrejevičem Rimským-Korsakovem, Alexandrem Konstantinovičem Glazunovem. Rerich se stal ctitelem a znalcem vážné hudby, nejvíce miloval dílo Richarda Wagnera. Seznámil se i s mladým Sergejen Pavlovičem Ďagilevem, který také studoval práva. Později s Ďagiljevem, organizátorem slavného Ruského baletu, působícího v Paříži, spolupracoval. Vytvořil např. scénický návrh pro tehdy skandální premiéru Stravinského baletu Svěcení jara (Paříž, 29. května 1913).  Roku 1899 po dokončení studií se Rerich rozhodl, že bude cestovat po Evropě, aby poznal kulturní život a hlavně výstavy, muzea a výtvarné umění v Paříži, Bruselu a Berlíně. Ještě před odjezdem se seznámil s Helenou Šapošnikovou, neteří skladatele Musorgského, se kterou se zasnoubil a po návratu z evropské studijní cesty si ji vzal za ženu. Helena byla všestranně nadaná spisovatelka (jejím nejvýznamnějším dílem jsou Základy buddhismu). Celý život byla manželovi oporou, měla stejné zájmy a doprovázela ho i na jeho cestách. V roce 1902 se jim narodil syn Grigorij, 1904 syn Svjatoslav.  Další studijní cestu podnikl Rerich v letech 1903–04 po evropském Rusku, kreslil a maloval chrámy, hrady, města. Uvědomil si, že většina památek je ve špatném stavu, upozorňoval na tyto nedostatky, a již tehdy vznikal plán na záchranu památek, který později rozšířil na celý svět – za 30 let vyhlásil slavný Roerichův pakt.  Roku 1915 onemocněl zápalem plic a dlouhodobě se léčil ve Finsku, revoluce ho zastihla mimo území Ruska. V nepřehledné situaci uvažoval, že se usadí v Indii, dostal však pozvání k návštěvě Spojených států a v roce 1920 tam s rodinou odjel. Měl velmi úspěšnou výstavu v New Yorku a ještě několik dalších výstav po celých Spojených státech. Pracoval tam i jako scénický výtvarník (Wagnerova opera Tristan a Isolda pro Operu v Chicagu). V roce 1921 založil v New Yorku vzdělávací Mistrovský institut spojených umění, který se snažil propojit malířství s ostatními druhy výtvarného umění. Institutu se dařilo do roku 1937, kdy byl zrušen, a až 1949 byl obnoven jako N. Roerich Museum. Je v něm veliká sbírka umělcových obrazů.  Konečně v roce 1923 se Rerichovi dostali do Indie. Nejdříve se soustředili na prohlídku kulturních a historických center a seznámení s vynikajícími učenci a umělci. Přestěhovali se do podhůří Himálaje, údolí Kullu blízko městečka Naggar, kde založili nový domov a ústředí himálajských studií, které bylo zaměřeno na botaniku, etnografii, lingvistiku a starou indickou a čínskou medicínu. Toto zařízení se rozkládá na ploše 16 hektarů a má 11 budov. Funguje dodnes jako mezinárodní nadace Institution Roerich Memorial Trust (IRMT), která má výzkumné centrum, galerii Rerichových obrazů a především školu pro 150 dětí, kde se vyučuje vedle výtvarného umění také indický klasický balet, klasická hudba, umění řezbářské a textilní (tradiční tkaní).  Rericha, který se hluboce zajímal o náboženství a kulturu Východu, fascionovala pověst o bájné podzemní říši Šambala, která se prý nachází v Himálaji. Svoji velikou výzkumnou expedici (1924-28) věnoval právě hledání této bájné země. Putoval s manželkou a syny a vyšli ze Šrínagaru v Kašmíru, pokračovali přes Ladak, Tibet, Turkestán a pohoří Altaj až do Mongolska. Po cestě studovali náboženství, mýty, bajky a jazyky obyvatel všech území, kterými prošli, hovořili s domorodci i s mnichy z vysokohorských klášterů. Cesta byla nesmírně náročná, i když byli dobře vybaveni – expedice měla sto velbloudů, pět koní, pět nákladních povozů a několik desítek nosičů. Postupovali starými karavanními cestami, museli překonat přes třicet vysokohorských průsmyků ve výšce 4 až 6 tisíc metrů, přešli pohoří Karákóram i Altaj a putovali po okrajích čínské pouště Taklamakan. Cestu popisuje kniha Srdce Asie, vznikla na ní řada obrazů a byla inspirací i pro další díla.  Po návratu Rerich maloval a psal knihy a filozofická pojednání z etnografie, archeologie, mystiky a náboženství. Roku 1935 začal realizovat záměr, o kterém uvažoval již řadu let - zformuloval a propagoval mezinárodní dohodu o ochraně uměleckých, historických a kulturních památek v případě války (tzv. Rerichův mírový pakt), který podepsalo 21 států panamerické unie a významní světoví umělci (Rabíndranáth Thákur, G. B. Shaw, H. G. Wells aj.). Namaloval pro tuto akci obraz „Pakt kultury“, který má ve svém středu čintámani, buddhistický a hinduistický symbol, který byl pro Roericha znakem duchovna a míru. Čintámani (sanskrt), je bájný drahokam s osmi fazetami, který plní všechna přání. V Rerichiově stylizovaném zobrazení je to červeně orámovaný bílý kruh, který má uprostřed tři pyramidovitě uspořádané červené čintámani (kruhy). Roerich navrhl také vlajku paktu kultury – kruh čintámani v bílém poli. Tento symbol se stal zobrazením jeho nejvnitřnějšího přesvědčení, že mír je bezpodmínečnou nutností pro další duchovní rozvoj lidstva. Za svoji mírovou iniciativu byl N. K. Rerich nominován v roce 1935 na Nobelovu cenu míru.  Celý život se snažil přispívat k duchovnímu rozvoji lidstva. Proto spolu s manželkou Helenou vytvořil novou duchovní cestu nazvanou agni-jóga (agni znamená v sanskrtu oheň), pokus o syntézu buddhismu, teosofie, ruského ortodoxního křesťanství a Einsteinovy teorie relativity.

Dílo.

V prvním období (kolem roku 1904) maloval hlavně ruská posvátná místa a kláštery (Starý Novgorod, Jaroslavl, Rostov Veliký, Suzdal, Smolensk, Kostroma, Pečora). Obrazy zachycovaly náboženské témata a pravoslavné světce, ale již v nich převládal mysticismus - motiv andělů, strážců duchovních pokladů, motiv cesty, brány, mostu jako symbol duchovního hledání. Objevovalo se i poselství dávných věků a kultur (Ilja Muromec, Velké očekávání), do obrazů zakomponovával také zapomenuté symboly. Po první světové válce maloval především alegorické a symbolické obrazy (Bitva v nebesích).  Další tvorba byla ovlivněna studiem náboženství a mystiky, zvláště východní. Jeho díla byla poznamenána pobytem v Indii a Himálajskou expedicí (obrazy Himálaj, Brahmaputra, Horská pevnost, Horské jezero, Klášter, Lama, Hranice Tibetu, Kančendženga, Tibetský stan, Mongolské jurty, Mongolský jezdec, Kůň štěstí – znak čintamani, Gessar-chán). Věčným tématem bylo zachycení mužského a ženského principu a série ikonografických představ o matce boží. Zobrazoval ji jako křesťanskou Marii (Madona laboris), nebo hinduistické bohyně (Lakšmí a hněvivá Kálí). Maloval také společně představitele různých světových náboženství – Krista, Muhammada, Buddhu, Konfucuia. Zajímal se i o „bohy budoucnosti“, Buddhu příštích věků Majtreju a Kalkího, posledního avatara (vtělení) boha Višnua.  Rerichovy knihy byly věnovány především filosofii, náboženství a mystice (Adamant, Plamen v kalichu, Říše světla), ale i etnografii a archeologii. Duchovní hledání odráží sbírka básní Květy Morya (1916–19). Cesty zachycují knihy Srdce Asie a Požehnaná cesta.

Řády a vyznamenání.

V češtině vyšla v 2003 Rerichova kniha Zářící Šambala v nakladatelství Kitěž.  V Rusku si N. K. Rericha i jeho díla vždy velmi vážili, jeho obrazy jsou v moskevské Treťjakovské galerii a stále vycházejí v ruštině jeho knížky. Roku 2014 byla v Petrohradě uspořádána k 150. výročí umělcova narození veliká výstava, na které byly i obrazy zapůjčené ze zahraničí, především z Indie a USA.

Nikolaj Konstantinovič Rerich, rusky Николай Константинович Рéрих, v anglosaském světě známý jako Nicholas Roerich ( – 13. prosinec 1947) byl ruský mystik, malíř, scénograf, filozof, archeolog, teozof, spisovatel a cestovatel. Vytvořil na 7000 obrazů a 30 literárních děl.

Nicholas Roerich (; October 9, 1874 – December 13, 1947) – known also as Nikolai Konstantinovich Rerikh () – was a Russian painter, writer, archaeologist, theosophist, philosopher, and public figure, who in his youth was influenced by a movement in Russian society around the spiritual. He was interested in hypnosis and other spiritual practices and his paintings are said to have hypnotic expression.


Historie.

Neoddělitelnou součástí operačního systému Windows Vista bylo několik aplikací (Windows Mail, Windows Movie Maker, Windows Kalendář ad.), což se setkalo s kritikou některých uživatelů. Proto Microsoft tyto programy nezahrnul do instalace nové verze Windows 7 a vytvořil balík těchto aplikací, které mohou být doinstalovány. Aplikace se odvíjí od původních webových služeb na portálu live.com.  První verzí sady aplikací byla nazvaná Wave 1, ale byla dostupná jen pro otestování. Další verze aplikací Wave 2 byla dostupná pro veřejnost od roku 2007. Zahrnovala programy Messenger, e-mailový klient a Writer. Výraznější aktualizace přišla s verzí Wave 3 v roce 2009, kdy byl balík aplikací přejmenován na "Windows Live Essentials" a ve které přibyly programy Windows Live Movie Maker a Microsoft Office Outlook Connector. V této aktualizaci se objevilo nové uživatelské prostředí a nové ikony. Předposlední verzí Wave 4 byla aktualizace "Windows Live Essentials 2011". K aplikacím Messenger, Mail, Writer a Movie Maker přibyly Fotogalerie, Windows Live Mesh a Zabezpečení rodiny. Poslední aktualizace Wave 5 vyšla v roce 2012 s názvem "Windows Essentials 2012". Nových funkcí se dočkala především aplikace Movie Maker. Nově je možné ukládat videa ve formátu H.264, zobrazit audio stopu a přibyly služby k publikování videí. Aplikace Mesh byla nahrazená aplikací SkyDrive (později přejmenovaná na OneDrive).

Aplikace.

Fotogalerie.

První verze aplikace Fotogalerie přišla s operačním systémem Windows Vista a postupně aktualizovaná je součástí všech verzí Windows Essentials.  Aplikace slouží pro správu a synchronizaci obrázků a videí. Fotogalerie používá koncept hierarchického tagování, umožňuje přidávat názvy, hodnocení, metadata a poznámky. V aplikaci lze fotografie ve formátu JPEG upravovat (změna velikosti, ořez, redukce červených očí, expozice, barva ad.). Obsahuje funkce na tvorbu panoramatických obrázků fotokoláže a objednání vytištěných fotografií.

Movie Maker.

Aplikace Windows Movie Maker byla představená v beta verzi v roce 2008 a od roku 2009 je součástí všech následujících verzí (Wave 3 – Wave 5). Pomocí aplikace je možné vytvářet nebo editovat videa. Výhodou je snadné ovládání.

Windows Live Mail.

První verze poštovního klienta byla vydaná s aktualizací Wave 2. Aplikace slouží především pro přijímání a odesílání e-mailové pošty přes protokoly POP3 a IMAP. Dále obsahuje kalendář s možností zapisování událostí, správu kontaktů, informační kanály RSS a funkci Diskusní skupiny.

Windows Live Writer.

Program Writer slouží ke psaní článků na internetový blog a jejich následného publikování. Podporuje služby jako WordPress, Blogger (od firmy Google) a TypePad, příp. je možné nakonfigurovat jiné služby.

Windows Live Messenger.

Messenger je klient pro službu okamžitého zasílání zpráv.

Windows Live Zabezpečení rodiny.

Program slouží rodičům pro sledování toho, jak jejich děti používají počítač, a pro blokování přístupu na webové stránky podle nastavených filtrů.

Windows Essentials ("Windows Live Essentials" nebo "Windows Live Installer") je sada freeware aplikací od společnosti Microsoft, které nabízí integrovaného e-mail klienta, instant messaging, fotogalerie, Movie Maker, a další aplikace.

Windows Essentials (formerly Windows Live Essentials and Windows Live Installer) is a discontinued suite of Microsoft freeware applications that includes email, instant messaging, photo sharing, blogging, and parental control software. "Essentials" programs are designed to integrate well with each other, with Microsoft Windows, and other Microsoft web-based services such as OneDrive and Outlook.com.


Biografie.

Dětství.

Narodil se roku 1988 a byl pojmenován po slavném rapperovi Rakim z dua Eric B. & Rakim. Když mu bylo dvanáct let jeho otec byl uvězněn za prodej drog. O rok později byl zavražděn jeho bratr. V té době se rozhodl plně věnovat rapování, o které se zajímal již od svých osmi let. Dle svých slov ho při tvorbě inspirovali skupiny The Diplomats, Three 6 Mafia, Mobb Deep, Wu-Tang Clan, UGK, Run-D.M.C. a Bone Thugs-n-Harmony. Jako mladistvý vyrůstal jen s matkou, kdy často přespávali v chudinském útulku než se přestěhovali do New Jersey.

Počátky v hudbě (2007–2010).

Ve svých devatenácti letech vstoupil do skupiny A$AP Mob. V té přijal část svého pseudonymu, a to akronym ASAP, který má význam: "Always Strive and Prosper".

"Long. Live. ASAP" (2011–2013).

V červenci 2011 vydal svůj první mixtape "Deep Purple", který byl složen ze starších písní. Svůj první nový singl vydal v srpnu 2011, byla jím píseň "Peso". Pro ni i pro píseň "Purple Swag" natočil videoklipy. Ty ho poté proslavily na internetu a vedly k zisku nahrávací smlouvy u společností Polo Grounds Music, RCA Records a Sony Music Entertainment. V říjnu pak vydal oficiální mixtape "LiveLoveA$AP".  V roce 2012 byl společně s Kendrickem Lamarem předskokanem na turné Drakea. Svůj televizní debut si odbyl v srpnu 2012, kdy vystupoval v show Late Night with Jimmy Fallon. Tam také předvedl svůj debutový singl "Goldie", který se umístil na 55. příčce amerického žebříčku Hot R&B/Hip-Hop Songs. V říjnu pak vydal svůj velmi úspěšný druhý singl "Fuckin' Problems" (ft. Drake, 2 Chainz a Kendrick Lamar). Tato píseň se vyšplhala na 8. příčku v Billboard Hot 100 a na 2. v Hot R&B/Hip-Hop Songs, zabodovala i v dalších zemích světa. V USA se stala 2x platinovou.  Dne 15. ledna 2013 vydal své debutové album "Long. Live. ASAP", které debutovalo na první příčce žabříčku Billboard 200 se 139 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. První místo obsadilo i v Canadian Albums Chart a sedmé v UK Albums Chart. Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily další dvě písně, ačkoliv nešlo o singly, a to "Wild for the Night" (82. příčka) a "Long Live A$AP" (86. příčka). K červnu 2013 se v USA prodalo 378 000 kusů alba. V březnu 2015 album získalo RIAA certifikaci zlatá deska za 500 000 kusů alba v distribuci. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"At. Long. Last. ASAP" (2014–2015).

V březnu 2014 oznámil, že začal pracovat na svém druhém albu. V říjnu 2014 vydal první singl s názvem "Multiply". Ten byl v lednu 2015 následován singlem "Lord Pretty Flacko Jodye 2 (LPFJ2)", ani jedna píseň se v žebříčcích neumístila. Na produkci alba se podíleli Juicy J, Danger Mouse a ASAP Yams. Jeho mentor a kolega z uskupení ASAP Mob s pseudonymem ASAP Yams zemřel v lednu 2015, což se ASAP Rockyho velmi dotklo. V březnu 2015 oznámil název alba, a to "At. Long. Last. ASAP". Album mělo být vydáno 12. května 2015, ale v průběhu května bylo odloženo na 2. června. Nakonec bylo vydáno 26. května 2015. V první týden prodeje se v USA prodalo 116 731 kusů alba a bylo 25 milionkrát streamováno, tím debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200. Po vydání alba se singl "L$D" umístil na 62. příčce v Billboard Hot 100, a také dřívější singl "Everyday" (ft. Rod Stewart, Miguel a Mark Ronson) (92. příčka). Do žebříčku se dostala i píseň "Electric Body" (ft. Schoolboy Q) (80. příčka). Celkem se v USA prodalo 210 000 kusů alba. V únoru 2016 RIAA změnila pravidla udělování certifikací a nově do celkového prodeje započítávala i audio a video streamy. Díky tomu album získalo certifikaci zlatá deska. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"Testing" (2018).

V dubnu 2018 vydal singl "ASAP Forever", který sampluje Mobyho hit z roku 2000 "Porcelain". Píseň se umístila na 63. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a stala se platinovou. Dalším singlem je píseň "Praise the Lord (Da Shine)" (ft. Skepta) (45. příčka, 2x platinový singl). Album "Testing" bylo vydáno 25. května 2018 a debutovalo na 4. příčce žebříčku Billboard 200. Album v USA obdrželo certifikaci zlatá deska.  V roce 2019 vydal nový singl "Babushka Boi" (69. příčka).

Osobní život a další odvětví.

Mezi lety 2011 a 2012 se stýkal s australskou rapperkou Iggy Azaleaou. Mayers je pescetariánem.  Od roku 2013 prodává vlastní zboží (merch) labelu A$AP. Na oblečení spolupracoval například s belgickým módním designerem Rafem Simonsem. V roce 2014 podepsal smlouvu s talentovou agenturou William Morris Endeavor, která ho zastupuje.  V roce 2016 zveřejnila americká oděvní značka Guess kolekci oblečení GUE$$, na které Mayers spolupracoval. Jde o vintage kolekci inspirovanou módou 90. let 20. století.

Rakim Mayers (* 3. října 1988, New York, Spojené státy), spíše známý jako A$AP Rocky, je americký rapper. Nejdříve proslul ve skupině A$AP Mob, od roku 2011 je také na sólové dráze u labelů Polo Grounds / RCA / Sony.

Rakim Athelaston Mayers (born October 3, 1988), known professionally as ASAP Rocky (stylized as A$AP Rocky;, ), is an American rapper, singer, songwriter, record producer, model, actor, and music video director. He is a member of the hip hop collective A$AP Mob, from which he adopted his moniker.


Život.

Kolumbán mladší se narodil přibližně v roce 540 (některé prameny uvádějí dokonce data 525-530, některé 543) v jihovýchodním Irsku v provincii Leinster. Nejprve obdržel domácí vzdělání a jeho učitelé jej pak poslali studovat tzv. svobodná umění, kde se stal obdivovatelem Senecy, Horatia, Ovidia nebo Vergilia. Vzdělal se v gramatice, rétorice, geometrii, studoval Bibli.  Ve dvaceti letech se rozhodl vzdát světských radostí a začal žít klášterním životem. Nejprve vstoupil do kláštera Cluan-Inis, kde se vzdělával pod vedením opata Sinella, poté do kláštera Bаngor na východním pobřeží Severního Irska, kde byl opatem asketický mnich Comgall. V tomto klášteře byl Kolumbán, po letech věnovaných modlitbám, askezi a studiu, vysvěcen na kněze. Od svých padesáti let působil jako misionář ve Francii, Germánii a Itálii. V Itálii vystoupil proti arianismu.  Zemřel 23. listopadu 615 v Bobbiu, klášteře, který sám založil..

Misijní činnost.

V roce 590 se Kolumbán vydal s dvanácti průvodci na misijní cestu do Evropy. Nejprve působil jako misionář v Bretani, Galii a Burgundsku, potom se přemístil do Vogéz. Zde postavil několik klášterů, vytvořil pravidla pro život v nich, zavedl zpověď a pokání. První kláštery vznikly na území Francie, v Annegray, v Luxeuil, ve Fontaine. Kolumbánův způsob života a jeho řehole do nich lákaly velké množství mladých lidí, což mělo za následek zvýšenou potřebu výstavby nových a nových klášterů. Například z Fontaine bylo později založeno na padesát nových klášterů, které se řídily Kolumbánovou řeholí.  V Luxeuil žil Kolumbán skoro dvacet let. Dostal se do konfliktu s francouzskými biskupy, protože se snažil o zavedení irské tradice, např. co se týkalo data Velikonoc, a byl kvůli tomu roku 603 předvolán před synodu. Do konfliktu se dostal také s králem Theoderichem a jeho babičkou Brunhildou, a to za kritiku nemravného života na královském dvoře. Theodorich jeho i ostatní mnichy irského původu dekretem z roku 610 vyhostil ze země, místo do Irska však Kolumbán odjel do Německa, odtud do Itálie, kde byl roku 612 přijat langobardským králem. Od něho dostal pozemky v údolí Trebbia a zde založil svůj nejvýznamnější klášter Bobbio..

Citáty.

„Nehledáme Boha, který přebývá někde daleko od nás, ale toho, kterého máme uvnitř v sobě, jestliže si to ovšem zasloužíme.“  „Hledej nejvyšší vědění ne ve slovní disputaci, ale v dokonalém dobrém životě, ne jazykem, ale vírou, která vychází z prostého srdce a nezakládá se na dohadech učené bezbožnosti.“  „Pravá láska se neprojevuje jen slovem, ale činem, doopravdy. Vracejme tedy Bohu, našemu Otci, jeho obraz neporušený – svou svatostí, neboť on je svatý a říká: Buďte svatí, neboť já jsem svatý. Vracejte mu ho svou láskou, neboť on je láska... Vracejte ho svou dobrotou a pravdivostí, neboť on je dobrota a pravda. Nemalujme obraz, který s ním nemá nic společného.“

Svatý Kolumbán či Kolumbán z Bobbia nebo také Kolumbán mladší (cca 540 – 23. listopadu 615) byl iroskotským misionářem na evropské pevnině, zejména ve Francii a Itálii. Papež Jan Pavel II. jej oficiálně prohlásil za patrona motocyklistů, dále je také vzýván proti záplavám a duševním onemocněním. Jeho atributy jsou holubice, kniha, medvěd, pramen, Slunce.

Columbanus (, 540 – 21 November 615), also known as St. Columban, was an Irish missionary notable for founding a number of monasteries from around 590 in the Frankish and Lombard kingdoms, most notably Luxeuil Abbey in present-day France and Bobbio Abbey in present-day Italy.


Holon a kvadrant.

Základními kameny integrální teorie je koncept "holonu" (což je pojem původně zavedený Arthurem Koestlerem) a tzv. kvadrantu. Pojem holon má vyjádřit, že každá entita má podvojný charakter: na jedné straně má autonomní existenci a existuje sama pro sebe, na druhé je součástí vyšších celků, je na nich závislá, je jimi ovlivňována a ovlivňuje je (obvyklým příkladem bývá buňka lidského těla či jedinec v rámci společnosti). Celostní je takový pohled, který vnímá oba charaktery a udržuje je v rovnováze.  Podobnou rovnováhu Wilber hledá v tzv. kvadrantu. Vzhledem k tomu, že člověk a jeho mysl je rovněž holonem, nelze na ni uplatnit jediný model při pokusu ji pochopit – je souběžně „já“, „to“, „my“ i „ti“. To vytváří jakési částečně samostatné oblasti: „já“ podle Wilbera nejlépe popisuje Freudova psychoanalýza, „to“ Skinnerův behaviorismus, „my“ Gadamerova hermeneutika a „ti“ Marxova ekonomická teorie. To vytváří jakýsi teoretický kvadrant, v němž jednotlivé části jsou komplementární a je třeba se je tak naučit vnímat, byť zdánlivě se jednotlivé způsoby pohledu vylučují.  Obecně je dle Wilbera kvadratický pohled nutný na každý holon, byť výkladové modely už nejsou stejné jako u člověka a jeho subjektivity.  S pomocí kvandrantu Wilber nastolil i svou teorii pravdy. I pravdy existují čtyři (individuálně-vnitřní – autenticita, individuálně-vnější – fakticita, kolektivně-vnitřní – spravedlnost, kolektivně-vnější – funkčnost).  Kromě Freuda, Marxe, Skinnera a Gadamera Wilber ovšem syntetizuje mnoho jiných teorií, užívá myšlenky kvantového fyzika Davida Bohma, fyzika Ilji Prigogina, psychologů Jeana Piageta, Carla Gustava Junga, Erika Eriksona či Abrahama Maslowa, spisovatelů Aldouse Huxleyho či Ralpha Waldo Emersona, řady západních klasiků (Platón, Plótínos) či východní filozofie (zejména Šrí Aurobindo), pro niž se nadchl již v mládí, kdy se buddhismus a taoismus v 60. letech staly v USA velmi populární.

Kenneth Earl Wilber (* 31. leden 1949) je americký psycholog a filosof, který bývá řazen k transpersonální psychologii, hlubinné psychologii, mysticismu, new age či hlubinné ekologii. Svou filozofii nazývá Integrální teorie, roku 1998 k jejímu šíření založil "Integral institute". K jeho nejznámějším knihám patří "Theory of Everything", "Stručná historie všeho" a magnum opus "Pohlaví, ekologie, duchovnost" ("Sex, Ecology, Spirituality)".

Kenneth Earl Wilber II (born January 31, 1949) is an American philosopher and writer on transpersonal psychology and his own integral theory, a systematic philosophy which suggests the synthesis of all human knowledge and experience.


Biografie.

Narodil se na severu Chile poblíž Iquique v židovské rodině z Ukrajiny. V roce 1939 se rodina přestěhovala do Santiaga, kde se seznámil s básníky Nicanorem Parrou a Enriquem Lihnem.  V 50. letech odjel do Paříže, aby se zde učil pantomimu u mima Etienne Decrouxe. Poté založil s Fernandem Arrabalem a Rolandem Toporem avantgardní skupinu performančního umění nazvanou "Mouvement panique". Roku 1966 vytvořil svůj první komiks ("Anibal 5"), roku 1967 natočil první film ("Fando y Lis"). Roku 1970 zaujal netradičním filmovým westernem "El Topo". Film nadchl Johna Lennona a Yoko Ono, kteří poskytli Jodorowskému milion dolarů na další film. Výsledkem byl kultovní snímek "La Montaña Sagrada" (Svatá hora) z roku 1973. V něm Jodorowsky otevřel své velké téma esoteriky. Byl poté blízko k realizaci velkého projektu, adaptaci románu "Duna" Franka Herberta (do role císaře hodlal obsadit malíře Salvadora Dalího, do role barona Harkonnena Orsona Wellese). Projekt však zkrachoval, protože jeho rozpočet a nekonformní zpracování nechtěla zaštítit žádná produkční společnost.  Natočil pak ještě tři filmy, ovšem již jen v undergroundové produkci. Známým se stala jeho science-fiction komiksová série "Incal" z let 1981–1989, na které spolupracoval s kreslířem Moebiem.  Koncem 80. let se opět obrátil novým směrem a rozvinul vlastní filosoficko-spirituální syntézu s terapeutickými ambicemi, kterou nazval "psychomagie" a jež je postavena z velké části na studiu tarotu, imaginaci, interpretaci snů a symbolů. V Paříži začal provozovat psychomagickou terapeutickou praxi, za níž si nechává platit pouze dopisy klientů. Principy této praxe vysvětluje v knize rozhovorů "Psychomagie: nástin panické terapie" (1995, česky 2015). Vede psychomagické dílny a semináře v různých zemích.  V roce 2013 byl uveden jeho film "Tanec reality", který se vrací k jeho chilskému dětství.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (* 17. února 1929 Tocopilla, Chile) je chilsko-francouzský filmař, herec, mystik, filosof, autor komiksů, dramatik a spisovatel, někdy řazený k surrealismu. Svou duchovní nauku nazval psychomagie.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (; born 17 February 1929) is a Chilean-French filmmaker and artist. Since 1948, Jodorowsky has worked as a novelist, screenwriter, a poet, a playwright, an essayist, a film and theater director and producer, an actor, a film editor, a comics writer, a musician and composer, a philosopher, a puppeteer, a mime, a psychologist and psychoanalyst, a draughtsman, a painter, a sculptor, and a spiritual guru. Best known for his avant-garde films "El Topo" (1970) and "The Holy Mountain" (1973), he has been "venerated by cult cinema enthusiasts" for his work which "is filled with violently surreal images and a hybrid blend of mysticism and religious provocation".


Výskyt.

Tento rod je rozšířen v Evropě, v mírném podnebném pásu Asie, v severní a subsaharské Africe, v obou Amerikách a Austrálii. Do zámořských oblastí se dostala jeho semena s osivem obilí nebo lnu.  Rostliny jsou odolné k přísuškům, potřebují dostatek vláhy pouze k vyklíčení, pak již rostou i za poměrného sucha. Jejích semena mají dlouhou životnost, za vhodných podmínek klíčí v průběhu téměř celého roku. Mladé rostlinky které vyrostou již na podzim většinou zimní období přečkají a druhým rokem na jaře z nich vyraší květonosná lodyha. Rostliny vyklíčené na jaře kvetou tentýž rok.

Popis.

Rostliny jednoleté nebo ozimé, lysé nebo chlupaté s jednoduchými až hvězdicovými chlupy, ale bez mnohobuněčných. Lodyhy jsou přímé či vystoupavé a dorůstají do výše 30 až 120 cm, většinou bývají rozvětvené. Listy v přízemní růžici mají krátké řapíky a v době rozvíjení květů již usychají. Lodyžní listy bez palistů vyrůstají střídavě, jsou úzké a dlouhé (2 až 7 cm), mají ouška a bývají částečně objímavé. Jejich čepele jsou celistvé nebo zubaté, někdy mírně zvlněné.  Květenství je tvořeno drobnými, symetrickými, čtyřčetnými, bisexuálními květy na stopkách a bez listenů a bývá sestaveno do hroznu, která se později ještě prodlužuje. Vytrvalé kališní lístky vyrůstající ve dvou kruzích jsou úzce podlouhlé až obkopinaté, obvykle vztyčené. Volné, výrazně delší korunní lístky, sestavené do kříže, jsou obvejčité až obkopinaté, lalokovité, na konci okrouhlé a někdy s mělkým zářezem, barvu mají žlutou, světle žlutou nebo bílou. Šest plodných tyčinek s volnými nitkami ve dvou kruzích (2 + 4) je nestejné délky a nesou vejčité nebo podlouhlé žluté prašníky. Přisedlý dvoudílný semeník je tvořen srůstem dvou plodolistů, má jednu čnělku s bliznou. V jednom oddílu semeníku je 5 až 50 vajíček. V květu jsou boční nektarové žlázky. Rod je hmyzosnubný, pyl přenáší létající hmyz. Ploidie je 2n = 40.  Plody jsou podlouhlé nebo hruškovité pukající šešule nebo šešulky dlouhé 6 až 12 mm, každá obsahuje 10 až 50 semen, na rostlině jich bývá 20 až 100 nebo i více, otvírají se dvěma chlopněmi. Drobná až středně velká bezkřídlá semena jsou okrouhlá nebo elipsoidní, endospermu mají málo nebo vůbec ne.

Význam.

Za příznivých podmínek se rychle šiří a v oblastech kde se řádně nečistí osivo, nestřídají se plodiny nebo se nedostatečně zpracovává půda (orba, vláčení) se stává nepříjemným plevelem v obilovinách, lnu nebo pícninách.  Semena obsahují olej který se u některých druhů (např. u lničky seté) využívá v gastronomii, kosmetice i průmyslu, tyto druhy lničky se začínají pěstovat a šlechtit.

Taxonomie.

V České republice rostou čtyři druhy lničky: V minulosti na našem území rostl ještě jeden druh, který je v současnosti již nezvěstný:

Externí odkazy.

Lnička ("Camelina") je rod brukvovitých, dosud převážně planě rostoucích rostlin rozšířených téměř po všech kontinentech, jejíchž některé druhy se semeny bohatými na olej skýtají perspektivu ekonomického pěstování.

Camelina is a genus within the flowering plant family Brassicaceae. The "Camelina" species, commonly known as false flax, are native to Mediterranean regions of Europe and Asia. Most species of this genus have been little studied, with the exception of "Camelina sativa", historically cultivated as an oil plant. Heinrich Johann Nepomuk von Crantz was the first botanist to use the genus "Camelina" in his classification works in 1762. As a way to reduce fossil fuel emissions, the US Navy tested a 50-50 mix of jet aviation fuel and biofuel derived from camelina seeds in 2010. A study published in December 2016 explained that the current low price of conventional kerosene-based jet fuel makes it cost-prohibitive for commercial airlines to use camelina-based jet fuel. The study said substantial government intervention would be one way to create a market for camelina, by combining 9 percent government subsidy on camelina crop production, with 9 percent tax on the conventional fuel.


Klubová kariéra.

Debreceni VSC.

Fotbalovou profesionální dráhu zahájil Balázs Dzsudzsák v klubu Debreceni VSC v roce 2004. Během svého půsebení zde vyhrál s klubem třikrát nejvyšší maďarskou fotbalovou soutěž a třikrát maďarský Superpohár (2005, 2006, 2007).

PSV Eindhoven.

24. října 2007 odešel do zahraničí do nizozemského klubu PSV Eindhoven, s nímž podepsal pětiletou smlouvu. Debutoval v lize 12. ledna 2008 proti Feyenoordu Rotterdam (výhra 1:0). S PSV vyhrál nejvyšší nizozemskou ligovou soutěž Eredivisie ve své první sezóně 2007/08 a také Johan Cruijff Schaal (nizozemský Superpohár) v roce 2008.

Anži Machačkala.

12. června 2011 přestoupil do ruského klubu Anži Machačkala, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Debutoval 6. srpna 2011 proti celku Tom Tomsk (výhra 2:0). V Machačkale nastoupil v celkem 8 zápasech, aniž by se střelecky prosadil, většinou střídal. 27. srpna utrpěl zlomeninu klíční kosti při střetu s protivníkem v zápase s Rostovem. Toto zranění jej vyřadilo ze hry do konce sezóny.

Dynamo Moskva.

12. ledna 2012 přestoupil za 19 milionů € do ruského klubu Dynamo Moskva, tento přestup z něj udělal nejdražšího maďarského hráče v historii. Debutoval 9. března 2012 proti CSKA Moskva a v 75. minutě založil gólovou akci, která vedla k vyrovnání na konečných 1:1. Svou první branku v dresu moskevského Dynama vstřelil v 75. minutě proti Tereku Groznyj. V následujícím kole 26. srpna 2012 si zaknihoval úspěšný zápas proti Lokomotivu Moskva, když jeden gól vsítil a na další dva přihrál, díky čemuž Dynamo zvítězilo 3:2.

Bursaspor.

V srpnu 2015 přestoupil z Ruska do tureckého klubu Bursaspor.

Reprezentační kariéra.

Balázs Dzsudzsák nastupoval za některé mládežnické výběry Maďarska.

A-mužstvo.

V A-mužstvu debutoval 2. června 2007 v kvalifikačním zápase v Héraklionu proti domácímu týmu Řecka. Nastoupil na hřiště v 79. minutě za stavu 2:0 pro domácí tým, tímto výsledkem střetnutí také skončilo. První gól vstřelil 24. května 2008 opět v zápase proti Řecku, tentokrát se Maďarsku podařilo odčinit na domácí půdě minulou porážku a zvítězilo 3:2. Dzsudzsák se prosadil ve 47. minutě, když vyrovnával na průběžných 1:1.  10. září 2013 se jedním gólem v domácím kvalifikačním utkání proti Estonsku podílel na vysoké výhře 5:1, Maďarsko drželo dva zápasy před koncem kvalifikace druhou příčku základní skupiny D, která dávala velké šance na postup do baráže na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam se však Maďaři neprobojovali.  S maďarským národním týmem slavil v listopadu 2015 postup z baráže na EURO 2016 ve Francii. Německý trenér maďarského národního týmu Bernd Storck jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Maďaři se ziskem 5 bodů vyhráli základní skupinu F. V osmifinále proti Belgii se po porážce 0:4 rozloučili s turnajem. Dzsudzsák na šampionátu dvakrát skóroval (proti Portugalsku).

Balázs Dzsudzsák (* 23. prosince 1986, Debrecín, Maďarsko) je maďarský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za turecký klub Bursaspor.

Balázs Dzsudzsák () born 23 December 1986) is a Hungarian professional footballer who plays for Al Ain and the Hungary national team.


Děj.

Divizní velitel "Sergej Kotov" (hraný Nikitou Michalkovem), přesvědčený komunista, hrdina ruské občanské války, člen staré gardy bolševiků a přímý spolupracovník Josifa Stalina, tráví odpočinkový letní den se svou rodinou, manželkou "Marusjou" (hranou Ingeborgou Dapkūnaitovou) a dcerou "Naďou" (hranou Michalkovovou vlastní dcerou Naděždou Michalkovovou), v rodinném sídle, kde vyrůstala jeho manželka a kde jsou její příbuzní a známí z dětství a kde také do jisté míry přežívá duch intelektuální společnosti předrevolučního období.  Nejprve je idyla přerušena zoufalým zemědělcem, který se od Kotova dožaduje pomoci proti vojenskému cvičení, které se začalo odehrávat na polích se pšenicí a hrozí zničit úrodu. Kotov se neochotně rozhodne pomoci, dojede na místo a za pomoci vypůjčené vojenské čepice se nechá poznat od vedoucího důstojníka, který zná jeho propagační portréty s čepicí a z profilu. Vyžádá si spojení na velitele operace, kterým je maršál SSSR Michail Tuchačevskij, jehož oslovuje důvěrně „Míšo“ a přesvědčí ho, aby cvičení přesunul jinam. Je dále středem všeobecného obdivu a zásah potěší i jeho manželku.  Po návratu do domu zpět se objeví další překvapení. Po letech se vrací "Miťa" (hraný Olegem Meňšikovem), který v domě vyrůstal jako žák Marusjina otce a později byl Marusjiným nápadníkem, než bez vysvětlení zmizel. Všichni se s ním znají a vítají ho a vychází najevo, že ho odjinud zná dokonce i Kotov. Pro Marusju je setkání emociálně vyčerpávající (později vychází najevo, že se kvůli jeho zmizení dokonce pokusila o sebevraždu a dlouho trvalo, než se z něj vzpamatovala), malé Nadě je představen jako „strýc Miťa“.  V rámci výpravy na místní přírodní koupaliště, která končí humornou scénou cvičení civilní obrany proti plynovému útoku, Miťa Marusje připomíná šťastné mládí, což ona opět těžce nese. Po návratu vypráví Miťa Nadě „pohádku“, kde líčí svůj příběh, ovšem s jmény zúčastněných říkanými pozpátku. Vychází najevo, že když se vrátil z prohrané Ruské občanské války, kde bojoval coby šlechtic a antikomunista na straně belogvardějců, a chtěl si vzít Marusju a usadit se, byl za přispění samotného Kotova donucen odejít sloužit do Čeky a to pod pohrůžkou represí možná nejen proti sobě, ale i proti svým blízkým.  Marusja to pochopí a je na Kotova naštvaná, ale ten se obhajuje a tak se zase usmíří. Poté vychází najevo, že Miťa nepřijel jen z nostalgie za dávnými přáteli, ale přijel jako důstojník NKVD s rozkazem odvézt Kotova a že auto si pro ně přijede za dvě hodiny. Je jasné, že jde o vážnou věc, ale muži se dohodnou tvářit se před ostatními jakoby nic.  Když se ovšem při hraní kopané ztratí míč a oni se potkají opět sami dva, začnou se navzájem obviňovat: Miťa Kotovovi vyčítá, že mu sebrali nejen Marusju, ale i jeho povolání, čest a lásku k vlasti. Kotov naopak Miťovi vysvětluje, že zatímco on se vždy držel svých ideálů, tak Miťa se ještě před Kotovovým přispěním nechal přesvědčit ke zradě a pomohl unést z Paříže osm významných osobností ruského exilu, aby pak mohly být v Rusku bez soudu popraveny. A obviňuje Miťu, že jeho skutečnou motivací byly peníze, že se stal koupeným zrádcem. Kotov předpokládá, že se Miťa vrátil kvůli své osobní pomstě a je si proto jistý, že je nedotknutelný a nic mu nehrozí. Když mu ten hrozí, že mu to pak při mučení připomene, tak dokonce Miťu udeří – ale konflikt je narušen Naďou a oba muži se opět tváří jako přátelé. Před odjezdem ještě Kotov stihne absolvovat přísahu „svého“ pionýrského oddílu Stalinovi.  Ve svém absurdním divadle Miťa s Kotovem pokračují, i když přijede osobní automobil s pracovníky NKVD, kteří se vydávají za pracovníky oblastní filharmonie. Rozlučka probíhá ve veselém duchu a zpěvu písní. Malé Nadě je povoleno odřídit auto až do nejbližší zatáčky a ona se těší, že půjde s tatínkem do ZOO jindy, když to teď kvůli jeho odjezdu nejde. Zvláště po Nadině opuštění auta už ovšem Miťa zcela opouští přátelské přetvařování.  Automobil dojede k místu, kde je cesta zablokována náklaďákem, jehož zoufalý řidič už celý den hledá místo, kde měl složit náklad. Kotov mu chce poradit, ale jeden pracovník NKVD Kotova zkusí zadržet v autě. Kotov ho praští a tak se něj všichni vrhnou, zbijí ho a spoutají. Řidiče nakladního auta pak příslušník NKVD zastřelí, protože byl svědkem toho, jak Kotova v autě zmlátili příslušníci NKVD až do krve.  Závěrečná scéna zachycuje Miťův pokus o sebevraždu a následné titulky oznamují, že Kotov se přiznal a byl v srpnu 1936 popraven, jeho manželka byla odsouzena na deset let a zemřela v gulagu v roce 1940 a Naďa sice byla zatčena spolu s matkou, ale dožila se rehabilitace v roce 1956 během Chruščovovského tání.

Unaveni sluncem ( – "Utomljonnyje solncem") je ruský film z roku 1994 režiséra Nikity Michalkova, který zde hraje i hlavní roli. Druhou hlavní roli hraje Oleg Meňšikov a další významné role hrají Ingeborga Dapkūnaitová a Michalkovova vlastní dcera Naděžda Michalkovová. Film, který se odehrává během jednoho letního dne roku 1936, umělecky zachycuje rodinnou atmosféru v rodině vysokého důstojníka v době Velké čistky v Rudé armádě.

Burnt by the Sun (, translit. "Utomlyonnye solntsem", literally "wearied by the sun") is a 1994 film by Russian director and screenwriter Nikita Mikhalkov and Azerbaijani screenwriter Rustam Ibragimbekov. The film depicts the story of a senior Red Army officer, played by Mikhalkov, and his family during the Great Purge of the late 1930s in the Stalinist Soviet Union. It also stars Oleg Menshikov, Ingeborga Dapkūnaitė and Mikhalkov's daughter Nadezhda Mikhalkova.


Složení zavěšené podhledové konstrukce.

Kotvení.

Kotvením rozumíme připevnění podhledu k nosným částem stavební konstrukce. Volba způsobu kotvení je odvislá od materiálu nosné konstrukce. Do železobetonových stropů jsou podhledy kotveny hmoždinkami různých typů, nebo jsou připevňovány do prvků, které jsou osazeny do bednění před zabetonováním. K připevnění podhledu do dřevěných konstrukcí slouží hřebíky nebo vruty. Obklady, tj. podhledy které se umísťují přímo na strop, se obvykle lepí, případně se lepí a přikotvují.

Závěsy.

Závěsy jsou prvky, na kterých je podhledová konstrukce zavěšena. Nejčastěji jsou vyráběny z oceli s různou povrchovou úpravou. Závěsy by měly umožnit rektifikaci zavěšované konstrukce do určené roviny. Délka závěsů odvisí od potřebné světlé výšky dutiny mezi spodním lícem nosné konstrukce a zavěšeným podhledem.

Nosná kostra, nosný rošt.

Nosná kostra je nejčastěji provedena z ocelových, nebo lehčích hliníkových nosníků (profilů).

Plášť.

Na nosnou konstrukci se připevňují prvky pláště, které mohou mít formu desek, rovných či tvarovaných kazet, nebo také lamel. Vytváří se tak bezesparé podhledové desky, nebo skládané podhledy kazetové nebo lamelové (ty jsou nejvíce užívány u akustických podhledů).  Pro výrobu prvků pláště se používá sádrokarton, tvrzený polyuretan, dřevotřískové desky, minerální desky, ocelové nebo hliníkové plechy.

Doplňky (příslušenství).

Podhledy doplňují obvykle plochá osvětlovací tělesa, mřížky vzduchotechniky, hlásiče požáru aj.

Napínaný stropní podhled.

Zvláštním druhem velmi lehkého podhledu jsou napínané podhledy. Jedná se o pevnou fólii, na jejímž okraji je připájená plastová lišta. V prostorách a podhledem se po obvodu připevní ke zdi hliníkové profily a fólie se pomocí lišt na okrajích začne upevňovat do profilů. Vzniká tak efektní bezesparý podhled.

Podhled je v obecném významu spodní plocha vodorovné (stropní) nebo šikmé (schodišťové, střešní) nosné konstrukce stavby. Viditelné části této plochy jsou zpravidla upravovány tak, aby působily esteticky. Nejčastějšími úpravami jsou omítky, nátěry a obklady. Jsou-li na stropě upevněny potrubní rozvody a elektrické kabely, pak je často potřeba je zakrýt či ochránit před požárem. Provádí se to samostatnou konstrukcí, které říkáme podhledová konstrukce, zjednodušeně podhled.

A dropped ceiling is a secondary ceiling, hung below the main (structural) ceiling. It may also be referred to as a drop ceiling, T-bar ceiling, false ceiling, suspended ceiling, grid ceiling, drop in ceiling, drop out ceiling, or ceiling tiles and is a staple of modern construction and architecture in both residential and commercial applications.


Vznik, charakteristika a historie opery.

"Medium" je Menottiho čtvrtá opera. Po prvních dvou komických operách v tradici italské buffy ("Amélie jde na ples" a "Stará panna a zloděj") a po nezdařené tragikomické aktovce "Bůh ostrova", kterou později zničil, jde o jeho první vážnou operu. První inspiraci k tomuto námětu získal, když se v Rakousku účastnil spiritistické seance a ohromila ho naivní i zoufalá důvěřivost klientů médií: „"Ačkoli opera nebyla zkomponována dříve než v roce 1945, tato myšlenka [...] mne poprvé napadla roku 1936 v malém rakouském městě Sankt Wolfgang poblíž Salcburku. Sousedé mě pozvali, abych se zúčastnil seance. Pozvání jsem bez váhání přijal, ale musím přiznat, že spíše z legrace. V průběhu seance se mě však začal zmocňovat neklid. I když jsem si nebyl vědom ničeho neobvyklého, postupně jsem začal chápat, že mí hostitelé – ve své žalostné touze uvěřit – skutečně viděli a slyšeli svou zemřelou dceru Doodly (toto jméno jsem zachoval v opeře). To já, a ne oni, jsem se cítil oklamán. Tvořivá síla jejich víry a přesvědčení mne přiměla zpochybnit vlastní cynismus a žasnout nad mnohovrstevnatostí skutečnosti."“  Stylisticky se "Medium" řadí k americkému typu realistických oper navazujících na evropskou, zejména italskou hudební tradici, označovanému jako verismus; tuto i další Menottiho opery z přelomu 40. a 50. let 20. století charakterizuje hluboký ponor do emocionálního stavu postav a podle muzikoložky Elise K. Kirkové jsou „stejně temné a šokující dnes jako v době, kdy byly uvedeny poprvé“. Libreto je výborně vypracované a tématem duchů, o nichž si ani hlavní hrdinka, ani diváci nemohou být jisti, zda reálně existují nebo zda jsou jen plody zjitřeného podvědomí, připomíná Brittenovo "Utahování šroubu" ze stejné doby. Sám Menotti je popsal takto: „"Přes tajuplné prostředí a hrůzné zakončení je "Medium" vlastně hra idejí. Popisuje tragédii ženy uváznuvší mezi dvěma světy, světem skutečnosti, který není schopna zcela pochopit, a nadpřirozeným světem, ve který není schopna věřit."“ K podobnému tématu se ve velkorysejší podobě vrátil v opeře "Svatá z Bleecker Street".  Jedná se o komorní operu napsanou pro malý orchestr, instrumentace má impresionistické rysy, klasická harmonie se stupňováním napětí a ztemňováním děje až ke konečné katastrofě nabývá na chromatismu, zpěvní linie je často parlandová a vychází z italské tradice (Giacomo Puccini). "Medium" bývá často považováno za Menottiho nejlepší dílo.  "Medium" mělo po uvedení na Broadwayi velký úspěch u publika i kritiky, třikrát za sebou je navštívil Arturo Toscanini, dosáhlo 212 představení (1. května až 1. listopadu 1947) a inscenace hned následujícího roku a znovu, s podporou ministerstva zahraničí, roku 1955 hostovala v Londýně a Paříži. Poté proniklo i do divadel mimo Spojené státy (1953 Vídeň Volksoper; 1956 Curych, Düsseldorf, Buenos Aires; 1957 Rio de Janeiro; 1958 Helsinky; 1960 Řím; 1961 Londýn; 1962 Paříž; 1964 Montreal; 1966 Tel Aviv; 1969 Spoleto; 1974 Marseille, Mnichov, Lisabon; 1983 Nantes; 1989 Mnichov...). Dosud se poměrně často hraje zejména ve Spojených státech, kde databáze OPERA America registruje 6 inscenací v letech 2000–2012.  Opera byla jedna z prvních vysílaných v televizi; 12. prosince 1948 byla vysílána živě v cyklu "Studio One" stanice CBS.  Za existence Československa nastudovalo "Medium" Slovenské národní divadlo v Bratislavě (premiéra 11. června 1976). V českých zemích ji poprvé uvedla Komorní opera Janáčkovy akademie múzických umění v Brně na scéně Bezbariérového divadla Barka, a to v českém překladu Vladimíra Fuxe; jedná se o první a dosud jedinou Menottiho operu hranou v Česku.

Osoby a první obsazení.

V opeře je dále slyšet hlas dívky (soprán) mimo scénu. Podle pokynů skladatele se může jednat o hlas představitelky paní Gobineauové, některé inscenace či nahrávky však používají hlas odlišné zpěvačky.

Instrumentace.

Flétna, hoboj, klarinet, fagot, lesní roh, trubka, bicí, klavír pro 4 ruce / celesta, smyčce.

Děj opery.

1. jednání.

"Salon u media"  V salonu spiritistického media madame Flory si hrají její dcera Monica a Toby, němý posluhující cikánský chlapec zachráněný z „ulic Budapešti“. Monica si zpívá píseň o králi a královně ("Where, oh where is my new golden spindle and thread?"), zatímco Toby si přes zákaz madame Flory obléká její hedvábné šály a bižuterii. Když se madame Flora, neboli, jak ji Monica oslovuje, „Baba“, vrací domů poté, co úspěšně vymohla od chudé klientky dlužné peníze, a děti prudce kárá, že nepřipravili místnost pro nadcházející seanci.  Brzy přicházejí pán a paní Gobineauovi a vdova paní Nolanová. Gobineauovi jsou pravidelnými zákazníky a přicházejí hovořit s duchem svého zemřelého dvouletého synka Mickeyho (zpěv paní Gobineauové "It happened long ago..."), paní Nolanová je zde poprvé. Madame Flora připraví atmosféru a v tranzu vede podvodnou seanci, při níž paní Nolanová hovoří s duchem své zemřelé šestnáctileté dcery, který ji utěšuje; ve skutečnosti je to Monica zahalená do bílé róby za průsvitnou zástěnou (árie Moniky "Mummy, Mummy dear, you must not cry for me"). Když Monica zanechá matoucí poselství a zmizí, paní Nolanová se za ní vrhá, Gobineauovi ji však zadrží. Poté pan a paní Gobineauovi komunikují s Mickeym, je slyšet pouze dětský smích.  Poté, co se s ním rozloučí, se náhle madame Flora chytí za krk: ucítila, jak se jí dotkla něčí chladná ruka. Hosté nejsou překvapeni, protože přítomnost duchů berou za samozřejmou, ale madame Flora je vyděšená a vyhazuje je. Pak volá Monicu a vysvětluje jí, co ucítila, nakonec začne vinit Tobyho, že ví více, než se zdá. Monica Tobyho chrání a snaží se Babu uklidnit tím, že jí zpívá ukolébavku o černé labuti ("The sun has fallen and lies in blood"). Baba však slyší tajemný dívčí hlas volající matku stejnými slovy, jaká používá Monica při jejich falešných seancích, a prudce zaútočí na Tobyho, který jí nedokáže odpovědět, zda se jí ve tmě dotknul on. Monica se ji znovu snaží uklidnit ukolébavkou, zatímco Baba nutí Tobyho k modlitbě a recituje své Ave Maria.

2. jednání.

"O několik dní později"  Toby hraje pro Monicu loutkové divadlo, poté Monica zpívá valčík a Toby k němu tančí (Moničin valčík – "Up in the sky some-one is playing a trombone and a guitar"); jejich vzájemná náklonnost je zjevná a Monica zčásti žertovně, zčásti vážně sama Tobyho city vyslovuje (árie "Monica, Monica, can't you see that my heart is bleeding for you?"). Baba přichází domů podnapilá a nejprve laskavě a pomocí slibů – včetně svatby s Monicou, poté však výhrůžkami a násilím se snaží z Tobyho vynutit odpověď na otázku, zda to byl on, kdo se při seanci dotknul jejího hrdla (scéna Baby "Toby, you know that I love you").  Přicházejí hosté (Gobineauovi a paní Nolanová). Madame Flora je chce poslat pryč a vrátit jim peníze, současně se je snaží přesvědčit, že celá komunikace s duchy byla jen podvod. Ale ani tehdy, když jim spolu s Monicou ukáže všechny triky a tajnosti, nejsou hosté ochotni uvěřit: možná, že ona sama trpí iluzí, že je podváděla, a ve skutečnosti to bylo všechno pravda. Dožadují se své seance (tercet "Please let us have our seance, Madame Flora"), ale rozlícená Baba je vykáže a přes Moničiny prosby vyhodí z domu i Tobyho.  Madame Flora zamkne Monicu v její ložnici, o samotě si pak nalije další alkohol. Dostihují jí vzpomínky na její hrůznou a tajemnou minulost i na její dávné hříchy (árie Baby "Afraid, am I afraid?"). Když usne, Toby se potichu vrátí a chce se dostat k Monice, její dveře však jsou zamčeny. Toby hledá svou tamburínu, ale když spadne víko truhly a Baba se probudí, ukryje se Toby za závěs loutkového divadla. Vyděšená Baba popadne revolver a vyzývá neznámého přítomného, aby se ozval, jinak bude střílet. Uvidí, že se pohnula opona loutkového divadla, a střelí tím směrem několik ran. Domnívá se, že zabila ducha. Monica buší na své dveře, Baba jí otevře a dívka nalézá mrtvého chlapce a běží pro pomoc. Baba zůstává nad Tobyho tělem se stále nezodpovězenou otázkou: „Byl jsi to ty?“

Medium (v anglickém originále ) je dvouaktová opera (autor ji označuje jako „tragédie“) italsko-amerického skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto. Byla napsána na zakázku nadace Alice M. Ditson Fund při newyorské Columbia University, kde byla také poprvé provedena 8. května 1946 v místním Brader Matthews Theater. První profesionální inscenaci (při níž bylo "Medium" kombinováno s Menottiho aktovkou "Telefon aneb Láska ve třech") uvedla Ballet Society mimo Broadway poprvé v newyorském Heckscher Theater 18. února 1947. Broadwayská premiéra se konala ve stejném obsazení 1. května 1947 v Ethel Barrymore Theater. Představení trvá asi hodinu.

The Medium is a short (one-hour-long) two-act dramatic opera with words and music by Gian Carlo Menotti. Commissioned by Columbia University, its first performance was there on 8 May 1946. The opera's first professional production was presented on a double bill with Menotti's "The Telephone" at the Heckscher Theater, New York City, February 18–20, 1947 by the Ballet Society. The Broadway production took place on May 1, 1947, at the Ethel Barrymore Theater with the same cast.


Výskyt.

Chebule korková je původní ve východní Indii, roste i na přilehlých ostrovech a dále v Malajsii a jižním Vietnamu. Obývá skalnatá pobřeží, kde se pne po útesech nebo další vegetaci.

Popis.

Chebule korková je mohutný popínavý keř až liána, která se pne po skalnatých útesech nebo využívá oporu vzrostlých stromů a přitom dosahuje značné výšky. Stonek je až 10 cm silný. Kůra je výrazně zvrásněná, šedá. Listy jsou velké, střídavé, řapíkaté, jednoduché, srdčité, celokrajné. Květy jsou jednopohlavní, okvětí je rozlišené na kalich a korunu, kališní lístky v počtu 6, ve dvou kruzích. Jsou bílé až krémové, sestavené do složených hroznů. Prašníkové květy obsahují velký počet jednobratrých tyčinek. Plody jsou drobné, asi 1 cm velké, červenavé až hnědavé, na povrchu mírně svraskalé peckovice. Semena mají ledvinitý až měsíčkovitý tvar.

Toxikologie.

Semena obsahují toxické sesquiterpenoidní laktony tutinanolidy (pikrotoxiny). Součástí je jedovatý pikrotin neboli pikrotoxin, latinsky cocculin. Je silně hořký a omamný. Je účinný zejména pro ryby a drobné ptactvo. Skořápka obsahuje terciární alkaloidy menispermin a paramenispermin. Stonky a kořeny obsahují alkaloidy berberin, palmatin, magnoflorin a columbamin.

Použití.

Plody známé jako kebule jsou tradičně domorodci používány k lovu ryb. Peckovice naházené do vody ryby pozřou a pak je možné je omámené pochytat. Tento způsob lovu ryb na kebuli byl přenesen i do Evropy, ale zde byl záhy zákonem zakázán. V Českých zemích je tento způsob rybolovu doložen od 16. století až do poloviny 20. stoltetí, kdy přestala být volně dostupná. Z kůry se připravuje v jihovýchodní Asii šípový jed k lovu drobného ptactva.  Od 16. století se používaly dovezené sušené peckovice ("fructus cocculi", "cocculi indici") v evropském lékařství. Rozemleté s přidávaly do mastí na vši. Používaly se i při horečkách.  Pro výraznou hořkou chuť jimi někteří angličtí sládci pančovali těžká piva, což zmiňuje též Charles Dickens a kritizovali britští chemici 19. století Watts a Accum. Dřevo se používá v řezbářství, nebo jako topivo.  Příbuzným druhem používaným v lékařství pro léčivý kořen je "Jateorhiza palmata" pocházející z Východní Afriky a rozšířená i v Asii. Tinospora srdčitá ("Tinospora cordifolia") z Indie se dováží v čajích guduchi, který má široké použití v tradiční indické medicíně.

Chebule korková ("Anamirta cocculus", synonymum "Cocculus suberosus"), známá též jako kebule korková, je keřovitá liána, jediný druh rodu chebule. Roste v Asii. Plody a kůra obsahují omamné látky užívané při lovu ryb a v lékařství.

Anamirta cocculus () is a Southeast Asian and Indian climbing plant. Its fruit is the source of picrotoxin, a poisonous compound with stimulant properties.


Historie.

Piemontský skot pochází z podhůří Savojských Alp z oblasti Piemont. Do vznikajícího plemene bylo zahrnuto více původních místních rázů skotu: nížinný žlutý skot s velkým tělesným rámcem, menší žlutý horský skot, místní plemeno skotu s pracovní užitkovostí, a ráz skotu z okolí města Alba, u kterého se objevovala telata s dvoubedřím, dědičnou hypertrofií svalů beder a hýždí. Původně se šlechtilo na trojstrannou užitkovost, v současnosti se jedná o plemeno specializované, masné.

Charakteristika.

Piemontese má střední tělesný rámec a masný užitkový typ. Kostra je poměrně jemná, hrudník je široký a svalnatý, plece jsou široké, trup dlouhý, na bedrech, lopatkách i stehnech je velké množství svalové hmoty. Hlava býků je krátká a mohutná, u krav dlouhá a úzká, uši mají střední velikost, roky jsou krátké, rovné a směřují do stran. Barva srsti býků je celoplášťová šedá nebo narezlá, v okolí očí a uší, na krku, na plecích a na končetinách s výrazným podílem černých chlupů, krávy jsou bílé, světle šedé nebo lehce rezavé. Mulec, sliznice, paznehty a rohy mladých zvířat jsou černé, u starších zvířat zůstávají tmavě pigmentované špičky rohů. Telata jsou žlutohnědá.  Konstituce je pevná, plemeno je přizpůsobivé, nenáročné na chovatelské podmínky, s vynikající pastevní schopností a vysokou konverzí objemných krmiv. Temperament je živý bez známek agresivity. U plemenic je požadována dobrá plodnost v kombinaci s dlouhověkostí, piemontský skot je rané plemeno, zapouští se ve věku 15-18 měsíců. Užitkovost je výrazně masná, zvířata dosahují vysokých přírůstků ve výkrmu, u býků v testaci v roce 2003 byl denní přírůstek 1480 g, jatečná výtěžnost u vykrmovaných býků přesahuje 65 %, a 55 % u krav. Jatečné tělo obsahuje malý podíl kostí, minimální množství loje a vysoký podíl zadního masa, často se vyskytuje dvoubedří. Maso má vynikající kvalitu, je šťavnaté, přiměřeně mramorované a obsahuje jen málo tuku a cholesterolu. Co se mléčné užitkovosti týče, mléko obsahuje množství bílkoviny, což z něj dělá vhodnou surovinu pro výrobu speciálních sýrů, ale roční produkce dosahuje jen 2500 litrů.  Kromě čistokrevné plemenitby se sperma býků piemontského skotu používá k užitkovému a převodnému křížení.

Piemontský skot, též piemontese je plemeno skotu s masnou užitkovostí, určené pro extenzivní způsob chovu s využitím pastvy. Je to jediné původem evropské plemeno, které má podíl krve zebu. Pochází z Itálie, kromě Evropy se chová také v Americe, v Číně, v Austrálii či na Novém Zélandu, značné oblibě se těší v Argentině.

The Piedmontese ( or ) is a breed of domestic cattle that originated in the region of Piedmont, in north-west Italy. The calves are born fawn coloured, and turn grey-white as they mature. Piedmontese cattle carry a unique gene mutation identified as an inactive myostatin allele that causes hypertrophic muscle growth, or double muscling. Purebred Piedmontese cattle are homozygous, meaning they have two identical alleles present for this unique gene. They have garnered attention from breeders of beef cattle in other parts of the world, including North and South America. A small group of select Piedmontese bulls and cows were imported into Canada in the late 1970s, and into the United States in the early 1980s, and were used as the foundation breeding stock to develop a new breed of beef cattle known as North American Piedmontese cattle.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v FC Nitra, kde s výjimkou hostování v ŠK Slovan Bratislava v roce 2011 působil do léta 2013. Slovan nevyužil opce na přestup.

FC Slovan Liberec.

V červnu 2013 podepsal tříletou smlouvu s klubem FC Slovan Liberec. V utkání základní skupiny Evropské ligy 2013/14 24. října 2013 s favorizovaným španělským celkem Sevilla FC musel nahradit v 79. minutě za stavu 1:0 pro Liberec brankáře Přemysla Kováře, který před pokutovým územím fauloval protihráče a dostal červenou kartu. Střetnutí skončilo remízou 1:1, Hroššo v závěru čelil společně s obranou velkému tlaku soupeře a jednou inkasoval. 7. listopadu 2013 v odvetném zápase s domácím mužstvem Sevilla FC musel nastoupit místo potrestaného Kováře od začátku a svým jistým výkonem přispěl k dělbě bodů za remízu 1:1. Liberec tak natáhl šňůru neporazitelnosti v evropských pohárových soutěžích již na devět utkání, čímž vyrovnal český rekord Slavie Praha ze sezóny 1995/96. V posledním utkání skupiny 12. prosince 2013 v Portugalsku proti Estorilu Praia vychytal výhru 2:1, český tým obsadil s 9 body konečné 2. místo ve skupině a mohl slavit postup do jarní vyřazovací fáze.  V 1. české lize debutoval 2. listopadu 2013, kdy vychytal čisté konto proti týmu 1. SC Znojmo. Utkání Liberce se Znojmem skončilo bezbrankovou remízou. Nepodařený zápas absolvoval 29. března 2014 v souboji předních týmů Gambrinus ligy proti FC Viktoria Plzeň, kdy inkasoval celkem šestkrát (z toho dvakrát po teči). Slovan byl deklasován Viktorií 0:6.  Po odchodu Přemysla Kováře do izraelského Hapoelu Haifa se stal na začátku sezony 2014/15 brankářskou jedničkou. V prvním soutěžním zápase nové sezony 17. července 2014 ve 2. předkole Evropské ligy UEFA 2014/15 vychytal na stadionu v Čermeli čisté konto proti domácímu celku MFK Košice (výhra 1:0). Nulu udržel i v domácí odvetě 24. července, Liberec zvítězil 3:0 a postoupil do 3. předkola proti FC Astra Giurgiu.  Se Slovanem Liberec v sezóně 2014/15 podstoupil boje o záchranu v 1. české lize, ta se zdařila. S týmem vybojoval triumf v českém poháru, ve finále proti FK Baumit Jablonec se stal jedním z hrdinů libereckého mančaftu, v závěrečném penaltovém rozstřelu zneškodnil dva střelecké pokusy soupeře.  Celkem za Liberec odchytal 20 ligových utkání.

FK Dukla Praha.

V Liberci vládla silná konkurence na brankářském postu a tak v lednu 2016 přestoupil do jiného prvoligového českého mužstva FK Dukla Praha. V prvním ligovém startu za Duklu 13. února vychytal čisté konto proti svému bývalému klubu Slovanu Liberec (výhra 2:0). V Dukle odchytal 9 ligových zápasů.

FC Nitra (návrat).

V lednu 2017 se vrátil na Slovensko do FC Nitra. S Nitrou slavil v sezóně 2016/17 administrativní postup do Fortuna ligy 2017/18.

Reprezentační kariéra.

V roce 2008 nastoupil ke dvěma zápasům slovenské reprezentace do 21 let.

Lukáš Hroššo (* 19. dubna 1987, Nitra) je slovenský fotbalový brankář a bývalý mládežnický reprezentant, od ledna 2017 hráč klubu FC Nitra.

Lukáš Hroššo (born 19 April 1987) is a Slovak professional footballer who plays as a goalkeeper for Ekstraklasa club Cracovia Kraków.


Průběh akce.

Jugoslávská lidová armáda obsadila Vukovar 16. listopadu 1991. Ranění vojáci z poražené chorvatské armády a civilisté se v tu dobu nacházeli v budově místní nemocnice a podle dohody, uzavřené mezi chorvatským a jugoslávským politickým vedením, měli být z oblasti evakuováni. Ještě předtím však došlo v nemocnici k řadě incidentů. Příslušníci srbských paravojenských jednotek a ranění z řad Jugoslávské lidové armády obviňovali personál nemocnice, že jim neposkytuje potřebnou péči a také, že mezi ním působí agenti chorvatských dobrovolnických gard.  Evakuaci osob z vukovarské nemocnice nicméně neprovedla Jugoslávská lidová armáda; osoby, nacházející se uvnitř nemocnice, odvezli příslušníci srbských paravojenských jednotek. Ti krátce po svém příjezdu na místo zahradili cestu pozorovatelům Červeného kříže a několik set osob odvezli nikoliv na území pod kontrolou chorvatské armády, nýbrž na prasečí farmu Ovčara, nacházející se cca 5 km jihovýchodně od města. Tato farma byla v říjnu 1991 přeměněna v zajatecký tábor, kam byli umisťováni chorvatští zajatci (cca 3–4 tisíce lidí) předtím, než byli převezeni do věznice ve Sremské Mitrovici, či kasáren JLA v Srbsku.  Mnozí z internovaných civilistů byli nejprve zbiti, později vyvedeni ven a spolu s příslušníky poražené chorvatské armády zastřeleni a naházeni do hromadných hrobů. Hroby byly poté buldozery zasypány zemí.  26. prosince 1991 byl zajatecký tábor Ovčara uzavřen.  Událost na farmě Ovčara patří mezi největší masakry Chorvatské války za nezávislost. Pro Chorvaty se stala jedním ze symbolů války a především jejích obětí. Mezi nimi nebyli pouze Chorvati, ale také několik příslušníků jiných národů, buď stojících na chorvatské straně v Bitvě o Vukovar, či západních novinářů a dobrovolníků.

Následky.

V srpnu 1996 byla zahájena exhumace obětí, trvající 40 dní. V následujících letech byla většina (193) z nich identifikována.  20. září 2007 odsoudil Mezinárodní tribunál pro bývalou Jugoslávii v Haagu jugoslávské důstojníky, podílející se na celé události (Veselin Šljivančanin, Mile Mrkić), k několikaletým trestům (třetí ze souzených, Miroslav Radić, byl nakonec zproštěn všech obvinění). Dalších 14 osob, které se na masakru podílely, odsoudily srbské soudy k mnohaletým trestům (dohromady 214 let odnětí svobody).  V roce 2010 navštívil Vukovar tehdejší srbský prezident Boris Tadić a spolu se svým chorvatským protějškem Ivem Josipovićem položil věnce k památníku obětí. Také se oficiální cestou omluvil za masakr, ke kterému na farmě Ovčara došlo. Ve svém projevu se jasně distancoval od praktik Srbska 90. let 20. století a vyslovil se za demokratické Srbsko, které bude hledat cestu míru a spolupráce se svými sousedy, především Chorvatskem.

Masakr na farmě Ovčara (chorvatsky Masakr na Ovčari, nebo jen krátce Ovčara, v srbské cyrilici Масакр на Овчари) se odehrál v noci z 20. na 21. listopadu 1991 na farmě Ovčara nedaleko Vukovaru, nedlouho po Bitvě o Vukovar. Podle Mezinárodního tribunálu pro bývalou Jugoslávii se jednalo o válečný zločin. Za předání válečných zajatců srbským paravojenským formacím byli tribunálem obviněni a souzeni důstojníci Jugoslávské lidové armády. Zavražděno bylo cca 250–260 osob, mezi oběťmi byli jak příslušníci vojska, tak i civilisté.

The Vukovar massacre, also known as the Vukovar hospital massacre or the Ovčara massacre, was the killing of Croatian prisoners of war and civilians by Serb paramilitaries, to whom they had been turned over by the Yugoslav People's Army (JNA), at the Ovčara farm southeast of Vukovar on 20 November 1991, during the Croatian War of Independence. The massacre occurred shortly after Vukovar's capture by the JNA, Territorial Defence (TO), and paramilitaries from neighbouring Serbia. It was the largest massacre of the war and the worst war crime in Europe since World War II up until that point.


Biografie.

V roce 1878 získal titul doktora práv. Působil pak ve státní službě, nejprve na finanční prokuratuře, v letech 1880-1906 jako úředník ministerstva zemědělství, kde postupně dosáhl postu sekčního šéfa. Podílel se na přípravě významných předloh v oblasti agrární reformy. Jako odborník měl na starosti zasvěcení nástupníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este do otázek státního práva a ústavy. Až do smrti Ferdinanda d'Este byl jeho blízkým spolupracovníkem a přítelem.  Vrchol jeho politické kariéry nastal na počátku 20. století. Od 2. června 1906 do 15. listopadu 1908 byl předsedou vlády Předlitavska (vláda Maxe Becka). Jeho nástup do funkce předsedy vlády byl přitom nečekaný. Beck měl ovšem výhodu konzervativního původu a zároveň i pochopení pro parlamentarismus. Díky tomu dokázal dokončit práce na volební reformě (všeobecné rovné volební právo), podle které pak proběhly volby do Říšské rady roku 1907. Do vlády na rozdíl od předchozích spíše úřednických kabinetů povolal několik parlamentních politiků včetně zástupců německé, polské a české politické scény. Po volbách se udržela vláda u moci, ačkoliv musela složitě manévrovat v roztříštěném parlamentu rozděleném na stavovské a etnické frakce. Na podzim 1907 takto dokázal prosadit v parlamentu i zásadní předlohu v podobě obnoveného finančního vyrovnání mezi oběma polovinami monarchie. V roce 1908 ovšem čelil jako předseda vlády oslabování svých pozic. Vyhrotilo se česko-německé napětí v českém zemském sněmu a dostal se do rozporu s vojenskými a dynastickými elitami, protože neměl pochopení pro rakousko-uherskou anexi Bosny a Hercegoviny. Když vládě vypověděli loajalitu němečtí křesťanští sociálové, byl nucen podat demisi, přičemž svůj konec v čele vlády hodnotil jako výsledek komplotu a zrady ve vlastních řadách.  V roce 1907 se stal členem Panské sněmovny. Veřejně se angažoval i po zániku monarchie. Od roku 1919 do roku 1938 byl prezidentem rakouské organizace Červeného kříže a v období let 1915–1934 taky prezidentem rakouského Nejvyššího účetního dvora.  Jeho otec Antonín Jaroslav Beck (1812–1895) byl v polovině 19. století poslancem ústavodárného Říšského sněmu a náležel zde ke konzervativnímu křídlu české pravice.  Jeho spolužákem na vídeňském Akademickém gymnáziu v letech 1868 až 1872 byl Tomáš Garrigue Masaryk.

Max Wladimir von Beck (6. září 1854 Vídeň – 20. ledna 1943 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský státní úředník a politik, v letech 1906–1908 předseda vlády Předlitavska.

Baron Max Wladimir von Beck (6 September 1854, Vienna – 20 January 1943, Vienna) was an Austrian statesman. Baron Max Wladimir von Beck was recently selected as the main motif of an Austrian collectors' coin, the 100 Years of Universal Male Suffrage commemorative coin, minted on January 10, 2007. The coin design is based on a historic photo of the opening session of Parliament in 1907, right after the elections. The two oval portraits in the foreground are of the Emperor Franz Joseph and the Baron, who were responsible for putting the reform through.


Klubová kariéra.

Po přestupu z Trenčína do MŠK Žilina zde působil 5 roků a vyhrál s klubem ligový titul v sezóně 2006/07. O jeho služby měl zájem řecký klub AEK Atény, ale hráč se rozhodl zůstat v Žilině. V červnu 2008 podepsal tříletou smlouvu s rumunským klubem FC Vaslui, kde podával výborné výkony, které ho vynesly po určité časové proluce zpět do slovenského národního týmu.  S polským klubem Legia Warszawa získal v sezóně 2011/12 polský fotbalový pohár, ve finále vychytal vítězství 3:0 proti týmu Ruch Chorzów, za něhož nastoupil v bráně jeho krajan Michal Peškovič. V sezóně 2012/13 získal s klubem titul v Ekstraklase a obhájil vítězství v polském poháru (čili získal tzv. double). V sezóně 2013/14 odchytal zápasy Legie v předkolech Ligy mistrů, Legia byla vyřazena v play-off předkole po výsledcích 1:1 venku a 2:2 doma rumunským mistrem Steauou București (kvalifikovala se však automaticky do základní skupiny Evropské ligy). Sezonu 2013/14 zakončil obhajobou ligového titulu.  V sezoně 2014/15 měl s Legií našlápnuto do play-off předkola Ligy mistrů UEFA po vítězstvích nad skotským Celtic FC 4:1 doma a 2:0 venku, nicméně UEFA potrestala kontumací klub za administrativní chybu (neoprávněný start hráče Bartosze Bereszynského v závěru odvetného utkání) a Legia tak přišla o možnost zabojovat o základní skupinu LM. Místo toho se představila ve 4. předkole Evropské ligy 2014/15 proti kazašskému FK Aktobe a s Kuciakem v bráně Aktobe dvakrát porazila a postoupila do základní skupiny. V sezóně 2014/15 vyhrál s klubem polský fotbalový pohár.  V roce 2015 odmítl nabídku na prodloužení smlouvy v Legii a v závěru ledna 2016 přestoupil do anglického klubu Hull City AFC, tou dobou vedoucího týmu anglické druhé ligy (Football League Championship). Hull City postoupil do Premier League 2016/17, Kuciak ale téměř vůbec nechytal. V září 2016 vyslovil nespokojenost se svou pozicí v mužstvu: "„Nevím, proč mě Hull City kupoval.“" V Hullu odchytal pouze jedno utkání EFL Cupu.  V únoru 2017 přestoupil z Hullu City do polské Lechie Gdańsk (zadarmo). Dostal dres s číslem 1.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 10. prosince 2006 v Abú Dhabí v přátelském utkání proti domácí reprezentaci Spojených arabských emirátů. Kuciak odchytal druhý poločas, zápas skončil vítězstvím Slovenska 2:1.  Trenér Vladimír Weiss jej nominoval na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde Slovensko vypadlo po prohře 1:2 v osmifinále s pozdějším vicemistrem Nizozemskem. Nezasáhl však ani do jednoho utkání na šampionátu, plnil roli třetího brankáře.  14. listopadu 2012 odchytal přátelské utkání v Olomouci proti České republice. Slovenský národní tým prohrál 0:3. 6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty. V březnu 2013 rovněž figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas s Litvou (22. března) a přátelské utkání se Švédskem (26. března, oba zápasy měly dějiště v Žilině na stadiónu Pod Dubňom). Odchytal pouze zápas proti Litvě, který skončil remízou 1:1. Svůj desátý a zatím poslední zápas v reprezentačním A-mužstvu odchytal 7. června 2013 ve Vaduzu proti Lichtenštejnsku, šlo o kvalifikační utkání na MS 2014 (remíza 1:1).

Dušan Kuciak (* 21. května 1985, Žilina) je slovenský fotbalový brankář a bývalý reprezentant, který od ledna 2017 působí v klubu Lechia Gdańsk. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice. Byl ohodnocen jako nejlepší legionář polské Ekstraklasy za rok 2013 a nejlepší brankář sezony 2013/14. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Anglii, Rumunsku a Polsku.

Dušan Kuciak (; born 21 May 1985) is a Slovak professional footballer who plays as a goalkeeper for Polish club Lechia Gdańsk and the Slovakia national team. He is the younger brother of Martin Kuciak, who plays as a goalkeeper for Nitra.


Klubová kariéra.

Narodil se v Kamenici nad Hronom a pochází z maďarské menšiny na Slovensku. Svoji fotbalovou kariéru začal v klubu VTJ Sokol Kamenica nad Hronom. V mládeži zamířil do týmu FK Štúrovo, jehož je odchovanec.

Matador Púchov.

Před sezonou 2005/06 přestoupil do "áčka" Matadoru Púchov, který byl tehdy nováčkem nejvyšší soutěže.  Svoji ligovou premiéru si odbyl ve 3. kole hraném 30. 7. 2005 proti Artmedii Bratislava (prohra 0:2), odehrál celých 90 minut. Premiérový gól v dresu Púchova zaznamenal v 10. kole proti mužstvu FK ZŤS Dubnica nad Váhom, když v 72. minutě srovnal na konečných 1:1. Podruhé skóroval 29. října 2005 proti klubu FK AS Trenčín, utkání skončilo nerozhodně 1:1. 19. 11. 2005 se prosadil v 19. kole v odvetě s Dubnicí nad Váhom, když v deváté minutě otevřel skóre zápasu. Střetnutí nakonec skončilo prohrou Púchova v poměru 1:3. Svoji čtvrtou branku v ročníku si připsal v odvetném utkání s Trenčínem a společně se svými spoluhráči se radoval z vítězství 2:1. Na jaře 2006 skončil Púchov v tabulce na posledním místě a po roce sestoupil do druhé ligy. Během celého svého angažmá nastoupil k 29 ligovým utkáním.

FC Artmedie Petržalka.

V létě 2006 Matador Púchov opustil a stal se novou posilou Artmedie Petržalka, druhého týmu tabulky ze sezony 2005/06.

Sezóna 2006/07.

Ligový debut za Petržalku si na své konto připsal v 9. kole hraném 9. září 2006 proti Trenčínu. Na hrací plochu přišel v 67. minutě, ale vysoké porážce 0:4 nezabránil. V podzimní části ročníku 2006/07 odehrál pouze sedm ligových střetnutí, na jaře 2007 působil na hostování v Dukle Banská Bystrica.

Sezóna 2007/08.

Na podzim 2007 hostoval v Banské Bystrici. Poprvé v sezoně skóroval proti ViOnu Zlaté Moravce (výhra 4:0) ve 23. kole, když ve 40. minutě zvyšoval na 2:0. Následně se trefil 26. 4. 2008 proti mužstvu MFK Ružomberok, když v poslední minutě utkání srovnal na konečných 2:2. V ročníku 2007/08 získal s Artmedií „double“, tzn. ligový titul a triumf v domácím poháru. Během půl roku odehrál 13 zápasů v lize.

Sezóna 2008/09.

S klubem postoupil přes maltský tým Valletta FC (výhry 2:0 a 1:0) a mužstvo Tampere United z Finska (výhry 3:1 a 4:2) do třetího předkola Ligy mistrů UEFA 2008/09. Petržalka po prohře 0:4 a remíze 1:1 nepostoupila přes slavný italský klub Juventus FC a následně vypadla po porážkách 0:4 a 0:2 i v úvodním předkole Poháru UEFA 2008/09 s týmem SC Braga z Portugalska.  V sezoně 2008/09 nasbíral 29 startů v lize a vstřelil sedm gólů. Prosadil se třikrát proti mužstvu MFK Košice (prohra 2:3, výhry 2:1 a 3:2), po jedné brance dal do sítí klubů FK Dukla Banská Bystrica (remíza 1:1), MFK Dubnica nad Váhom (výhra 3:0), FC ViOn Zlaté Moravce (výhra 5:0) a FC Nitra (remíza 1:1).

FK Dukla Banská Bystrica (hostování).

V lednu 2007 zamířil z Petržalky hostovat do Banské Bystrice. I když si během půl roku nepřipsal žádný ligový start, v létě 2007 bylo jeho hostování prodlouženo.  Premiérový ligový zápas zaznamenal 14. července 2007 v úvodním kole proti Nitře (prohra 0:1), odehrál celý zápas. V osmém kole nastoupil proti Petržalce, tedy proti svému bývalému zaměstnavateli, ale Bystrica přesto venku prohrála 3:6. V rozemezí 10.-13. kola se třikrát prosadil. Skóroval jednou proti Ružomberoku (remíza 2:2), Košicím (prohra 1:2) a v odvetě s Nitrou (výhra 1:0). Celkem odehrál 17 ligových zápasů, ve kterých nechyběl na trávníku ani minutu.

ŠK Slovan Bratislava.

Před ročníkem 2009/10 se dohodl na smlouvě se Slovanem Bratislava, úřadujícím mistrem ze sezony 2008/09 Corgoň ligy.

Sezóna 2009/10.

Svůj debut si připsal 5. července 2009 v zápase o slovenský Superpohár proti mužstvu MFK Košice. Premiéra byla úspěšná, Slovan porazil svého soka v poměru 2:0 a tuto trofej získal. S klubem se představil ve 3. předkole Ligy mistrů UEFA 2009/10 proti řeckému celku Olympiakos Pireus, kterému dvakrát pohlehl v poměru 0:2. Následně Slovan Bratislava bojoval ve čtvrtém předkole - play-off o účást v základní skupině Evropské ligy UEFA 2009/10, ale prohrál 0:5 a 1:2 se slavným týmem AFC Ajax z Nizozemska.  V lize debutoval v prvním kole hraném 10. 7. 2009 proti mužstvu FK Senica (výhra 3:0), nastoupil na celý zápas. Poprvé se střelecky prosadil v 11. kole, když v 17. minutě vstřelil jediný rozhodující gól v duelu s klubem FC Nitra. Následně skóroval 6. března 2010 proti Dukle Banská Bystrica, Slovan podlehl soupeři na jeho hřišti 1:2. Svoji třetí branku dal do sítě Spartaku Trnava, když ve 37. minutě otevřel skóre střetnutí a podílel se na vítězství 3:0 nad tímto rivalem. Počtvrté v ročníku se radoval ze vstřeleného gólů ve 30. kole proti týmu MFK Dubnica nad Váhom, když čtvrt hodiny před konce srovnal na konečných 2:2. Ve finále slovenského poháru hraného v Michalovcích proti Spartaku Trnava (výhra 6:0) se trefil ve 12.minutě a společně se svými spoluhráči získal tuto trofej. Během roku odehrál 29 ligových utkání.

Sezóna 2010/11.

V úvodním zápase 3. předkola Evropské ligy UEFA 2010/11 se srbským mužstvem FK Crvena zvezda (výhra 2:1) zvyšoval v 69. minutě na 2:0, v odvetě na domácí půdě Slovan remizoval se soupeřem 1:1 a postoupil. Ve čtvrtém předkole - play-off číhal klub VfB Stuttgart z Německa, se kterým Slovan po prohře 0:1 a remíze 2:2 vypadl. Svůj první a zároveň jediný gól v sezoně dal v 19. kole hraném 27. listopadu 2010 se Senicí, v 73. minutě vyrovnal na konečných 2:2. Na podzim 2010 si připsal 18 startů v lize. Slovan v ročníku 2010/11 získal titul a Saláta se na něm částečně podílel.

FK Rostov.

V lednu 2011 podepsal čtyřletý kontrakt s ruským celkem FK Rostov, nabídku měl ještě od týmu FK Crvena zvezda. Celý transfer ze Slovanu do Rostova se zrealizoval údajně za více než 1 milion €.

Sezóna 2011/12.

Debutoval 25. ledna 2011 v přípravném zápase proti rakouskému klubu SV Mattersburg (remíza 1:1), Saláta nastoupil do druhého poločasu. Liga v Rusku se tentokát hrála rok a půl, jelikož došlo ke změně hracího modelu. Premiérový start v lize si odbyl 14. 3. 2011 v prvním kole proti Spartaku Moskva, odehrál celých 90 minut a podílel se na vysoké domácí výhře 4:0. Svoji první branku vsítil v devátém kole v souboji s týmem PFK CSKA Moskva (prohra 1:2), ale v konečném důsledku pouze korigoval skóre zápasu. V březnu 2012 vstřelil ve 31. minutě efektními „nůžkami“, akrobatickým kopem přes hlavu, rozhodující gól v utkání proti Spartaku Naľčik (výhra 2:1) a zaznemanal svoji druhou branku v Premier Lize. Na jaře 2012 bojoval s Rostovem o záchranu, která se zdařila. Zároveň s mužstvem došel do semifinále domácího poháru. Během sezony 2011/12 nastupoval pravidelně v základní sestavě a odehrál 39 ligových střetnutích.

Sezóna 2012/13.

Svůj premiérový přesný střelecký zásah v ročníku si připsal ve 4. kole hraném 12. srpna 2012 proti klubu PFK Křídla Sovětů Samara (prohra 1:2), prosadil se v 55. minutě. Podruhé vsítil gól proti Amkaru Perm (výhra 3:0), v jehož dresu nastoupil mj. krajan Michal Breznaník. Saláta se trefil v 69. minutě a zvyšoval na 2:0. 15. 3. 2013 se ve 21. kole v souboji s Volgou Nižnij Novgorod (prohra 1:2) zranil a již ve 27. minutě musel nuceně střídat. Později podstoupil operaci kolene, které ho vyřadilo ze hry do konce ročníku. Celkem nastoupil za rok k 18 utkání v lize, Rostov po roce opět došel do semifinále ruského poháru.

FK Tom Tomsk (hostování).

Koncem července 2013 odešel na roční hostování do týmu tehdejšího nováčka ruské nejvyšší ligy FK Tom Tomsk, který získal na hráče i předkupní právo.  V sobotu 27. července 2013 se obě mužstva střetly v lize, podle dohody klubů do utkání Saláta nezasáhl a po zápase odcestoval s novými spoluhráči do Tomsku. Debut v lize si tak připsal 3. srpna 2013 v zápase čtvrtého kola proti Uralu Sverdlovská oblast. Odehrál celý zápas, Tomsk podlehl svému sokovi v poměru 1:2. Celek na jaře 2014 skončil v tabulce na 11. místě a po neúspěšné baráži sestoupil po roce do druhé ligy. Saláta si během celého svého angažmá připsal v lize pouze sedm startů, v dalších 19 střetnutích byl jen na lavičce náhradníků. V létě 2014 se vrátil do Rostova, kde se v srpnu 2014 dohodl s vedením na ukončení smlouvy.

ŠK Slovan Bratislava (návrat).

Začátkem září 2014 se vrátil jako volný hráč (zadarmo) do Slovanu Bratislava, se kterým uzavřel smlouvu na dva roky.

Sezóna 2014/15.

Podzim 2014 strávil na hostování v celku FC DAC 1904 Dunajská Streda. Svoji obnovenou ligovou premiéru si tak připsal až 27. 2. 2015 ve 20. kole proti klubu MŠK Žilina. Na trávníku strávil celý zápas, ale poražce 0:2 v Žilině nezabránil. Prvního přesného zásahu po návratu do Slovanu docílil ve 26. kole, když byla jeho branka jediná a tudíž rozhodující v souboji s mužstvem MFK Ružomberok. Na jaře 2015 nastoupil ke všem 15 ligovým zápasům, ve kterých nechyběl na hřišti ani minutu.

Sezóna 2015/16.

Se Slovanem došel přes mužstvo Europa FC z Gibraltaru (výhry 6:0 a 3:0) a irský klub UC Dublin (výhry 1:0 a 5:1) až do třetího předkola Evropské ligy UEFA 2015/16, kde nastoupil proti ruskému týmu FK Krasnodar a po prohře 0:2 a remíze 3:3 s ním vypadl.  Poprvé v ročníku skóroval 19. července 2015 proti ViOnu Zlaté Moravce a podílel se na výhře 2:1. Svůj druhý gól dal proti Senici 17. 4. 2016, Slovan vyhrál na hřišti soupeře 3:1. Se Slovanem na jaře 2016 došel až do finále slovenského poháru, kde tým podlehl v utkání hraném v Trnavě klubu AS Trenčín 1:3. V sezóně 2015/16 odehrál 29 střetnutí v lize.

Sezóna 2016/17.

S mužstvem se představil v prvním předkole Evropské ligy UEFA 2016/17 proti albánskému týmu KF Partizani. Úvodní zápas skončil bezbrankovou remízou, ale odveta v Senici se neuskutečnila. Partizani bylo přesunuto do druhého předkola Ligy mistrů UEFA 2016/17 na místo tehdejšího albánského mistra KF Skënderbeu Korçë vyloučeného kvůli podezření z ovlivňování zápasů a Slovan postoupil automaticky do dalšího předkola. Ve druhém předkole Slovan remizoval 0:0 a prohrál 0:3 s mužstvem FK Jelgava z Lotyšska a vypadl. V lednu 2017 uzavřel s “belasými” nový dvouletý kontrakt, i když měl nabídky z ciziny. V sezoně 2016/17 získal se Slovanem domácí pohár, když společně se svými spoluhráči porazil ve finále hraném 1. května 2017 na stadionu NTC Poprad tehdy druholigový tým MFK Skalica v poměru 3:0. Svoji jedinou branku v ročníku zaznamenal 27. 5. 2017 v posledním 33. kole, když v souboji se Zemplínem Michalovce zvyšoval dvanáct minut před koncem na konečných 3:1. V sezoně 2016/17 nastoupil k 31 ligovým utkáním a byl rovněž stejně jako jeho spoluhráč Seydouba Soumah zařazen do nejlepší jedenáctky Fortuna ligy, v případě Saláty se jednalo o druhou nominaci do ideální jedenáctky v řadě.

Sezóna 2017/18.

23. června 2017 odehrál za mužstvo celých devadesát minut v zápase Česko-slovenského Superpoháru hraného v Uherském Hradišti proti českému celku FC Fastav Zlín, kterému Slovan Bratislava podlehl v penaltovém rozstřelu. Se Slovanem postoupil přes arménský klub FC Pjunik Jerevan (výhry 4:1 a 5:0) do druhého předkola Evropské ligy UEFA 2017/18, kde bratislavský tým vypadl po prohrách 0:1 a 1:2 s mužstvem Lyngby BK z Dánska. Poprvé v sezoně se střelecky prosadil v úvodním kole v souboji s Tatranem Prešov, kdy při výhře 5:1 na půdě soupeře otevřel skóre utkání a zároveň vsítil první gól Slovanu v ročníku 2017/18. V srpnu 2017 se v zápase s Dunajskou Stredou (remíza 1:1) zranil a už v 11. minutě musel být vystřídán, kvůli zranění (přetržený vaz v koleni a poškození menisku) musel podstoupit plastiku předního křížového vazu. Svůj první ligový zápas po zranění odehrál 28. dubna 2018 v derby proti Spartaku Trnava (výhra 2:1), na hrací plochu přišel v 78. minutě místo Dávida Holmana. Na jaře 2018 se podílel se Slovanem na obhajobě zisku slovenského poháru z předešlého ročníku 2016/17, i když ve finále hraném 1. května 2018 v Trnavě proti celku MFK Ružomberok (výhra 3:1) nenastoupil. Během roku odehrál kvůli dlouhodobému zranění pouze sedm střetnutí v lize.

Sezóna 2018/19.

V prvním předkole Evropské ligy UEFA 2018/19 v soubojích s moldavským klubem FC Milsami Orhei (výhry 4:2 a 5:0) nehrál. Za "belasý" nastoupil v předkole EL proti týmu Balzan FC z Malty (prohra 1:2 a výhra 3:1) a rakouskému celku Rapid Vídeň, se kterým Slovan po výhře 2:1 a prohře 0:4 vypadl. Svůj první ligový gól v sezoně zaznamenal v souboji s mužstvem MŠK Žilina, když svojí trefou ze 69. minutě rozhodl o výhře 1:0 na půdě soupeře. Podruhé v ročníku se střelecky prosadil 22. 9. 2018 proti tehdejšímu nováčkovi ŠKF iClinic Sereď (výhra 2:1), když v 11. minutě otevřel skóre zápasu. Na podzim 2018 odehrál celkem 12 ligových zápasů. 31. 12. 2018 mu ve Slovanu skončila smlouva a klub opustil. V ročníku 2018/19 získaly "belasý" mistrovský titul, na kterém se Saláta částečně podílel.

FC DAC 1904 Dunajská Streda (hostování).

Po návratu do Slovanu odešel obratem hostovat do Dunajské Stredy. Jelikož bylo po mezinárodním přestupním termínu, působil do otevření zimního přestupového okna s amatérským statutem.  Premiérovy ligový start v dresu Dunajské Stredy zaznamenal 13. září 2014 v devátém kole na hřišti ViOnu Zlaté Moravce (remíza 1:1), nastoupil na celých 90 minut a v 6. minutě otevřel skóre zápasu. Podruhé za Dunajskou Stredu skóroval v 89. minutě 12. kola proti klubu FK AS Trenčín a podílel se na výhře 3:2. V zimě 2014/15 se vrátil zpět do Slovanu, během svého působení si připsal v deseti utkáních plnou zápasovou minutáž.

Szombathelyi Haladás.

V zimním přestupovém období sezoně 2018/19 zamířil do Maďarska, kde se dohodl na půlroční smlouvě s následnou dvanáctiměsíční opcí s celkem Szombathelyi Haladás tehdy hrajícím maďarskou nejvyšší soutěž. Na jaře 2019 nastoupil v lize k sedmi střetnutím.

Klubové statistiky.

Aktuální k 31. květnu 2019

Reprezentační kariéra.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 24. května 2008 v Luganu v přátelském utkání proti domácí reprezentaci Švýcarska. Na hřiště šel v 85. minutě, zápas skončil porážkou Slovenska 0:2.  14. listopadu 2012 absolvoval přátelské utkání v Olomouci proti reprezentaci České republiky. Slovenský národní tým prohrál 0:3. 6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty, Saláta šel na hřiště v 87. minutě. V březnu 2013 rovněž figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas na MS 2014 s Litvou a přátelské utkání s reprezentací Švédska, oba zápasy měly dějiště v Žilině na Stadiónu Pod Dubňom, nicméně ani do jednoho z nich Kornel nezasáhl. V srpnu 2013 jej povolal nový trenér Slovenska Ján Kozák k přátelskému střetnutí hraném 14. srpna s domácím Rumunskem (remíza 1:1). 15. října 2013 zvyšoval hlavou po rohovém kopu v 16. minutě na průběžných 2:0 v závěrečném kvalifikačním utkání cyklu 2012–2013 v Rize s domácím Lotyšskem, byl to jeho první reprezentační gól ve slovenském A-týmu. Slovensko nakonec remizovalo 2:2 a skončilo s 13 body na nepostupovém třetím místě tabulky za první Bosnou a Hercegovinou a druhým Řeckem. 19. listopadu 2013 dostal příležitost v přátelském utkání proti Gibraltaru, které mělo dějiště v portugalském Algarve ve městě Faro a bylo vůbec prvním oficiálním zápasem Gibraltaru po jeho přijetí za 54. člena UEFA v květnu 2013. V zápase se zrodila překvapivá remíza 0:0, za slovenský výběr nastoupili hráči z širšího reprezentačního kádru a také několik debutantů.

Mistrovství světa 2010.

Trenér Vladimír Weiss jej nominoval na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde Slovensko vypadlo po prohře 1:2 v osmifinále s pozdějším vicemistrem z Nizozemska. Na turnaji odehrál jediné utkání, v základní skupině F 20. června 2010 s Paraguayí (prohra 0:2).

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej zařadil do 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V zápasech základní skupiny nenastoupil. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (prohra 0:3, Saláta šel na hřiště v 84. minutě), a se šampionátem se rozloučili.

Kornel Saláta (* 24. ledna 1985, Kamenica nad Hronom) je slovenský fotbalový obránce a reprezentant, od ledna 2019 hráč maďarského mužstva Szombathelyi Haladás. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Rusku. Nastupuje ve středu obrany.

Kornel Saláta (; born 24 January 1985) is a Slovak football defender of Hungarian descent who currently plays for II. liga club KFC Komárno


Děj.

Píše se rok 1928 a v Hollywoodu se režisér Leo Andrejev (William Powell) chystá natočit film. Když hledá v hromadě fotografií adepta na generála, padne mu zrak na zdatného, postaršího Sergiuse Alexandera (Emil Jannings). Pověří svého asistenta (Jack Raymond), aby ho kontaktoval a pozval na zkoušky druhý den ráno. Hned v šest hodin se Sergius dostaví před studia, aby byl vpuštěn s armádou dalších komparzistů. V šatně se převléká, když mu vedle sedící kolega vytkne, že se nemůže soustředit, protože pořád kyve hlavou. Sergius mu vysvětluje, že za to nemůže, že je to důsledek velkého šoku, který kdysi zažil.  Děj filmu se pak přesune o víc jak deset let dozadu. Je rok 1917, v Rusku probíhá socialistická revoluce a carův bratranec, generál Sergius Alexander, je vůdčím velitelem carské armády. Je informován, že se podařilo odhalit dva revolucionáře vydávající se za filmaře. Když jeden z nich, Leo Andrejev, je příliš drzý, Sergius ho zbičuje a pošle do vězení. Druhým revolucionářem je krásná Natália Dabrova.  Generál si Natálii vezme do svého paláce, kde mu dělá společnost. Zprvu se ji to protiví, ale postupem času zjišťuje, že Sergiusova láska k Rusku ji nesmírně imponuje. Dostává perly jako dárek. I přesto se rozhodne ho zastřelit. Schová si zbraň pod polštář a pozve generála na šálek čaje do své komnaty. On si pistole všimne a schválně jde Natálii pro cigarety přes celou místnost. Věří, že nemá dost kuráže ho zabít. A tak se stane. Natálie propukne v pláč a vyzná velkému vojevůdci lásku.  Natáliin společník Leo uteče z vězení. Přidá se k bolševikům, kteří chtějí generálův vlak zastavit. V tu chvíli se Natálie přidá na stranu revolucionářů a žádá pověšení Sergia v Petrohradu. Dav ho zlynčuje, jeho muže zastřelí a on sám je nucen nastoupit znovu do vlaku. Když se všichni opijí a usnou, Natálie jde do strojovny, kde padne generálovi do náruče. Byla to záminka, aby ho mohla vysvobodit. Vrátí mu perlový náhrdelník, aby se měl jak dostat z Ruska a žádá ho, aby vyskočil z vlaku. Sergius Alexander z rychle jedoucího vlaku vyskočí a chvilku na to vidí, jak celá vlaková souprava padá do promrzlé řeky a mizí pod její hladinou i s milovanou Natálií.  Děj filmu se vrací zpět do filmového ateliéru v Los Angeles. Z vrchního velitele armády je komparzista. Režisér filmu při setkání s deprimovaným Sergiusem poznává bývalého armádního generála. Podává pokyny pro filmovou scénu, ve které má Sergius potrestat jednoho rebelujícího vojáka. Generál se do bojové scény vžije natolik, že se mu před zrakem míchají obrazy z reálného natáčení se vzpomínkami na revoluci. Vášeň s jakou hraje a předvádí svůj výkon bere dech všem přítomným. Nakonec umírá přímo na scéně v kostýmu generála carské armády. Ještě se zeptá režiséra, zdali vyhráli. Ten odpoví, že ano. Asistent režie po skonání Sergiuse Alexandera dodá, že „to byl velký herec“. Leo Andrejev výrok doplní: „Byl více, než jen dobrým hercem. Byl to velký muž.“

Zajímavosti.

Film je inspirován příběhem bývalého generála Lodijenského, který působil ve službách cara Mikuláše II., který opustil Rusko po revoluci v roce 1917. V Hollywoodu občas pracoval u filmu jako součást komparzu.  Jannings natočil ve Státech pět filmů. "Poslední komando" (nebo též "Poslední rozkaz") je jediný, který se zachoval celý dodnes.

Poslední komando (angl. "The Last Command") je němý dramatický film režiséra Josefa von Sternberga z roku 1928 s Emilem Janningsem v hlavní roli. Film získal Oscara za nejlepší mužský herecký výkon. Jannings se stal prvním hercem, který byl oceněn touto cenou.

The Last Command is a 1928 silent film directed by Josef von Sternberg, and written by John F. Goodrich and Herman J. Mankiewicz from a story by Lajos Bíró. Star Emil Jannings won the first Academy Award for Best Actor in a Leading Role at the 1929 ceremony for his performances in this film and "The Way of All Flesh," the only year that multiple roles were considered. In 2006, the film was deemed "culturally, historically, or aesthetically significant" by the United States Library of Congress and selected for the National Film Registry. The supporting cast includes Evelyn Brent and William Powell.