Přírodní podmínky.

Navzdory vysoké nadmořské výšce je klima v Šírázu relativně mírné, v některých případech ale mohou maximální zimní a letní teploty kolísat mezi 1 a 37 °C (dlouhodobý průměr je 6 a 30 °C). Srážky jsou přes léto výjimečné, prší téměř výhradně v zimě. Městem protéká řeka Rúdcháne-je Chošk (suché řečiště), která je po většinu roku vyschlá a její koryto ústí do bezodtokého slaného jezera jihovýchodně od města.

Historie.

V údolí při úpatí horstva Alláh o-Akbar je osídlení doloženo již v achaimenovské době, vznik opevněného sídliště je však spojen až s arabskou nadvládou po roce 648, kdy se v Šírázu postupně vytvořilo nové centrum Fársu místo dosavadního centra ve Stachru, zničeného muslimy. Již v 9. století se stal Šíráz rezidencí dynastie Saffárovců a později i Bújovců, čímž začal jeho rychlý rozkvět.  Po většinu středověku bylo město kulturní metropolí Persie, shromaždištěm básníků a literátů, a ani vpád Mongolů ho nijak výrazně nepostihl. Zkáza přišla teprve v 18. století, kdy Šíráz dobyli a vyplenili Afghánci, ale již za vlády Karíma Chána († 1779), který se zde usídlil, nastal nový rozvoj, kulturní i hospodářský.  Za Kádžárovců (1795–1925) význam města v souvislosti s přesunem rezidence do Teheránu na delší dobu upadl a počátkem 20. století zde došlo k rozsáhlým násilnostem proti židům. Dynastie Pahlaví pak zahájila ve třicátých letech rozsáhlou přestavbu aglomerace, jíž padla za oběť řada budov z dob vlády Karíma Chána a jeho nástupců (vznikly zde i první průmyslové podniky).  Moderní Šíráz je živou metropolí, městem zahrad a parků s řadou pamětihodností, z nichž některé prošly po islámské revoluci v roce 1979 zásadní rekonstrukcí.

Pamětihodnosti.

Nejnavštěvovanějšími místy v Šírázu jsou mauzolea básníků Háfize a Sa'dího, první z dob dynastie Zandovců (18. století), druhé navržené francouzským architektem A. Godardem v roce 1952. Obě jsou pro Íránce téměř poutními místy, zvláště hrobka Háfizova, kterou často vyhledávají mladé páry. Patrně nejdominantnější stavbou města však je citadela Karíma Chána, zbudovaná z cihel a sloužící jako rezidence i jako obytný prostor panovníka. Je tvořena dvoupatrovým palácem připomínajícím karavansaraj a mohutnou hradbou s cimbuřím, zpevněnou na rozích oválnými věžemi. Jednotlivé místnosti byly bohatě zdobeny nástěnnými malbami.  Ze sakrálních staveb je třeba připomenout Masdžid-e Džáme Atík (starou páteční mešitu), jejíž počátky sahají již do dob dynastie Saffárovců, Masdžid-e Vakíl z dob Karíma Chána a Masdžid-e Násir al Mulk, nazývanou též „Růžová mešita“. Mezi světskými stavbami vyniká palác v parku Bágh-e Eram, postavený ve slohu typickém pro kádžárovskou epochu.

Šíráz (persky: شيراز) je šestým největším městem Íránu a střediskem provincie Fárs, starověké Persidy. Leží asi 700 km jižně od Teheránu v nadmořské výšce 1 500 m n. m., okolní hornatý terén náleží k pohoří Zagros. Roku 2006 zde žilo 1 227 331 obyvatel.

Shiraz (; ) is the fifth-most-populous city of Iran and the capital of Fars Province also known as Pars (, ) and Persis (Persia). At the 2016 census, the population of the city was 1,869,001 and its built-up area with "Shahr-e Jadid-e Sadra" (Sadra New Town) was home to 1,565,572 inhabitants. Shiraz is located in the southwest of Iran on the "Rudkhaneye Khoshk" (The Dry River) seasonal river. It has a moderate climate and has been a regional trade center for over a thousand years. Shiraz is one of the oldest cities of ancient Persia.


Struktura paketu.

Paket se skládá z řídících dat (metadat) a z uživatelských dat (užitečné zatížení, ). Řídící data poskytují síti potřebná data k doručení paketu, například adresu zdroje a cíle, kódy pro detekci chyb – kontrolní součty a informace o pořadí. Obvykle se řídící data nalézají v hlavičkách paketů a na jejich konci, přičemž uživatelská data jsou mezi nimi.  Různé komunikační protokoly používají různé konvence pro rozlišování mezi řídícími prvky a daty. V binárních synchronních přenosech používají pakety 8bitové skupiny (bajty) a k vymezení jednotlivých prvků jsou použity speciální znaky. Další protokoly (například Ethernet), definují začátek hlavičky a datových prvků jako pozici vzhledem k začátku paketu. Některé protokoly formátují informace na úrovni bitů místo použití bajtové úrovně.  Dobrý způsob jak pochopit paket je představit si ho jako dopis: hlavička je jako obálka a oblast dat je cokoliv, co se dá dovnitř obálky. Rozdíl je však v tom, že některé sítě mohou rozdělit větší pakety na menší, pokud je to nutné (menší části zůstávají ve formátu paketů) – viz fragmentace IP datagramů.  Sítě využívající pakety mohou využít dvě základní výhody: detekci chyb a adresaci více cílů doručení.

Detekce chyb.

Je efektivnější a spolehlivější vypočítat kontrolní součet nebo kontrolní cyklický kód z obsahu paketu než kontrolovat chyby pomocí paritního bitu. Přílohy paketů často obsahují data k detekci chyb, které se vyskytnou během přenosu.

Adresace paketů.

Moderní sítě obvykle spojují tři nebo více počítačů. V takovém případě hlavička paketu obsahuje adresovací informace tak, že paket je přijat správným cílovým počítačem. Ve složitějších sítích postavených na redundantních spojích a spojovacích uzlech (jako byl ARPANET a je moderní Internet) může série paketů poslaných z jednoho počítače do druhého využít k dosažení stejného cíle různé cesty. Tato technologie se nazývá přepojování paketů.

Paket versus datagram.

Termín paket označuje jakoukoliv zprávu naformátovanou jako paket, zatímco termín datagram označuje pakety služby nespolehlivého přenosu dat. Rozdíl mezi spolehlivým a nespolehlivým přenosem dat je ten, že v prvním případě odesílatel zprávy dostane při chybě přenosu zprávu značící selhání, zatímco v druhém případě nikoliv.  Například IP poskytuje nespolehlivé služby. TCP využívá IP ke spolehlivému přenosu dat. UDP využívá IP k nespolehlivému přenosu. Všechny tyto protokoly používají pakety, ale UDP pakety jsou nazývány datagramy.  Když Arpanet prorazil s paketově spínanými doménami, poskytl spolehlivé doručování paketů pomocí připojení počítače přes rozhraní 1822. Vysílající počítač jednoduše uspořádal data v paketu ve správném formátu, vložil adresu cílového počítače, a poslal zprávu přes rozhraní jeho IMP připojením. Jakmile byla zpráva doručena na cílový počítač, bylo potvrzení o doručení odesláno na vysílající počítač. Pokud by se zpráva nemohla po síti doručit, bylo odesláno chybové hlášení zpět na vysílající počítač.  Mezitím, vývojáři z Kyklady a ALOHAnet*** prokázali, že je možné vybudovat efektivní počítačovou síť bez poskytování zaručeného přenosu paketů. Toto později využili návrháři Ethernetu.  Pokud je k odesíláni využita síť s nezaručeným přenosem, pak se stává odesílatel odpovědným za zajištění spolehlivosti detekce a přenesení ztracených paketů. Následné zkušenosti Arpanetu uvádějí, že síť sama o sobě nemůže spolehlivě odhalit všechny chyby paketů a to klade důraz na detekci chyb při každém přenosu. To vedlo k vývoji Principu konec-konec*** (anglicky end-to-end principle), který je jedním ze základních internetových principů.

IP paket.

IP pakety se skládají z hlavičky a vlastních dat. Hlavička paketu IP obsahuje:

Odesílání s nezaručeným přenosem.

Mnoho sítí neposkytuje zaručený přenos, nezfalšování paketů nebo nepoškození doručených paketů, jako například internetový protokol UDP. Je však možné nastavit transportní protokol na vrch služeb paketů, která může poskytnout takovou ochranu. TCP a UDP jsou nejlepšími příklady vrstvy 4, Transportní vrstvy, ze sedmi vrstev OSI modelu.  Záhlaví paketu určuje datový typ, číslo paketu, celkový počet paketů, a IP adresy odesílatele a příjemce.

Paket označuje v informatice blok dat přenášený v počítačových sítích založených na přepojování paketů, kde je možné přenášet data i při výpadcích některých spojů. Některé typy síťových spojů přenos paketů nepodporují (například tradiční telekomunikační linky typu "bod-bod", ) a data se v nich přenášejí jako proud bajtů, znaků nebo bitů.

A network packet is a formatted unit of data carried by a packet-switched network. A packet consists of control information and user data, which is also known as the payload. Control information provides data for delivering the payload, for example: source and destination network addresses, codes, and sequencing information. Typically, control information is found in packet headers and trailers.


Historie.

Výroba likérů počala před staletími, kdy se oddělily od bylinkářské medicíny, často připravované mnichy, tak jako Chartreuse (čti šartrúz) či Benediktýnka. V Itálii byly likéry vyráběny již v 13. století.

Zařazení.

Likéry jsou stupňovitostí alkoholu někde mezi dezertními víny a destiláty. Většinou mají mezi 20–40 % alkoholu, ale některé mají i přes 50 %. Cukru mají likéry od 100 g/l. Bylinné alkoholické nápoje s obsahem cukru do 100 g/l se nazývají hořké lihoviny. Lihoviny s obsahem cukru nad 250 g/l lze označit jako krém.

Příprava.

Likéry se připravují vyluhováním bylin, koření nebo dalších aromatických a chuťových přísad ve vodě nebo lihu a přidáním cukru atd. Některé likéry jsou připravovány destilací aromatických a ochucovacích surovin.

Druhy likérů.

Existuje velké množství druhů likérů – bylinné, kávové, čokoládové, vaječné, ovocné, krémové a likéry z koření. Pijí se samotné, nebo se používají při přípravě drinků i pokrmů. Dále se dělí na sladké, polosladké a ovocné (neboli ratafie), na krémy a hořké likéry. Likéry, které mají obsah cukru 10 kg ve 100 litrech a obsahují přísadu aroma se nazývají dvojnásobné pálenky. Občas nejsou slazené vůbec, mohou být barvené i nebarvené. Likéry vyráběné s použitím ovoce nebo obsahují přísadu ovocné šťávy se nazývají ratafie.

Právní definice.

Ze zákona se likérem rozumí lihovina vyrobená z lihu nebo destilátu nebo jedné či více lihovin nebo jejich směsi oslazením a případně přídavkem produktů zemědělského původu, jako jsou vejce, smetana, mléko nebo jiné mléčné výrobky, ovoce, víno nebo aromatizované víno, obsahující nejméně 100 g cukru nebo ekvivalentní množství jiných sladidel na jeden litr výrobku s výjimkou likéru z hořce, s hořcem jako jedinou aromatickou látkou, u kterého je obsah cukru nejméně 80 g na 1 litr výrobku, a likéru z třešní, jehož veškerý etanol pochází z těchto třešní, u něhož je obsah cukru nejméně 70 g na litr výrobku; výrobek s obsahem cukru nad 250 g na 1 litr, vyjádřeno v invertním cukru, lze označit jako krém nebo „"Creme de"“, s výjimkou likérů z mléka a mléčných výrobků, u nichž se v označení použije výraz, ze kterého je zřejmé, že bylo při výrobě výrobku použito mléka nebo mléčného výrobku; při výrobě likérů je možno používat přírodně identické aromatické látky s výjimkou likérů vyrobených z plodů ananasu, černého rybízu, třešně, maliny, moruše, borůvky, citrusů, morušky, arktické ostružiny, brusinky (klikva), a s výjimkou likérů z rostlin máty peprné, hořce, anýzu, pelyňku černobýl, úročníku bolhoj.

Příklady likérů.

bezinkový, broskvový, čokoládový, jahodový, kávový, kokosový, konopný, meruňkový, medový, ořechový, puškvorcový, vaječný, vanilkový, zázvorový  Advokát, Alaš, Anýzovka, Apfelkorn, Benediktinka, Becherovka, Cointreau, Cordial, Curacao, čert, Eccau, Griotka, chartreuska, Izarra, Jägermeister, Kmínka, Karpatská hořká, Klášterní tajemství, Krkonošský likér, Kümmel, Maraskino, Pastis, Pepermint (zelená), Praděd, Světluška, Triple sect (z pomerančové šťávy), Vinariko (bylinný likér),...

Likér je sladký alkoholický nápoj, často ochucený ovocem, bylinkami, kořením či jinými plody a někdy smetanou. Slovo likér pochází z latinského "liquifacere", což znamená rozpustit. To odkazuje na rozpouštění chuťových složek v alkoholu při přípravě likéru. Likéry většinou nejsou stařené po dlouhou dobu, ale mohou při výrobě nějakou dobu „stát“, aby se jejich složky správně spojily.

A liqueur (; ; ) is an alcoholic drink composed of distilled spirits and additional flavorings such as sugar, fruits, herbs, and spices. Often served with or after dessert, they are typically heavily sweetened and un-aged beyond a resting period during production, when necessary, for their flavors to mingle.


Biografie.

Mládí, studium a účast na realistickém hnutí.

Narodil se ve Vysokém nad Jizerou v rodině vyučeného zedníka Petra Kramáře ze Stanového, později regionálně uznávaného zámožného stavitele a majitele cihelny. Matka Marie, rozená Vodseďálková, pocházela z rolnické rodiny vysockých starousedlíků, její dědeček byl starostou. Karel Kramář byl jediným přeživším z pěti dětí svých rodičů. Rodiče se upjali na jeho budoucí kariéru a spolu s ním rozhodli pro studium v Praze. V šestnácti letech Karel Kramář opustil domov a studoval na reálném gymnasiu v Praze na Malé Straně, bydlel v podnájmu na Hradčanech. V roce 1871 začal svá studia na malostranském gymnáziu, které v tehdejší době mělo dobrou vlasteneckou pověst. Od primy až do oktávy studoval s vyznamenáním, učil se jazykům, hrál na piáno a housle, kreslil a maloval. Tento širší zájem o jazyky a kulturu v mladých, studentských letech provázel Dr. Kramáře po celý život. V červnu 1879 maturoval s vyznamenáním a po prázdninách na podzim téhož roku odjel do Berlína, kde se dal zapsat na právnické fakultě, ale v letním semestru již studoval na univerzitě ve Štrasburku. Na podzim 1880 byl zapsán jako posluchač práv na pražské univerzitě, kde se účastnil velmi živě tehdejšího studentského národního života. Dne 24. dubna 1881 se stal doktorem práv na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Po dokončení právnických studií se nemusel živit prací a připravoval se na kariéru vysokoškolského pedagoga, proto se vypravil na další studia do ciziny. Nejdříve studoval národní hospodářství na berlínské univerzitě u prof. Adolfa Wagnera, jednoho z tzv. „katedrových socialistů” a odborníka finanční vědy a ještě týž rok se dal zapsat na pařížské svobodné škole politických věd, kam ho přilákala skvělá jména některých profesorů této školy zvláště Alberta Sorela, Emila Boutmy, Anatola Henry Leroy-Beauliena a ruského státníka Nik. Milutina. Studoval celkem na pěti zahraničních univerzitách: vývoj rakouského státního práva ve Vídni, národní hospodářství v Berlíně a politické vědy v Paříži a Štrasburku. Krátce také pobýval v Londýně. Doktorský diplom získal v Praze roku 1884.  Systematicky a důsledně se připravoval na politickou dráhu, sblížil se se svým bývalým pedagogem Josefem Kaizlem a s Tomášem Masarykem. Rád cestoval, ovládal dokonale čtyři jazyky - ruštinu, francouzštinu, němčinu a angličtinu, znal také základy latiny. Byl znamenitý debatér. Výhodou mladého politika byla i jeho finanční nezávislost. Vlastnil tkalcovnu v Libštátě, disponoval akciemi v "Pražské akciové tiskárně", estonské "Kränholmanufaktur" v Tallinnu a dalších podnicích, jeho otec byl majitelem cihelny v Semilech; jeho majetek posléze rozmnožil i sňatek.  Koncem 80. let spolupracoval s Masarykem a Kaizlem na formulování nového politického směru (takzvaný realismus). V lednu roku 1889 Kramář od Jana Herbena převzal a nadále financoval čtrnáctideník Čas. Vedl redakci, psal příspěvky, podobně jako historik a politik Antonín Rezek. Podílel se mimo jiné spolu s Tomášem Masarykem na založení České strany lidové – realistické.

Mladočeským politikem.

V roce 1890, v době vrcholící mladočeské kampaně proti punktacím, vstoupil stejně jako Kaizl a Masaryk k mladočechům. Ve volbách do Říšské rady roku 1891 byl za mladočechy zvolen do Říšské rady (celostátní parlament). Reprezentoval kurii venkovských obcí, obvod Jičín, Nová Paka atd. Od roku 1894 až do roku 1913 rovněž působil jako poslanec Českého zemského sněmu.  Zatímco Masaryk brzy od mladočechů odešel, Kaizl s Kramářem zůstali a postupně se stali hlavními představiteli realistického, umírněného proudu ve straně.  Roku 1894 byl spoluautorem Nymburské rezoluce mladočechů, která byla vítězstvím umírněného proudu a porážkou radikálně opozičního proudu. Během 90. let opakovaně vystupoval jako spojenec Kaizla a dalších realistických mladočechů. Koncem dekády jejich aktivity nasměrovaly dočasně mladočechy k provládnímu táboru. Šlo o postupný proces (takzvaná etapová politika). Když se moci ujala vláda Kazimíra Badeniho, podpořili mladočeši její návrh reformy volebního systému (Badeniho volební reforma) a v roce 1897 dojednali i zásadní změnu úředního statutu češtiny (takzvaná Badeniho jazyková nařízení). Tehdy již mladočeská strana vystupovala jako otevřeně provládní. Kramář o tom napsal Kaizlovi: „"My už kousli do zapovězeného jablka – a tu nevázanost na všecky strany jsme ztratili".“ Badeniho vláda ale padla pro odpor německorakouských nacionalistů proti jazykovým nařízením. Kramář se pak spolu s Kaizlem ještě snažili manévrovat vůči následujícímu vládnímu kabinetu (první vláda Paula Gautsche). Nechtěli převzít radikálně nacionální rétoriku, jakou tehdy například v německorakouském táboře praktikoval Georg von Schönerer, ale zároveň si byli vědomi, že po pádu Badeniho kabinetu se prostor pro výraznější naplnění českých požadavků a tedy i pro úspěchy mladočeské strany zužuje. Gautschova jazyková nařízení, se kterými předseda vlády Gautsch seznámil Kaizla a Kramáře, byla skromnějším a rovněž neúspěšným pokusem o revizi Badeniho jazykových nařízení.  V roce 1897 byl zvolen předsedou Mladočeské strany  Po celá 90. léta zůstával Kramář blízkým spolupracovníkem Kaizla, ale byl poněkud v jeho stínu. Občas se jejich názory rozcházely, například když koncem století Kramář otevřeně na parlamentní půdě zaútočil na zahraniční politiku státu, zatímco Kaizl tehdy byl loajálním ministrem financí v předlitavské vládě Franze Thuna-Hohensteina. Kramář se roku 1899 veřejně vyjádřil o Trojspolku (aliance Rakouska-Uherska, Německa a Itálie) jako o „"starém, obehraném luxusním klavíru, který sice ještě nemůžeme odložit do skladiště, na který také ale už současně nehrajeme".“  Nadále zůstával významným parlamentním politikem a řečníkem. Mandát ve vídeňském parlamentu obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1897 (opět kurie venkovských obcí, obvod Jičín, Jilemnice, Semily atd.) i volbách do Říšské rady roku 1901 (nyní městská kurie, obvod Tábor, Pacov, Kamenice atd.).  V prvních letech 20. století po smrti Josefa Kaizla postupně převzal jeho pozici ve straně. Když se tehdy vláda Ernesta von Koerbera pokoušela o realističtější politiku a usmiřovací česko-německá jednání, se Kramář zapojil do těchto debat. V roce 1902 formuloval český postoj k státoprávním otázkám. Neodmítl zcela požadavek českých Němců na zavedení krajského zřízení, ale odmítl, aby kraje byly podřízeny přímo vládě, bez vazby na celozemský správní orgán. Aktivní byl i v roce 1905, kdy se v Předlitavsku začala vyostřovat pod vlivem revoluce v Rusku debata o demokratických reformách, zejména všeobecném volebním právu. Ihned poté, co se sám vrátil z letní dovolené v Rusku, začal v mladočeské straně agitovat ve prospěch reformy a návratu k demokratickým tradicím mladočešství. Své představy tehdy zformuloval i ve spisku "Poznámky o české politice". Přihlásil ke k umírněné tradici, jakou v mladočeské straně razili Josef Kaizl nebo Gustav Eim. Vyzýval ke sjednocení českých liberálních politických proudů, podporoval aktivní parlamentní politiku a odmítal prázdné agitování za státní právo. Když vídeňská vláda ustoupila veřejnému tlaku a odsouhlasila volební reformu, která skutečně zaváděla rovné a všeobecné volební právo, dohlížel na rychlou proměnu fungování mladočeské strany tak, aby obstála v nadcházející, daleko komplikovanější politické soutěži. V březnu 1906 byly tyto změny formálně odsouhlaseny na stranickém sjezdu. K mladočechům tehdy vstoupili četní bývalí pokrokáři a realisté a strana se snažila integrovat nesocialistické politické proudy.

Novoslovanství a pozitivní politika.

V době okolo roku 1906 začala nová etapa provládního aktivismu mladočechů (takzvaná "pozitivní politika"). V roce 1906 Kramář odsouhlasil vstup mladočecha Josefa Fořta do předlitavské vlády. V červenci 1906 se stal předsedou poslaneckého klubu mladočechů na dosluhující Říšské radě. Sám byl zvolen ve volbách do Říšské rady roku 1907 (obvod Čechy 033). Po volbách se ministrem ve vídeňské vládě stal další mladočech František Fiedler. České politické spektrum (zásadně proměněné volbami) se nyní rozdělilo. Mladočeši, agrárníci a klerikálové se stavěli vstřícně k provládní spolupráci vůči kabinetu Maxe Becka a vytvořili na Říšské radě samostatnou frakci ("Národní klub na radě říšské"), zatímco ostatní české nesocialistické strany se na jeho činnosti nepodílely. Provládní pozici obhajoval Kramář i vůči následující vládě Richarda Bienertha. Roku 1908 mladočeši podpořili rozpočet, ale vstřícná politika čelila rostoucí kritice (na protivládní pozice přešli i někteří mladočeši a čeští agrárníci).  Kramář v této době významně řešil i zahraničněpolitické otázky. Jeho proslovanská činnost, od roku 1907 nazývaná "novoslovanství", vyvrcholila v podobě tzv. slovanských sjezdů. Zorganizoval všeslovanské sjezdy v Praze (12. července 1908) a v Sofii (roku 1910). Propagoval myšlenky novoslovanství - vzájemného sbližování, spolupráce, solidarity a vojenské, hospodářské a kulturní pomoci. Tentokrát nemělo jít o panslovanské koncepce namířené proti monarchii a státu. Naopak, Kramář předpokládal soulad mezi slovanskou orientací Čechů a zájmy Rakouska-Uherska (posilování hospodářské spolupráce s východní a jihovýchodní Evropou a kultivace zahraničních spojenectví se slovanskými státy). Slovanský element v monarchii byl tehdy posílen anexí Bosny a Hercegoviny (mladočeši anexi podpořili, stejně jako klíčový zákon o vojenských výdajích). Kramář na Říšské radě zároveň inicioval utvoření volného poslaneckého svazu, "Slovanská jednota", který tvořili čeští, jihoslovanští i někteří ukrajinští nesocialističtí poslanci.  Pozitivní politika mladočechů v roce 1909 čelila dalším otřesům. Čeští ministři Albín Bráf a Jan Žáček opustili vládu na protest proti krokům některých zemských sněmů v alpských zemích, které deklarovaly němčinu jako výlučný místní jazyk. Kramář ale poté, co slovanské opoziční nálady vedly k obnovení parlamentních obstrukcí, navrhl převratnou změnu jednacího řádu Říšské rady, která výrazně ztížila obstruování. Mladočeši, kteří přitom v předchozích dvaceti letech opakovaně používali radikální obstrukce jako politický nástroj tak nyní prostřednictvím svého předáka tento instrument zavrhli. I tak se ale provládní většina v roce 1910 a s ní se vytratila i Kramářova koncepce pozitivní politiky. Důsledkem selhání této strategie byl i Kramářův politický neúspěch, když v listopadu 1910 nebyl zvolen za předsedu parlamentního Českého klubu (obnovena střechová frakce českých nesocialistických poslanců) a místo něj toto místo zaujal František Fiedler, který v této době získal dominantní vliv ve straně, jež se nyní orientovala ryze opozičně.  Kramář nicméně uspěl ve volbách do Říšské rady roku 1911 (zvolen za obvod Čechy 03). Byl zvolen jedním z místopředsedů rakouského říšského parlamentu a jednu dobu se vážně uvažovalo i o jeho jmenování na významný post v rakouské vládě.

Odboj za první světové války.

Do vypuknutí 1. světové války byl Kramář zastáncem federalizovaného Rakouska-Uherska v jehož rámci by úzce spolupracovaly slovanské národy. V červnu 1914, tedy krátce před vypuknutím 1. světové války, ovšem Kramář vypracoval dokument s názvem Slovanská ústava, který již s existencí Rakouska-Uherska nepočítal a české země plánoval jako součást slovanské federace, která měla dále zahrnovat Rusy, Bulhary, Poláky, Srby a Černohorce. Tento dokument odeslal carské vládě do Petrohradu. Je otázkou, do jaké míry byl (pouhou) výzvou představitelům carského Ruska, aby se začali politicky angažovat ve střední Evropě, či nakolik k jeho vzniku přispělo soužití a posléze manželství s Ruskou Naděždou Nikolajevnou Abrikosovovou (viz níže).  Po vypuknutí světové války začal Kramář organizovat domácí odboj. Roku 1915 byl za to zatčen a v procesu, který trval od 6. prosince 1915 do 3. července 1916 spolu s Aloisem Rašínem, Vincencem Červinkou a Josefem Zamazalem odsouzen k trestu smrti pro velezradu a vyzvědačství (v tomto procesu jej obhajoval Eduard Koerner). Zatčení a odsouzení Kramáře bylo přelomovým krokem, protože z politického života (a podle původního rozsudku i z fyzické existence) měl zmizet přední český politik. Uvedených skutků se měl dopustit mimo jiné i organizováním všeslovanských sjezdů, což však nebylo v době „spáchání“ trestné.  30. května 1917 ztratil na základě pravomocného rozsudku z 20. listopadu 1916 mandát v Říšské radě. S tím, jak se v závěru války měnila vnitropolitická a zahraničněpolitická orientace státu (oslabení vlivu generality na chod státu i dvora), mu ale trest smrti byl v lednu 1917 změněn na 20 let a v červenci roku 1917 byl spolu s dalšími odsouzenými amnestován nastoupivším císařem Karlem I. (šlo o součást velké amnestie pro více než 700 Čechů a gesto, které mělo usnadnit chystané rozhovory s českými politiky).  Historik Otto Urban poukazuje na to, že Kramář se při případném odchodu do zahraničí během války býval mohl díky svým zkušenostem, renomé a kontaktům stát logicky vůdcem českého zahraničního odboje. Po jeho zatčení a uvěznění ale tato varianta již nebyla možná a předákem zahraničního odboje se stal okruh okolo T. G. Masaryka. I tak ale role Karla Kramáře byla zásadní. Doma si totiž získal již během procesu s ním pověst hrdiny, který díky své činnosti pro vlast riskuje vlastní život. Po propuštění z vězení tak opět stanul v čele mladočeské strany (po tři měsíce ovšem nejprve pobýval na venkově). Zapojil se do debat o směřování české politiky. Jednal s předáky národních sociálů o jejich návrhu na vytvoření jednotné české nesocialistické strany. 21. října 1917 pak byl oficiálně na zasedání zemských důvěrníků a aktivu mladočeské strany opět instalován (spolu s Aloisem Rašínem) do čela strany. Jednání o koncentraci politické spektra nakonec v únoru 1918 vedla k fúzi s několika menšími stranami, zejména Českou stranou státoprávně pokrokovou pod názvem Česká státoprávní demokracie (od března 1918) do této formace, jejímž předsedou byl Kramář, přistoupili i staročeši.

Prvním ministerským předsedou ČSR.

Jako "národní mučedník" se v červenci 1918 dostal do čela Národního výboru, který byl střechovým orgánem české politické scény v době, kdy se již rozvíjely zásadní proměny státoprávního uspořádání střední Evropy. Ještě po 25. říjnu 1918 ho kontaktoval nový (a poslední) předlitavský ministerský předseda Heinrich Lammasch, který chtěl získat Kramářovu a potažmo českou podporu pro svůj kabinet s cílem provést federalizaci Rakouska-Uherska. Česká strana již ale v této fázi taková jednání odmítla (s platností od 26. září 1918 byl již prvním předsedou "Prozatímní československé vlády" T. G. Masaryk).  28. října 1918, v době vyhlášení samostatného Československa, se Kramář nacházel v Ženevě, kam 25. října odjel na setkání představitelů domácího a zahraničního odboje. Na jednání bylo dohodnuto, že stane v čele nové československé vlády. Kramář zprvu propagoval představu monarchistického zřízení samostatného státu, ale později přistoupil na myšlenku republikánské formy státu. Hned na počátku první republiky, roku 1919, změnila Kramářova strana svůj název na Československou národní demokracii. Kramář byl 14. listopadu 1918 vyhlášením Revolučního národního shromáždění zvolen prvním ministerským předsedou ČSR. Toto ustavující jednání řídil. Jeho ústy byl slavnostně rod habsbursko-lotrinský zbaven všech práv na český trůn a stát vyhlášen za svobodnou demokratickou republiku. Na tomto shromáždění byl také (jednomyslně, aklamací) zvolen prezidentem T. G. Masaryk.  V době svého ministerského předsednictví vedl Kramář československou delegaci na Pařížské mírové konferenci. Prosazoval tam názor, že by měly vítězné mocnosti intervenovat proti bolševické vládě v Rusku. S tímto požadavkem však pro Benešův odpor neuspěl. Jeho myšlenka, že bez svobodného Ruska nelze zajistit trvalejší mír v Evropě, se ukázala prorockou v době 2. světové války i války studené. V době konference se vyostřily ideové i osobní rozpory s tehdejším ministrem zahraničí Edvardem Benešem.  Ve funkci ministerského předsedy zůstal do 8. července 1919, kdy jeho vláda padla po obecních volbách, které skončily pro národní demokraty neúspěchem. V žádné další československé vládě již nepůsobil.

Předsedou národních demokratů.

V době první republiky byl Kramář sice předsedou své strany, ale faktickou moc v ní měli jiní. Kramář zastával konzervativní a nacionalistické názory, byl zastáncem národního, nikoliv národnostního státu, a vedl – jako jeden z kritiků tzv. „Hradu“ – řadu ideových i osobních sporů (kupříkladu o zásluhy domácího a zahraničního odboje) s Benešem i Masarykem. Po vzniku Národního sjednocení se stal jeho předsedou.  Od roku 1918 byl poslancem Revolučního národního shromáždění, od roku 1920 trvale až do své smrti poslancem Národního shromáždění ČSR.  Zemřel roku 1937 v Praze a je pohřben v kryptě pravoslavného kostela na Olšanských hřbitovech vedle své manželky Naděždy.

Soukromý život.

Karel Kramář platil ve společnosti za dobrého společníka a přesvědčivého diskutéra, stranil se však dlouho vztahů se ženami. V dubnu roku 1890 se na studijní cestě po Rusku dostal v Moskvě do salónu tamní intelektuální elity u Alexeje Alexejeviče Abrikosova (1856-1935), spolumajitele továrny na cukrovinky a konzervárny na ovoce, a jeho manželky "Naděždy Nikolajevny Abrikosové", rozené Chludové (nar. 30. září 1862), kteří žili šťastně se čtyřmi dětmi. Karel Kramář s nimi cestoval také do jejich letního sídla na Krymu. Vášnivě se zamiloval a brzy měl příležitost pozvat manžele Abrikosovy do Vídně, když roku 1892 díky svým kontaktům Naděždě zprostředkoval gynekologickou operaci u věhlasného lékaře, profesora Eduarda Alberta. K Naděždině rekonvalescenci pak všichni tři odjeli do Alp, odkud se Abrikosov domů vrátil sám. Naděžda v roce 1893 definitivně opustila manžela i děti a zůstala ve Vídni, bydlela zprvu v hotelu nedaleko parlamentu.  Svatbě předcházel dlouhý a na tehdejší poměry skandální intimní vztah, který Kramář dlouho úspěšně tajil i před blízkými přáteli. Dosáhnout rozvodu pro Naděždu nebylo snadné - v pravoslavné církvi to bylo možné jen tehdy, porušil-li některý z manželů manželský slib; viník byl navíc potrestán zákazem dalšího sňatku. Podvedený Abrikosov se neozýval, až v roce 1898 se Naděžda dozvěděla, že má novou partnerku a nemanželské děti. Podala žádost o rozvod a počátkem roku 1900 patriarcha ruské pravoslavné církve její manželství rozvedl.  Svatba Karla Kramáře a Abrikosovové se uskutečnila 17. září 1900 na Krymu, v zámečku Gaspro hraběnky Paniny. V jeho blízkosti si manželé vybudovali letní sídlo, přepychovou vilu Barbo, jejímž projektantem byl architekt Jan Kotěra. Tam trávili každé parlamentní prázdniny až do bolševické revoluce v roce 1917, po níž byla vila zkonfiskována. V letech 1911–1915 si Kramářovi postavili hlavní sídlo v Praze na Hradčanech, na Baště sv. Tomáše (Kramářova vila). Jejím architektem byl původem Rakušan a profesor Uměleckoprůmyslové školy Friedrich Ohmann, první náčrty vily vypracovala paní Naděžda, která měla výtvarné ambice. Vnitřní výzdobu vedl další pedagog UP školy, prof. Celestin Klouček.  Manželství bylo šťastné a plné něhy, vzhledem ke zdravotnímu handicapu paní Naděždy bezdětné. Naděžda Nikolajevna pocházela z rodu zbohatlých nevolníků. Její dědeček tkadlec Naran Chludov a jeho bratři získali svobodu a zbohatli za napoleonských válek podnikáním ve svém oboru. Také Naděžda byla podnikavá, v Estonsku vlastnila textilní továrnu. Ale její nevyrovnaná povaha ji hnala ke stále silnější touze po majetku. Shromažďovala šperky, kožichy, starožitnosti. Na Krymu chtěla založit svůj umělecký salón, ráda hostila výtvarné umělce, například krajináře Beneše Knüpfera. Náhradou za krymskou rezidenci si Naděžda umínila vystavět vilu ("Větrov") v ruském stylu ve Vysokém nad Jizerou; megalomanský projekt Kramářové oba stárnoucí a nemocné manžele finančně zruinoval. Nakonec Naděžda zemřela dříve než její pán, 3. prosince 1936 a byla pohřbena do krypty v pravoslavném Uspenském chrámu na Olšanech (Chrám Zesnutí Přesvaté Bohorodice), vedle ní byl po pěti měsících pohřben i Karel Kramář.

Výtvarné objednávky.

Karel Kramář měl smysl pro výtvarné umění a estetiku. Rád a vybraně se oblékal, dbal o šperky a galanterii, rád se dával zpodobňovat. Existuje mnoho portrétních fotografií (například z pražského ateliéru Jana Langhanse, z vídeňského Luckhardtova aj.). Z malovaných či kreslených portrétů vynikají olejomalba Vratislava Nechleby, Rudolfa Váchy, či Otty Peterse a kresba Maxe Švabinského, s nímž se Kramář přátelil. Na politickou objednávku vzniklo nejméně šest portrétních bust, od Vilíma Amorta, Bohumila Kafky, Františka Rouse, Františka Foita, Vojtěcha Šaffa, či brněnského sochaře Josefa Pakosty. Kramář měl již ve Vídni salón navštěvovaný umělci a vědci. Finančně podporoval například sochaře Vojtěcha Šaffa, který vytvořil jak Kramářovu bronzovou bustu, tak figurální náhrobek jeho rodičů ve Vysokém nad Jizerou.  Největší množství výtvarných děl a osobních památek přešlo s Kramářovou pozůstalostí do sbírek Společnosti Karla Kramáře. Po jejím zrušení z roku 1947 byly cennosti z Kramářovy vily uloženy v bance a zatajeny státu. Společně s ostatním movitým majetkem zkonfiskovány a tímto prostřednictvím se po roce 1948 dostaly do sbírek Národního muzea v Praze a do Archivu Národního muzea. Nejcennější z nich je diamantový náhrdelník Naděždy Kramářové, asi největší diamantový šperk v České republice.

Karel Kramář (27. prosince 1860 Vysoké nad Jizerou – 26. května 1937 Praha) byl český a československý politik, za Rakouska-Uherska předák mladočeské strany, za světové války účastník odboje, po roce 1918 první ministerský předseda ČSR, dlouholetý předseda Československé národní demokracie, později Národního sjednocení.

Karel Kramář (27 December 1860 – 26 May 1937) was a Czech politician. He was a representative of the major Czech political party, the Young Czechs, in the Austrian Imperial Council from 1891 to 1915 (where he was also known as Karl Kramarsch), becoming the party leader in 1897.


Historie.

Nelahozeves byla obydlena už od mladší doby kamenné. Dokazují to početné archeologické nálezy zejména ze sousední kralupské čtvrti Lobeč, z Lešan i z Hleďsebi. Nejstarší dochovaná písemná zpráva o Nelahozevsi pochází z roku 1352. Původně náležela Nelahozeves českému knížeti a později pražské kapitule, od níž přešla v husitských dobách znovu pod panovníkovu komoru. Roku 1469 ji dal král Jiří z Poděbrad svému rádci Řehořovi z Heimburka, později mu byla odňata.  Poté se stala předmětem sporů mezi církvemi a světskými vlastníky – až v letech 1544–1558 získal tvrz, poplužní dvůr i ves s mlýnem postupně pan Florián Gryspek z Gryspachu (1504–1588) a roku 1553 začal budovat zámek. Vybudoval zde velkou knihovnu a obrazárnu. V budování pokračoval jeho syn Blažej Gryspek z Gryspachu, který kolem roku 1613 dovršil stavbu zámku zhruba do konečné podoby. Po své smrti v roce 1620 však zanechal panství zadlužené, takže je roku 1623 koupila Polyxena z Lobkovic.  Celkem to bylo deset vsí, které ve třicetileté válce potom značně utrpěly zejména od Švédů, avšak ve druhé polovině 17. století byly dány hospodářsky do pořádku. V majetku Lobkoviců zůstala Nelahozeves jako fideikomisní (od roku 1677) až do rozpadu feudalismu v roce 1848, resp. jako samostatný velkostatek až do poloviny 20. století, tj. i po pozemkové reformě z doby první republiky.  Od roku 1845 zde byla ve výstavbě železniční trať z Prahy na sever, pravidelná doprava na ní začala fungovat na jaře 1851. Velký význam pro obec měla v minulých staletích řeka Vltava, která sloužila jako dopravní tepna. Vzhledem ke zvýšené poloze netrpěla Nelahozeves zpravidla vůbec povodněmi, ze kterých jako největší je nutno připomenout záplavy z let 1784, 1845 a 1890. Regulace řeky byla uskutečněna kolem přelomu 19. a 20. století, intenzivní lodní doprava se rozvinula až ve 20. století.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Nelahozeves "(přísl. Hleďsebe, 1007 obyvatel, poštovní úřad, telefonní úřad, telegrafní úřad, katol. kostel, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hydroelektrárna, 2 holiči, 3 hostince, klempíř, kolář, 3 kováři, výroba kovového zboží, krejčí, mechanik, 2 obuvníci, výroba okras na vánoční stromky, 3 obchody s lahvovým pivem, pokrývač, porodní asistentka, rolník, sadař, 6 obchodů se smíšeným zbožím, 3 švadleny, tesařský mistr, trafika, truhlář, obchod s uhlím, velkostatek Lobkowitz, 2 zahradnictví, 3 zámečníci.  Ve vsi Lešany "(407 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 hostince, kovář, půjčovna mlátiček, obuvník, pekař, 2 pískovny, 3 rolníci, 4 obchody se smíšeným zbožím, švadlena.  V obci Podhořany nad Vltavou "(241 obyvatel, Dětský domov, samostatná obec se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dřívím, 2 hostince, kovář, výroba mazadel Zinecker, 4 rolníci, 2 řezníci, sadař, obchod se smíšeným zbožím, stavitel, trafika, 2 obchody s uhlím.

Geologie.

Nelahozeves je tvořena plasticky modelovanou kotlinou, která se svažuje od západu k Vltavě z velvarské pláně (asi 270 m nad mořem). Geologicky tvoří katastr současné Nelahozevsi převážně masivy druhohorního křídového útvaru (cenoman, turon), zpod čtvrtohorních nánosů tu vystupují na povrch rozmanité pískovce a opuky, těžené a vyvážené odtud pro svou vynikající kvalitu už ve středověku. Starší prvohorní permokarbon se nalézá většinou v nevelké hloubce pod křídou, jak to v minulém století dokazovalo zejména dolování kamenného uhlí u železničních tunelů a v Lešanech.

Průmysl.

Na okraji obce se nachází centrální tankoviště ropy pro celou Českou republiku, které je postaveno ve vytěžené pískovně. Proudí sem ropa z ropovodů Družba a Ingolstadt. Celková kapacita nádrží činí 1 550 000 m3 ropy. Tankoviště se skládá ze 16 nádrží, šest z nich má kapacitu 125 000 m3. Jedná se o hlavní skladové zásoby ropy České republiky.  V obci se nachází velká výrobna PTZ Nelahozeves, tedy Povltavských tukových závodů, od roku 1993 patřících české pobočce nadnárodní společnosti Unilever. Továrna vznikala od třicátých let 20. století, vyráběly a vyrábí se zde pokrmové tuky – např. Hera, Perla atd. Od názvu obce je odvozena značka mýdla Nela, které se zde vyrábělo.  Továrna PTZ Nelahozeves byla uzavřena k 1. červnu 2010 společností Unilever. Výroba byla přesunuta do Polska a Rumunska o práci přišlo 650 lidí. Dne 1. srpna 2011 prodal Unilever továrnu výrobci navlhčených ubrousků společnosti WET Wipes International s.r.o. Ke konci roku 2012 odkoupil továrnu nový majitel společnost NESALUKA a průmyslový areál nese nové jméno INDUSTRIAL PARK NELAHOZEVES.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2012

Místní spolky.

V obci je několik spolků, které zde významnou měrou ovlivňují sportovní a kulturní činnost. Kromě fotbalových klubů TJ Viktoria PTZ a TJ Dynamo Nelahozeves, myslivců a ekologů z OSN (Občanské sdružení Nelahozeves) jsou zde již od roku 1909 hasiči, kteří se v obci velmi aktivně angažují zejména v kulturní, společenské, sportovní a výchovné oblasti.

Obec Nelahozeves (něm. "Mühlhausen an der Moldau") leží ve středních Čechách v okrese Mělník 22 km vzdušnou čarou na sever od Prahy. Je známá jako rodiště hudebního skladatele Antonína Dvořáka. Má obyvatel a cca 700 domů. Rozkládá se na levém břehu Vltavy, která zde dosahuje výšky 170 m. nad mořem. Kromě původní vsi obec sestává ještě ze sousedních Podhořan, dvou dílů Hleďsebi a Lešan. Celek zaujímá plochu 1432 hektarů. V minulých dobách k Nelahozevsi patřívaly Strachov a Lobeček na protější straně řeky.

Nelahozeves is a village on left bank of the Vltava river, 35 km north of Prague, Czech Republic. In 2015 its population was 1,900.


Mluvnické kategorie.

Mluvnické kategorie se v různých jazycích dají vyjádřit v různé míře. V některých jazycích mohou chybět úplně.

Pád.

Kategorie pádu vyjadřuje různé funkce jména ve větách (výpovědích), jako je např. podmět, předmět, určení původce, vlastníka, místa, směru apod. V analytických jazycích tyto funkce nahrazují pomocná slova jako předložky či záložky, příslovce apod., např. angl. "to Peter", čes. "Petrovi".  V syntetických jazycích tyto prostředky obvykle existují současně, určitá předložka/záložka se pojí jen s určitým pádem. Pojí-li se předložka s více pády, vyjadřuje se tím různý význam jako např. směr a místo. Viz české "na stůl" a "na stole".

Číslo.

Číslo je kategorie mající vztah k počtu. Nejčastěji vyjadřuje opozici jeden x více, tedy jednotné (singulár) a množné číslo (plurál). Toto rozlišení mají obvykle i jazyky s omezeným skloňováním, viz např. anglické "day – days" (den – dny), "man – men" (muž – muži).  Méně často tato kategorie vyjadřuje i jiný počet. Číslo dvojné (duál), např. ve slovinštině, vyjadřuje počet 2. Pozůstatky duálu ve skloňování najdeme i češtině ("dva, oba, ruce, nohy, oči, uši"). Melanéské jazyky znají i číslo trojné (triál) či čtverné (kvadrál). Neurčitý počet, málo (vs. mnoho), vyjadřuje paukál (např. v arabštině u některých podstatných jmen).

Rod.

Jmenný rod je kategorie, která různou měrou souvisí s povahou pojmenovaných skutečností a ovlivňuje skloňování. Může mít vztah k pohlaví (rod mužský – maskulinum, ženský – femininum, střední – neutrum), životnosti (životný – animatum, neživotný – inanimatum), rozlišovat osoby a neosoby aj.  Mluvnický rod však nemusí být v přímé souvislosti se skutečnou povahou věci. V češtině u živých bytostí obvykle odpovídá jejich pohlaví (např. "muž, žena"), neživé věci však mohou být rodu středního ("město"), mužského ("hrad") i ženského ("škola"). Mužský rod se dle přirozené povahy dále dělí na životný ("staří muži") a neživotný ("staré hrady").  V románských jazycích obvykle neexistuje rod střední, v některých germánských jazycích (např. švédštině a dánštině) mužský a ženský rod splynuly do rodu společného.  Obdobou rodu ve svahilštině jsou jmenné kategorie, kterých je celkem 22 a závisejí na povaze pojmenovávané skutečnosti (lidé, zvířata, věci, stromy, abstraktní pojmenování aj.).  O kategorii rodu hovoříme, pokud ovlivňuje přiřazení jména ke vzoru skloňování, případně se projeví v mluvnické shodě adjektivního přívlastku s podstatným jménem. Aglutinační jazyky (maďarština, finština) kategorii rodu většinou neznají. Angličtina rod mluvnicky také nerozlišuje, projeví se pouze u osobních a přivlastňovacích zájmen 3. osoby singuláru ("he" – on, "she" – ona, "it" – ono), která zastupují podstatná jména podle jejich přirozeného rodu

Příklad skloňování.

Následující příklad uvádí skloňování spojení přídavného a podstatného jména v různých rodech v češtině.

Skloňování (deklinace) je jmenná flexe, tedy ohýbání slovních druhů, jako jsou podstatná jména, přídavná jména, zájmena, číslovky, členy apod. Je obdobou časování sloves.

In linguistics, declension is the changing of the form of a word, generally to express its syntactic function in the sentence, by way of some inflection. The inflectional change of verbs is called conjugation.


Přírodní podmínky.

Harare, největší město Republiky Zimbabwe, leží na náhorní plošině nacházející se v severovýchodní části země v provincii Mashonaland Central. Průměrná nadmořská výška města je 1483 m n. m., nejnižší bod leží v nadmořské výšce 1430 m (hladina jezera Chivero), nejvyšší bod se nachází ve výšce 1617 m n. m. Průměrná teplota se v lednu pohybuje okolo 21 °C, v červenci okolo 14 °C. V lednu průměrně spadne 140 mm srážek, v červenci téměř vůbec neprší.

Historie města.

Město bylo založeno jako "Salisbury" v roce 1890 Britskou jihoafrickou společností. V roce 1897 zde došlo k založení městské samosprávy, v roce 1899 započal rozvoj města, když se otevřela železnice spojující město s Beirou v Mosambiku. Práva města Salisbury získalo až v roce 1935. Během druhé světové války zde začala industrializace, kvůli které se do města přistěhovalo mnoho nových obyvatel. Město mělo status hlavního města kolonie Rhodésie, v letech 1953–1963 hlavního města Federace Rhodesie a Ňaska. 11. listopadu 1965 se město stalo hlavním městem nově vzniklé Rhodesie, později Republiky Rhodesie. 18. dubna 1980 byla země přejmenována na Zimbabwe, hlavní město se přejmenovalo o dva roky později na dnešní Harare.

Dnešní město.

Harare je moderní město, na africké poměry velmi čisté. Hlavní třídou je "Samora Machel avenue". Ve městě stojí katedrály římsko-katolické a anglikánské církve, muzeum, Knihovna královny Viktorie, Zimbabwská národní galerie a Národní archiv. V metropoli nechybí ani výškové budovy a ulice, které lemují aleje stromů.

Název města.

Město jeho zakladatelé původně pojmenovali Salisbury, aby poctili anglického markýze Roberta Gascoyne-Cecil, markýze ze Salisbury (1830–1903), ministerského předsedu a ministra zahraničních věcí. V roce 1982 došlo k přejmenování na Harare, což byl původní název satelitního města Chitungwiza. Původ slova Harare se odvozuje od jména náčelníka Neharaweho.

Harare je hlavním městem Zimbabwe. Město zaujímá rozlohu 559 km. V roce 2009 zde žilo 1 600 000 obyvatel, v aglomeraci 2 800 000.

Harare (; officially Salisbury until 1982) is the capital and most populous city of Zimbabwe. The city proper has an area of 960.6 km (371 mi) and an estimated population of 1,606,000 in 2009, with 2,800,000 in its metropolitan area in 2006. Situated in north-eastern Zimbabwe in the country's Mashonaland region, Harare is a metropolitan province, which also incorporates the municipalities of Chitungwiza and Epworth. The city sits on a plateau at an elevation of above sea level and its climate falls into the subtropical highland category.


Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa

Historie.

První úsek, tehdy ještě koňské tramvaje, byl zprovozněn roku 1866. Ve městě však existovala veřejná doprava koňmi taženými omnibusy již od roku 1822. Do šestnácti let byl systém vystřídán moderní elektrickou trakcí. Protože Varšava byla až do roku 1918 součástí Ruska, byl tramvajový systém nejprve širokorozchodný (rozchod kolejí 1525 mm).  Po varšavském povstání a osvobození byl roku 1946 zrušen a nahrazen sítí s normálním rozchodem 1435 mm. Nové trati však vedly již po širokých bulvárech, spojovaly nově vybudovaná sídliště v sovětském stylu. Obnovená metropole však potřebovala rychlejší způsob dopravy. Po zamítnutí plánu na výstavbu metra na přelomu 40. a 50. let se objevila koncepce podpovrchové tramvaje. Ta však byla také opuštěna a ve světle rychlého rozvoje silniční dopravy o několik let později bylo rozhodnuto celou síť postupně zrušit a nahradit autobusy. To se začalo postupně plnit v 60. a 70. letech, ropné krize a klesající ekonomická výkonnost Polské lidové republiky však protahovaly výstavbu metra v metropoli; celostátní plán na vybudování dvanácti sítí podzemní dráhy, které by nahradily tramvajové provozy v celé zemi se tak náhle ukázal jako nerealizovatelný. V 90. letech se začaly budovat nové trati, otevírané zhruba v pětiletých intervalech a rušení tratí tak již patří minulosti.  Na začátku roku 2006, 22. února, prezident dopravní společnosti, provozující tramvajovou sít, podepsal kontrakt na dodávku 15 nízkopodlažních tramvají, určených pro hlavní město. Jejich výrobcem bude společnost PESA Bydgoszcz SA. Jedná se o pětičlánkové, nízkopodlažní vozidla o délce 31,8 m se schopností přepravit až 211 cestujících. Kontrakt financuje EU, první tramvaje tohoto typu se mají ve městě objevit v květnu roku 2007.

Vozový park.

Ve Varšavě jsou v provozu následující typy tramvají: Celkem vlastní varšavský dopravní podnik přes 700 tramvají.

Béla Bartók, celým jménem Béla Viktor János Bartók, (25. března 1881 Nagyszentmiklós/Velký sv. Mikuláš v tehdejším Rakousku-Uhersku / dnešní Sânnicolau Mare v Rumunsku – 26. září 1945 New York, USA) byl světově proslulý maďarský hudební skladatel 20. století. Světový význam získal nejen jako skladatel, ale zároveň jako výborný klavírista a uznávaný hudební vědec. Od roku 1940 žil v exilu, v USA. Společně s Leošem Janáčkem a Zoltánem Kodályem patří ke skladatelům, jejichž výrazným zdrojem inspirace byla lidová hudba.

Béla Viktor János Bartók (;, ; 25 March 1881 – 26 September 1945) was a Hungarian composer, pianist, and ethnomusicologist. He is considered one of the most important composers of the 20th century; he and Franz Liszt are regarded as Hungary's greatest composers. Through his collection and analytical study of folk music, he was one of the founders of comparative musicology, which later became ethnomusicology.


Historie.

Elastomania byla vydána 3. února 2000 jako odraz požadavků komunity, která se kolem hry vytvořila od vydání předchůdce hry Elasto Mania (Elma) zvané Action Supercross (Across).  Verze 1.0 obsahuje řadu programátorských chyb. Verze 1.1 byla vydána téhož roku v září. Po týdnu verze 1.11/11a.  V červnu 2000 se na internetu objevil program "Nitro Patch". Publikoval ho švédský programátor Panzer. V programu jde měnit fyzikální aspekty hry jako rychlost, zrychlení motocyklu, sílu gravitace a další. Po dojetí levelu však přičítá k výslednému času 10 minut. Později vyšlo najevo, že Panzer byl pouze alias autora hry. Začátkem roku 2001 autor hry Balázs Rózsa plánoval vydání Elasto Mánie 2. Měla odrážet požadavky komunity z IRCnetu nebo fóra mopolauta. Požadováno bylo zachování fyzikálního modelu motorky, ale prosilo se lepší zabezpečení hry proti zneužití, lepší statistika (počet odjetých hodin na levelech apod.), možnost hraní multiplayeru online a další.  Pan Rozsa od záměru vydání hry postupně upustil. Na jaře 2001 předal správu světových rekordů panu Pekku Tahkolovi (Pexi) z Finska, který v dobách acrossu vedl nejnavštěvovanější web týkající se této hry. Pan Tahkola světové rekordy spravuje dodnes, ale o stránky moposite.com kde jsou rekordy uvedeny se stará společně s panem Lassi Heikkinenem (Abula). V témže roce vydal balíček externích levelů nazvaného "Official level pack" (OLP), kterým dal nepřímo najevo, že od záměru vydat Elastomanii 2 skutečně upouští.  Od roku 2002 se řada hráčů, programátorů (hackerů) angažovala ve vytváření nových verzí hry. Hra Elasto Mania tak získala neoficiální status.

Action Supercross.

Hra byla vydána v únoru 1997. Původní verze 1.0/1.1 obsahují 24 levelů. Termín level namísto mapy se začal užívat na základě přípony souborů *.lev do kterých se nově vytvořené levely ukládaly. Nemá nic společného s úrovní.  V březnu 1998 byla vydána verze 1.2. Až tato verze se dá považovat za počátek kultu. Obsahuje 42 levelů zvaných internaly, které byly použity s mírnou modifikací i pro hru Elastomania. Verze 1.3 byla vydána v lednu 1999 a krom známých bugů poprvé odrážela požadavky komunity scházející se na síti IRCnet.  Hra Action Supercross je naprogramována pro operační systém DOS. Na současných operačních systémech NT je obtížně hratelná. Nepomáhá ani emulátor DOSBox. Hra laguje nebo při doteku cíle zamrzá. Přesto je hra hratelná i na dnešních strojích. Návod jak Action Supercross spustit je například zde (anglicky).

Elasto Mania (neoficiální).

Prvním hráčem, který se angažoval v upgradování elmy byl francouzský jezdec a programátor Hibernatus. Jeho prvním počinem byl patch 1.1hb, který vydal ke konci roku 2002 a změnil tím systém ježdění. Jeho hlavní přínos spočíval ve vytvoření speciálního šestého tlačítka, které simulovalo simultánní stlačení levé a pravé šipky. Pokud se stlačí současně levá a pravá šipka dojde k efektu známému již ve hře across. Motorka dostane rychlou, okamžitou rotaci po směru hodinových ručiček. Tento bugvolt označovaný jako "supervolt" bylo v řadě situací složité použít kvůli onomu současnému stlačení levé a pravé šipky. S verzi 1.1hb se supervoltu začalo říkat "alovolt", protože jeho použití je již triviální pomocí nového šestého tlačítka.  V roce 2006 Hibernatus vydal ugrade 1.2, ve kterém se už dá měnit rozlišení obrazovky, zoom, sledovat současně několik zaznamenaných jízd najednou apod. Všechny tyto vychytávky jsou neoficiální z důvodu toho, že pan Rozsa neposkytl zdrojový kód hry k dispozici druhé osobě.  Koncem roku 2006 přišel slovenský jezdec a programátor Lubor Ladický (milagros) s realizací patche díky němuž by se dala elma hrát online na serverech. Projekt zprvu nazvaný Belma (Battle Elasto Mania) začal pomalu spatřovat světlo světa a je v dnešní době jediným oficiálním místem kde se dají zajíždět platné světové rekordy. Důvodem tohoto kroku bylo stále důmyslnější používání nedovolených/ilegálních pomůcek k zajíždění lepších časů (cheaty). Dnes se projekt nazývá Elma Online (EOL) a je považován za verzi 1.3.  EOL (1.3) má řadu výhod. Krom toho, že se dá jezdit s dalšími hráči například multiplayer, upgrade vychytal další nedostatky hry jako uložení a spuštění dlouhých záznamů jízd (replayů).  V červenci 2016 publikoval na fóru mopolauta finský programátor smibu projekt nazvaný "Elma 2", kterým přesunul hraní Elastomie na webové prohlížeče (skript je optimalizovaný na prohlížeč Firefox). Hraní elastomanie na webovém prohlížečí přináží některé nové funkce, např. hra zaznamenává průběžný čas při sklizení jablka, zobrazuje aktuální a maximální dosaženou rychlost v neznámých jednotkách a další funkce.

Elma vs. Across.

Obě hry se neliší v zaměření a v principu. Pokud pomineme hlavní rozdíl, že across je hra dosová a elma je hra windowsová tak hlavním rozdílem a důvod názvu Elastomania je větší míra elastičnosti motorky. Motorka v Acrossu je tvrdá, je obtížnější provádět tzv. bouncy. Bounce (baunc) je termín, který se používá v elmě jako označení pro bug, který se akceptuje jako součást jízdy. Posouzení kdy se jedná o bug a kdy o bounce je čistě subjektivní a je na člověku, který rekordy spravuje. Nejspornější světový rekord byl zajetý v levelu 47. Enigma kde se řada hráčů shodovala na tom, že nejlepší čas, který byl v držení 13 let (2004-2017) byl zajet bugem a ne bouncem.  Elma obsahuje 42 levelů z acrossu plus 12 nových levelů. Levely z acrossu nejsou identické. Mají pozměněné polygony přizpůsobené k jinému fyzikálnímu modelu motorky v elmě. Elma je ochuzena o pohybující se jablka a killery, se kterýma se bylo možnost setkat v acrossu v levelech Hi-Flyer nebo Expert System. Naproti tomu elma obsahuje jablka, které mění směr gravitace.

Princip hry.

Elastomania má jednoduchou filosofii. Úkolem je pomocí bodu symbolizovaného motorkou (motorkářem) sesbírat všechny terče symbolizované jablky a následně se dotknout cíle symbolizovaného květinou. To celé za jistý časový úsek. Samozřejmě v tom brání řada nástrah jako ozubená kola (killery) nebo smrt ve hře, která nastane po doteku helmy se zemí (polygonem). Způsob jakým tyto úkony provádíte je vysoce sofistikovaný a návykový. Hlavní plus je třeba hledat v ovládání hry, ke kterému vám stačí 5 tlačítek klávesnice (s verzí 1.1hb šest), ale k jeho základnímu zvládnutí je třeba odehrát několik hodin. S odehranými hodinami se umění jízdy (skill) stále zvyšuje, zdokonaluje (i několik měsíců, let) a člověk je nejen schopen dojet komplikované levely, ale soustředí se i na zlepšování dojetého času. Dalším pozitivem je nadčasový fyzikální model chování motorky. V neposlední řadě hra nutí člověka přemýšlet jakou zvolit nejrychlejší cestu k cíli. Řada jezdců si tímto získala velkou popularitu. Za zmínku stojí český jezdec Jaroslav Kouba (IRK), který jako první našel v levelu 54. Apple Harvest způsob jak sesbírat všechny jablka cestou dolů aniž by se musel vracet nahoru.  Symboly použité ve hře jako jablko, květina byly čistě náhodné. Panu Rozsovi proto krajané vyčítají (s humorem) proč místo jablka nepoužil papriku jakožto národní zeleninu Maďarska.

Ovládání hry.

První čeho si člověk všimne, je rotace směru jízdy doleva/doprava. V základním nastavení pomocí mezerníku. Dále jsou zde tlačítka šipek. Šipka nahoru symbolizuje plyn. Čím víc přidáte plyn po startu tím více se motorka zvedá až se nakonec převrátí. Úhel sklonu zvednutí/snížení se koriguje pomoci šipek doprava/doleva podle toho jestli jedete doprava nebo doleva. Poslední šipka symbolizuje brzdu. Ke koordinaci všech těchto tlačítek potřebuje jistou dobu praxe, která se dá nabrat pouze a jedině hraním/ježděním.

Editor levelů.

Součástí hry je editor, ve kterém se dají vytvářet levely (externaly). Editor ve hře není příliš kvalitní. Na jednoduché levely stačí, ale tvorba složitějších, graficky pohledných levelů chce notnou dávku sebeodříkání.  Snahou řady lidí bylo vytvořit programy, které by tvorbu levelů ulehčovaly. Prvním byl český jezdec a programátor Radim Řehůřek (rad), který v roce 2002 publikoval program "rad's levmaker". Program konvertoval jednoduché obrázky nakreslené například v paintshopu nebo photoshopu do souboru *.lev. V externích levelech se tak začaly objevovat skoro ideální, symetrické polygonové objekty.  V současnosti je k dispozici velmi kvalitní editor "Advanced Level Editor" vytvořený ruským programátorem Nikolajem Žerebcovem (Nicolas), který se dá používat i bez samotné elmy.

Hraní hry.

Jde primárně o off-line single player hru. Jezdci, kteří hrají elmu se dělí na tři kategorie:

Internalista.

Internalista je jezdec, kterého hlavní motivací je překonávání světových rekordů na 54 levelech tvořících elmu. Největší popularitu mají jezdci, kteří jezdí levely na total time. Total time je součet všech času interních levelů. Jsou zde i jezdci, kteří jezdí jeden, dva, tři levely a další je nezajímají. Internalisti se vyznačují jednou vlastností. Není otázka jak dlouho, ale hrají jeden level dokud světový rekord nepřekonají. Pro tento způsob hraní se v elmě zavedl termín "höyla" (česky hojlit, hojlovat) kdy dotyčný jezdec tráví několik hodin denně, několik dní v týdnu a dokonce i měsíců hraním jednoho levelu než dotyčný čas nepřekoná.

Externalista.

Externalista je jezdec, který jezdí mapy vytvořené někým jiným nebo mapy, které si vytvořil sám. Od internalistů se liší především tím, že je schopen za krátký časový úsek zajet co nejrychlejší čas aniž by znal jaký čas potřebuje jet. Externalista tedy netuší jaký čas musí jet aby vyhrál na rozdíl od internalisty, který čas zná. Externí mapy se používají nebo v pohárech nebo battlech. Pohár je soutěž kdy se publikuje level, který se hraje třeba týden a následně se musí poslat čas a zaznamenaná jízda. Vítězí ten kdo dosáhne nejrychlejšího času. Battle je zkrácený pohár kdy se publikuje neznámý level a do 10-20minut hraní vyhrává ten kdo zajel nejrychlejší čas.

Designér levelů.

Jde především o zkušené jezdce, kteří již nemají ambice trávit hodiny hraním jednoho levelu. Naproti tomu tráví hodiny tvorbou levelů. Mají pro to cit a dokáží vytvořit zajímavé podmínky hratelnosti pro další jezdce.

Popularita.

Popularita hry byla dána od dob Action Supercross. V řadě evropských zemí byla shareware verze 1.0 publikovaná v rámci příloh počítačových časopisů (nejen herních) již v roce 1997. První náznak soupeření mezi sebou přišel s rozmachem internetu. Sám Balazs Rozsa měl již v roce 1997 tabulku světových rekordů na svých stránkách. Nejsnazší přístup k internetu měli v těch časech skandinávci (Finové, Švédové), kteří na přelomu 1997/98 začali spolupracovat v týmech. První tým se nazýval Team98 a tvořili ho převážně Finové. Výhodou týmů bylo heslo víc hlav víc vymyslí. Vymýšleli vlastní styly jak levely dojet v co nejrychlejším čase a repleye si vyměňovali pouze mezi sebou. Během roku 1998 začala vznikat úzká komunita lidí na IRC serveru IRCnet, kanálu #across, která se do dvou let rozrostla a s příchodem elastománie zaznamenala velký rozmach. K Finům a Švédům se postupně přidali nejprve Norové potom Češi, Maďaři, Dánové, Poláci, Slováci a ke konci Rusové. Zbylé národy měli zastoupení po jednom dvou lidech. Pravdou je, ale to že u sebe doma, v práci nebo kdekoliv jinde hru hrálo daleko více lidí jen neměli potřebu své časy publikovat nebo jinak soupeřit s ostatními vyjma kamaráda nebo kolegy z práce.

Zneužití.

Elastomanie je velmi snadno zneužitelná proti cheatům. Pokud pomineme tzv. PCtunning kdy řada lidí na základě své grafické karty a FPS je schopná do značné míry ovládat bugy (bouncy) jimiž je hra prosetá skrz na skrz, tak prvotní motivací bylo přepsat/vylepšit dojetý čas prostou editací souboru kde se čas ukládá. Soubor kde se časy ukládají nese název state.dat a je zabezpečený jistým kódem jehož prolomení je pro zkušeného programátora (hackera) hračkou. První programy na cheatování se nazývaly "stateeditors". Zajeté časy se proto musely dokládat zaznamenanými jízdami (replayi) a to byl kámen úrazu.  Replay je soubor s koncovkou *.rec. Tento soubor není ničím zabezpečený. V hexaditoru se s ním dají dělat různé techtle mechtle. Stačí si zaznamenanou jízdu představit jako video, které se dá editovat. Hackeři jako milagros nebo Hibernatus často publikovali svá díla (replaye), která jsou nerozeznatelná od pravých a jsou o sekundu dvě rychlejší než platný světový rekord. Tito dva lidé naštěstí úzce spolupracovali se správci serveru moposite a angažovali se naopak proti zneužívaní tím, že vytvářeli prográmky na detekci cheatů. Jeden ze správců serveru Abula, ale kdysi suše prohlásil větu "kdyby milagros chtěl a publikoval všechny své prográmky tak je konec světových rekordů".  Problém zneužití se oddálil v roce 2011 zavedením pravidla oficiálního praní pouze s EOL. Rekordy zajeté offline se nebudou akceptovat. Tehdy už byly jisté indicie, že pomůcky jako cheatengine nebo save&load tvoří výbavu řady jezdců, hráčů elmy. Dokonce existuje tabulka světových rekordů s použitím save&load.

Moposite.

Moposite je název oficiálního serveru hry. Zakladatelem je Lassi Heikkinen (Abula). Je to místo setkávání hráčů a fanoušků hry. K dispozici je tabulka světových rekordů, statistiky rekordů hluboko do historie a fórum mopolauta, kde se dají zjistit aktuální informace o hře.  Světové rekordy na moposite spravuje pan Takhola jemuž toto privilegium svěřil autor hry v roce 2001. Na správce je kladen důraz na důvěryhodnost. Důvěryhodností správce je především udržet tajemství zaznamenané jízdy, kterou mu autor nového nejlepšího času zaslal. Toto know-how se řada jezdců snažila udržet v tajnosti aby o rekord nepřišla.  Důvěra a snaha udržet hru stále při životě je to proč se lidé na moposite rádi vrací. Kritiku snese pouze nepatrné nadržovaní krajanům. Při světovém poháru se vybíraly externí levely převážně od Finů. Finovi byl uznán světový rekord zajetý bugem. Při velkém cheatovém skandálu v roce 2003 se zpátky do statistik dopsali jedině Finové. Toto chování je však zcela normální. Jako příklad se dá uvést výběr map OLP, kam se zvolily externí levely především od Maďarských a nefinských jezdců.

Elasto Mania (též Elastomania, Elma) je dvojrozměrná závodní, kultovní počítačová hra, vytvořená nezávislým maďarským programátorem Balázsem Rózsou v roce 2000. Grafiku hry má na svědomí Mate Magyar (MUe).

Elasto Mania is a platform motorbike video game released in 2000. It explores the notion of elastic motorcycles. The goal of each level is to touch the flower. Some require the player to collect apples spread throughout it before doing so. There is online competition in trying to finish the levels as fast as possible and setting new world records. Time improvements have often shown to rely on finding new ways to solve the levels. Betterment also relies on polishing known styles.


Život.

Tardini se narodil v Římě v roce 1888 a 20. září 1912 byl vysvěcen na kněze. V roce 1920 se stal jedním z nižších úředníků římské kurie, 16. prosince 1937 pak sekretářem Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Během druhé světové války tento post hodně souvisel se zahraniční politikou a diplomacií Vatikánu, a byť byl Tardini někdy spíše vykonavatelem a zprostředkovatelem vůle papeže Pia XII. a státního sekretáře kardinála Maglioneho, měl na její tvorbě významný podíl. Z titulu své funkce vedl celou řadu jednání s velvyslanci a vyslanci cizích států a jeho podrobné deníky a poznámky jsou považovány za velmi cenný zdroj informací o politice a záměrech Vatikánu v tomto období.  V roce 1952 jej Pius XII. jmenoval státním podsekretářem pro mimořádné církevní záležitosti, v této pozici úzce spolupracoval se „státním (pod)sekretářem“ Giovannim Batistou Montinim, pozdějším papežem Pavlem VI. (státní podsekretář Montini fakticky vykonával většinu činností příslušících státnímu sekretáři, ale formálně jím jmenován nikdy nebyl a ani nebyl v této době kardinálem. Některé význačné rozhodování spadající obvykle do gesce státního sekretáře navíc vykonával osobně Pius XII., což byl patrně hlavní důvod, proč po smrti Maglioneho nikoho na jeho místo nejmenoval). Od konce roku 1954, kdy byl Montini jmenován arcibiskupem milánským, Tardini de facto vykonával funkci státního sekretáře sám, ovšem formálně se jím stal až 14. prosince 1958, kdy jej jmenoval Jan XXIII. O den později pak byl jmenován kardinálem a 27. prosince titulárním arcibiskupem laodicejským. V době těchto jmenování však již trpěl vážnými zdravotními problémy, pro chatrné zdraví koneckonců údajně odmítl jmenování kardinálem již v roce 1953 (tehdy ovšem ještě papež Pius XII. dodržoval zvyk, že kardinálů nesmí být více než 70, a Tardini nechtěl v jejich sboru zabírat místo). Jelikož Jan XXIII. omezení počtu kardinálů zrušil a na jeho jmenování trval, Tardinimu nezbylo, než je přijmout. Jeho zdraví se rychle zhoršovalo, mimo jiné se negativně projevilo zvýšené pracovní vypětí spojené s přípravou Druhého vatikánského koncilu. Kardinál Tardini zemřel 30. července 1961.

Domenico kardinál Tardini (29. února 1888, Řím – 30. července 1961, Řím) byl vlivný člen římské kurie a kardinál státní sekretář Vatikánu (1958-1961).

Domenico Tardini (29 February 1888 – 30 July 1961) was a longtime aide to Pope Pius XII in the Secretariat of State. Pope John XXIII named him Cardinal Secretary of State and, in this position the most prominent member of the Roman Curia in Vatican City.


Život a působení.

Narodil se jako první syn Marie Terezy Toskánské a Karla Alberta Sardinského, mládí strávil ve Florencii a roku 1842 se oženil se svou sestřenicí Adelheid Rakouskou. Bojoval v armádě svého otce a účastnil se i Bitvy u Custozy roku 1848. Když jeho otec po porážce v Bitvě u Novary roku 1849 abdikoval, nastoupil po něm a brzy sjednal poměrně příznivé příměří s rakouským velitelem maršálkem Radeckým. Když je sardinský parlament odmítl ratifikovat, vypsal nové volby a roku 1852 jmenoval premiérem vynikajícího politika hraběte Cavoura. Postavil se do čela hnutí za sjednocení Itálie (Risorgimento) a stal se jeho symbolem.  V roce 1854 se připojil k Británii a Francii v Krymské válce a roku 1858 na schůzce s císařem Napoleonem III. uzavřel tajnou dohodu, že za pomoc Francie proti Rakousku jí odstoupí Nice a Savojsko. Italsko-francouzské tažení proti Rakousku 1859 začalo úspěšně, ale z obav před mobilizací Pruska Napoleon uzavřel tajnou dohodu s mladým císařem Františkem Josefem I., že Piemonťané dostanou pouze Lombardsko, kdežto Benátsko zůstane Rakousku. To bylo pro Italy velké zklamání, protože o dohodě nic nevěděli. Turínskou smlouvou roku 1860 Francie skutečně získala Nice a Savojsko, kdežto Viktor Emanuel II. vytáhl proti církevnímu státu a jeho vojsko zatlačil až k Římu, načež byl papežem exkomunikován.  Giuseppe Garibaldi mezitím dobyl Sicílii a Neapol a po plebiscitech se k němu připojily i další severoitalské provincie. Král se v říjnu 1860 slavnostně setkal s Garibaldim, který mu vzdal svůj hold, a 17. března 1861 nově zvolený parlament provolal Viktora Emanuela italským králem. Roku 1866 se král spojil s Pruskem proti Rakousku a i když vojensky neuspěl, získal na Bismarckův nátlak od Rakouska Benátsko. Garibaldi se dvakrát pokusil dobýt Řím, ale vstoupil do něho až když Francie po porážce roku 1870 musela odtud stáhnout svou posádku. 2. července 1871 král přemístil svoji rezidenci a usadil se v Kvirinálském paláci, kde dodnes sídlí italský president.  Zbytek jeho panování byl poměrně klidný a zemřel roku 1878, když předtím ještě odmítl papežského vyslance, který s ním chtěl jednat o zrušení exkomunikace. Byl slavnostně pohřben v římském Pantheonu, kde u jeho hrobu dodnes stojí hlídka veteránů. Roku 1895 bylo rozhodnuto postavit mu velký památník jako "oltář Vlasti" ("Altare della Patria") ve středu města na severním úbočí Kapitolu. Památník byl slavnostně otevřen k 50. výročí sjednocení v roce 1911 a dokončen roku 1925.

Potomci.

Děti z prvního manželství, uzavřeného 12. dubna 1842 ve Stupinigi, s rakouskou arcivévodkyní Adlétou Rakouskou (1822–1855):  Děti s druhou manželkou Rosou Terezou Vercellanovou, s níž uzavřel morganatické manželství 7. listopadu 1869 v Římě:

Viktor Emanuel II., ital. Vittorio Emanuele II Carignano nebo Vittorio Emanuele di Savoia, (14. března 1820, Turín – 9. ledna 1878, Řím) byl v letech 1849 až 1861 král Sardinie a od roku 1861 první král sjednocené Itálie s čestným titulem "Otec vlasti". Pocházel ze savojské dynastie.

Victor Emmanuel II (; full name: "Vittorio Emanuele Maria Alberto Eugenio Ferdinando Tommaso di Savoia"; 14 March 1820 – 9 January 1878) was King of Sardinia from 1849 until 17 March 1861, when he assumed the title of King of Italy and became the first king of a united Italy since the 6th century, a title he held until his death in 1878. Borrowing from the old Latin title "Pater Patriae" of the Roman emperors, the Italians gave him the epithet of "Father of the Fatherland" ().


Vznik a vývoj.

V polovině 50. let 20. století bylo jasné, že tanky T-55 bude třeba nahradit modernější konstrukcí. Tuto potřebu urychlily snahy Francie a NSR v produkci vlastní tankové konstrukce, která později vyústila do tanku Leopard 1. Ve stejné době se objevilo nebezpečí v důsledku příchodu západních tanků M60 Patton a Centurion. Především nový 105mm kanón tanku Centurion vzbuzoval v sovětských ozbrojených složkách velké obavy.  Modernizací T-55 byl pověřen OKB-520 v Nižním Tagilu, který připravil nový prototyp tanku označeného jako Objekt 165 se 100mm (později označovaný jako T-62A) a Objekt 166 se 115mm kanónem. Stroj měl hmotnost 37,5 t a čtyřčlennou posádku (řidič, velitel, střelec, nabíječ). Od T-55 se lišil prodlouženým trupem a větší věží, do které se vešel nový 115mm kanón U-STS s hladkým vývrtem a stabilizací. Byl to první sériově vyráběný tank s kanónem s hladkým vývrtem a také první sovětský tank vyzbrojený hladce vrtaným kanónem. Mezi lety 1961 a 1975 vyrobili v Uralvagonzavodu ne méně než 20 000 ks tanků T-62.  Později byl nahrazen výrazně modernější konstrukcí T-64.

Nasazení.

Celkově se tank neosvědčil, byl těžko ovladatelný a málo odolný, představoval jen nepatrné zlepšení oproti svým předchůdcům. Většina států Varšavské smlouvy si tedy ponechala stroje T-54/55, i kvůli vysoké ceně T-62. V sovětské armádě tank sloužil od roku 1961 a během války v Afghánistánu představoval hlavní tank sovětských jednotek. Během Irácko-íránské války si irácké T-62 vedly poměrně dobře. Spolu s T-54/55 se na počátku r. 1981 zúčastnily největší tankové bitvy této války, kdy (podle iráckých zdrojů) vyřadily 200 nepřátelských Chieftainů a Pattonů při ztrátě 50 vlastních strojů. Zbylé íránské tanky se stáhly.  Během Jomkipurské války představovaly egyptské a syrské T-62 zdatného soupeře izraelským tankům Patton a Centurion vyzbrojeným 105mm kanóny. T-62 lépe skórovaly v nočním boji. Sýrie přišla o stovky těchto tanků, které Izrael zařadil do své výzbroje pod označením Tiran-3. Později bylo okolo 120 z nich modernizováno a přeznačeno na Tiran-6.  Izrael několik ukořistěných T-62 poslal americké armádě a západoněmeckému Bundeswehru. Ty byly otestovány, což pomohlo při vývoji účinnější protitankové munice a 120mm kanónu tanku Leopard 2.

Varianty.

T-62 model 1961 (Objekt 166).

Základní verze tanku vyvinutá v roce 1961 a ve výrobě od roku 1962 vyvinutá z tanku T-55. Oproti svému předchůdci byl tank vyzbrojen kanónem s hladkým vývrtem hlavně ráže 115 mm U-5TS. T-62 je prvním tankem na světě, který disponuje dělem s hladkým vývrtem hlavně. Věž měla větší průměr, kanón automaticky vyhazoval nábojnice pomocí dvířek, která se nacházela na zadní straně věže. Korba byla o 386 mm delší a 27 mm vyšší než u T-55.

T-62A (objekt 165).

Tank T-62 vyzbrojený 100 mm kanónem D-54TS, vyvíjen současně s T-62 a do výzbroje zařazen v roce 1961. Pouze malá série, celkem bylo vyrobeno 25 kusů této varianty.

T-62 model 1967 (Objekt 166).

Upravená verze T-62, sériově vyráběná od roku 1967, z krytu motorového prostoru odstraněny poklopy pro přístup k motoru.

T-62 model 1972 (Objekt 166).

Upravená verze T-62 vyráběna od roku 1972, poklop nabíječe vybaven držákem pro umístění protiletadlového kulometu DŠKM 38/46. Od roku 1975 jsou tanky vybavovány i laserovým dálkoměrem KTD-1 / KTD-2.

T-62K.

Velitelský tank vyráběný od roku 1964 do 1973. Doplněna radiostanice R-112 s anténami, tanková navigační aparatura TNA-2 a elektrocentrála AB-1-P / 230. Počet munice byl snížen na 36 nábojů, kvůli uvolnění prostoru pro komunikační vybavení.

T-62M (Objekt 166M).

Modernizace vyráběná od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Stejně je zlepšená i protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62MK.

Modernizovaný velitelský tank na úroveň T-62M. Modernizace probíhaly v rámci GO v opravárenských podnicích Sovětské armády.

T-62M-1 (Objekt 166M-1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protimínovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTRS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1 (objekt 166M1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-1 (objekt 166M1-1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Tank není vybaven systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna na rozdíl od verze T-62M1. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-2 (objekt 166M1-2).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-2-1.

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62D (Objekt 166D).

Instalace prvků aktivní obrany Drozd (ERA) na tank T-62, motor V-55U. Pancíř zesílený stejně jako u verze T-62M.

T-62D-1 (Objekt 166D-1).

Instalace prvků aktivní obrany Drozd (ERA) na tank T-62, motor V-46-5M.

T-62MB (Objekt 166MB).

Modernizace tanku T-62M instalací přídavného dynamického pancíře místo doplňkového pancíře na čelo věže a korby od roku 1985. Část tanků má přídavný pancíř i na bočních stranách korby.

T-62MB-1.

Modernizace tanku T-62M-1 instalací přídavného dynamického pancíře na čelo věže a korby místo doplňkového krunýře. Část tanků má přídavný pancíř i na bočních stranách korby.

IT-1.

Raketový stíhač tanků vyráběný v letech 1968-1970, tento projekt sice byl zařazený do výzbroje Sovětské armády, ale byl velice neúspěšný. Projevila se jeho nepraktičnost. Ta spočívala především ve specializaci relativně těžkého vozidla na boj pouze s tanky nepřítele, k ničemu jinému se tedy nedalo použít. Proto raději byla dána přednost protitankovým střelám vypouštěným z kanonů klasických tanků. Mezi slabší stránky IT-1 patřila i rozměrnost a hmotnost zbraňového systému, a to nejen samotných raket a potažmo automatického zásobníku raket, ale také naváděcí aparatury, která měla nemalou hmotnost 520 kg. IT-1 ve výzbroji dlouho nevydržely, snad do roku 1973, většina z nich následně byla přestavěna na vyprošťovací vozidla.

T-62 nebo Objekt 166 (rus. Объект 166) byl sovětský hlavní bojový tank používaný v 60. a 70. letech 20. století. Do konce 70. let představoval spolu s T-54/55 základní výzbroj sovětských tankových vojsk. Vznikl modernizací konstrukce T-55 instalací mj. 115mm kanónu. Vozidlo nepředstavovalo velký pokrok v konstrukci sovětských tanků a bylo zanedlouho nahrazeno tanky T-64 a T-72.

The T-62 is a Soviet main battle tank that was first introduced in 1961. As a further development of the T-55 series, the T-62 retained many similar design elements of its predecessor including low profile and thick turret armour. In contrast with previous tanks, which were armed with rifled tank guns, the T-62 was the first tank armed with a smoothbore tank gun that could fire APFSDS rounds at higher velocities. While the T-62 became the standard tank in the Soviet arsenal, it did not fully replace the T-55 in export markets due to its higher manufacturing costs and maintenance requirements compared to its predecessor. Although the T-62 was replaced in Russia and the successor states of the Soviet Union, it is still used in some countries and its design features became standardised in subsequent Soviet and Russian mass-produced tanks.


Životopis.

Pochází z národnostně smíšené rodiny – otec Koloman Bitto byl známý muzikant, původem z jižního Slovenska; matka Lidmila, učitelka v mateřské školce, pocházela ze Slovácka. Vystudovala hudebně dramatický obor na konzervatoři v Brně, zpěv a houslovou hru. Vedle toho spolupracovala jako zpěvačka s Brněnským rozhlasovým orchestrem lidových nástrojů. Od roku 1978 byla členkou Divadla na provázku (dnes Husa na provázku), kde na sebe upozornila rolí Eržiky ve hře "Balada pro banditu". Od roku 1984 vystupovala jako zpěvačka a houslistka s vlastními písněmi na lidové texty, také se známou brněnskou formací Dunaj a později se Škampovým kvartetem. Ve spolupráci se skladatelem a bubeníkem Pavlem Fajtem dosáhla mnoha úspěchů na evropských scénách progresivní hudby. Rozsah jejích aktivit je pozoruhodný – v hudbě od vlastních interpretací lidových písní přes experimentální jazz, rock až po houslové aplikace skladeb vážné hudby a operní zpěv. V roce 2004 účinkovala v newyorské Carnegie Hall v roli Elvíry v Mozartově opeře "Don Giovanni". Na tuto spolupráci pak navázala několika koncerty s tamní formací Bang On A Can All Stars, které vyvrcholily vydáním alba "Elida". Účastní se též nejrůznějších projektů performativního zaměření, programů pro děti, atd. V roce 2007 si zahrála hlavní roli ve filmu Tajnosti. V letech 2012 - 2015 studovala na FF MU v Brně na Ústavu hudební vědy, obhájila svou bakalářskou práci a 15. července 2015 byla promována jako bakalář. V letech 2015 - 2018 pokračovala tamtéž v navazujícím magisterském studiu hudební vědy a v únoru 2018 úspěšně obhájila svou diplomovou práci s názvem Luca Antonio Predieri: Missa in C. Sacratissimi Corporis Christi a získala titul magistr. V roce 2020 dostala americké občanství.

Ocenění.

Ocenění v oblasti hudby.

Ocenění Masarykovy univerzity Brno - Udělení medaile Brno 2019

Iva Bittová (* 22. července 1958 Bruntál) je česká zpěvačka, houslistka a herečka. Patří k nejvýraznějším osobnostem české alternativní hudební scény. Je sestrou zpěvačky Idy Kelarové a dramaturgyně Reginy Bittové. Je matkou dvou synů Matouše Bitta a Antonína Fajta.

Iva Bittová (born 22 July 1958) is a Czech avant-garde violinist, singer, and composer. She began her career as an actor in the mid-1970s, appearing in several Czech feature films, but switched to playing violin and singing in the early 1980s. She started recording in 1986 and by 1990 her unique vocal and instrumental technique gained her international recognition. Since then, she has performed regularly throughout Europe, the United States and Japan, and has released over eight solo albums.


Jméno.

"Pilát Pontský" je chybně počeštěná verze latinského "Pontius Pilatus". Tuto verzi jména používá Bible kralická ze 16. století. Moderní Český ekumenický překlad Bible již používá podobu "Pontius Pilát", soudobý římský misál římskokatolické církve používá v textu vyznání víry fonetický pravopis "Poncius Pilát", odkud jej přebírá i Katechismus katolické církve.  Ze jména Pontius se vyvozuje Pilátův samnitský původ (z rodu Pontiů, lat. Pontii). Jeho cognomen Pilatus či Pileatus, byl-li odvozen od výrazu pileus, což byla čapka, kterou nosili osvobozenci z otroctví, může napovídat, že se jednalo o osvobozeného otroka nebo jeho potomka.  Existuje také domněnka, že snad mohl být potomkem samnitského generála Gaia Pontia.  Pilátos (lat. pilatus) též obecně znamená „kopiník“ či „ozbrojenec s oštěpem“. Etymologicky je tím myšlena vrhací zbraň římských vojáků – pilum –, což byly druhy lehkých kopí, kterými se dalo vrhat na dálku jako oštěpy.

Římský prefekt.

Do úřadu byl jmenován roku 26 po svém předchůdci Valeriu Gratovi. Flavius Iosephus a Filón Alexandrijský jej líčí jako tyrana a nepřítele Židů bez pochopení pro jejich zvláštní náboženské tradice – nechal do Jeruzaléma vnést římské zástavy, což bylo vzhledem k předpisu zakazujícímu zobrazovat živé tvory provokací Židů. Židovské obyvatelstvo také popudil, když při stavbě akvaduktu čerpal peníze z chrámového pokladu. Pilátův brutální postup vůči Samařanům (předkům dnešních Samaritánů) nakonec vedl k jeho sesazení – roku 36 byl nahrazen Marcellem. Podle Eusebia byl za Caligulovy vlády Pontský Pilát donucen r. 38 n.l. spáchat sebevraždu.  Syn Heroda Velikého zaslal bratrovi do Říma dopis, ve kterém si stěžuje na Pilátovu krutost. Doslova píše, že Pilát páchá „neustálé kruté popravy bez rozsudku“.  Roku 1961 byl v Cesareji Přímořské nalezen nápis: „Obyvatelům Caesareje Pontský Pilát, prefekt Judska.“

Soudce Ježíše Krista.

Pontius Pilatus je podle kanonických evangelií člověk, který odsoudil Ježíše Krista. V některých překladech je citována věta: „Já si však nad vámi myji ruce.“ Když farizejští předáci vyburcují dav k ukřižování Ježíše Nazaretského (syna Josefova, truhláře). Pilátovo jméno se nachází ve starokřesťanských vyznáních víry, což způsobilo vznik rčení „Dostal se tam jako Pilát do kréda“ (tj. nechtěně, náhodou, nečekaně, bez vlastního přičinění).  Podle legendy se Pilátova manželka jmenovala Klaudia Prokula. Pravoslavnou církví je uctívána jako svatá.

Pilát Pontský, nebo správněji Pontius Pilát či Poncius Pilát (latinsky "Pontius Pilatus", řecky Πόντιος Πιλᾶτος), byl v letech asi 26–36 n. l. římským prefektem provincie Judea. Je znám především jako člověk, který odsoudil Ježíše Krista k ukřižování.

Pontius Pilate ( ;, "Póntios Pilátos") was the fifth governor of the Roman province of Judaea, serving under Emperor Tiberius from 26/27 to 36/37 CE. He is best known today for being the official who presided over the trial of Jesus and ordered his crucifixion. Pilate's importance in modern Christianity is underscored by his prominent place in both the Apostles and Nicene Creeds. Due to the Gospels' portrayal of Pilate as reluctant to execute Jesus, the Coptic and Ethiopian Churches believe that Pilate became a Christian and have venerated him as a martyr and saint.


Soutěžní kategorie (stupně obtížnosti).

V parkuru existuje několik stupňů obtížnosti od nejlehčího ZM po nejtěžší T***. Každý stupeň má danou výšku překážek, přes které kůň skáče, určená je i maximální délka a počet skoků a kombinací, předepsané je i tempo. V tomto stupni může být překážka nanejvýš o 10 cm vyšší než je požadovaná výška stupně obtížnosti. Velmi často se v parkuru přistupuje k rozeskakování - pokud víc soutěžních dvojic dokončí parkur bez chyby (a podle propozic soutěže nerozhoduje čas), tyto dvojice se zúčastní ještě jednoho parkuru, který je většinou kratší a o něco obtížnější. Parkurové skákání je také součástí military (všestrannosti).  Však nesmíme zapomenout na poníky kteří se řadí do tří skupin S do 125cm A do 135cm B do 148, i tento druh koně má svůj vlasní počet překážek a vše je uspořádáno s ohledem na jeho výšku.

Vybavení jezdce a koně.

Při parkurových soutěžích je předepsána výstroj nejen jezdce, ale i koně.

Penalizace.

Skokové soutěže jsou zpravidla rozhodovány podle dvou stupnic a to podle stupnice A a podle stupnice C.

Druhy soutěží.

Normální soutěž - Parkur má určený kurz, který vyhrává dvojice, která buď zajede bez chyby anebo má nejlepší čas (záleží na pořadateli).  Dvoufázové skákání - Parkur se skládá ze dvou částí, pokud dvojice překoná první část bez chyby, hned pokračuje druhou částí. Vítězí dvojice, která projela obě fáze a nasbírala nejnižší počet trestných bodů. Honební skákání - Soutěž hodnocená podle tabulky C (chyby se přepočítají na trestné sekundy). Soutěž do první chyby - Soutěž končí první chybou dvojice. Volba dráhy - Jezdec sám určuje, v jakém pořadí bude překážky skákat, musí překonat všechny a ve správném směru. Skok mohutnosti - skáče se pouze jedna překážka, která se neustále zvyšuje. Vítězí dvojice, která překoná nejvyšší skok.

Překážky.

Téměř všechny parkurové překážky mají shoditelnou část, její pád se trestá. Každá překážka se musí skákat ve stanoveném směru - vlevo je umístěn bílý praporek, vpravo červený.  Překážky se dělí na výškové (kolmý skok), šířkově (vodní příkop) a výško-šířkové (oxer). Druhy překážek jsou například:  Zrcadlové skákání: dva páry (kůň + jezdec) skáčí na parkuru současně stejné překážky.

Parkurové skákání je jezdecký sport, ve kterém se jezdec na koni snaží buďto v co nejkratším čase a s co nejmenším počtem chyb projet trasu s překážkami nebo se trefit do časového limitu či hodnocení na styl. Za svůj vznik vděčí nejvíce důstojníkům britské kavalerie, kteří skoky přes různé překážky považovali za vynikající trénink jak jezdce tak i koně. Parkur má úzkou souvislost s drezurou, kůň musí být velice dobře přiježděn a musí důvěřovat jezdci. Na olympijských hrách se poprvé objevuje v roce 1900 v Paříži. Do roku 1945 byl parkur téměř výhradně vojenským sportem a některých závodů se směli účastnit pouze armádní jezdci. Od roku 1974 závodí muži společně se ženami.

Show jumping, also known as "stadium jumping", "open jumping", or simply "jumping", is a part of a group of English riding equestrian events that also includes dressage, eventing, hunters, and equitation. Jumping classes are commonly seen at horse shows throughout the world, including the Olympics. Sometimes shows are limited exclusively to jumpers, sometimes jumper classes are offered in conjunction with other English-style events, and sometimes show jumping is but one division of very large, all-breed competitions that include a very wide variety of disciplines. Jumping classes may be governed by various national horse show sanctioning organizations, such as the United States Equestrian Federation in the USA or the British Showjumping Association in Great Britain. International competitions are governed by the rules of the International Federation for Equestrian Sports (FEI, from the body's French name of "Fédération Équestre Internationale").


Historie jazykovědné větve oboru.

Počátky vědeckého zkoumání češtiny.

Obor vznikl již ve 14. století, kdy se poprvé objevily odborné práce zabývající se českým jazykem.  Klaret
 Český učenec doby Karla IV. Bartoloměj z Chlumce, zvaný Klaret, (asi 1320 – asi 1379) se jako první pokusil o vytvoření české vědecké terminologie. Učinil tak zvláště ve svých třech velkých veršovaných slovnících – "Glosář", "Bohemář" a "Vokabulář gramatický". Další, menší slovník dostal název "Exemplarius". Některé novotvary zavedené Klaretem existují v češtině dodnes (např. "jepice", "háv", "zlatohlav").  Jan Hus
 O český jazyk se zajímal také Jan Hus (asi 1370 – 6. července 1415). Husovo autorství latinsky psaného díla "Orthographia Bohemica" (O pravopise českém) nelze jednoznačně prokázat, ale bývá mu obvykle přisuzováno. Podle reformy navržené v uvedeném spise se měl dosavadní český spřežkový pravopis nahradit pravopisem diakritickým.

Období humanismu.

Čeští humanisté 15. století (např. Viktorin Kornel ze Všehrd) hájili češtinu proti výtkám, že je ve srovnání s latinou nedokonalá, a usilovali o to, aby se jí čeština po stránce lexikální i stylistické vyrovnala.  Tři utrakvističtí kněží, Beneš Optát z Telče, Petr Gzel z Prahy a Václav Philomates, v první třetině 16. století sestavili první mluvnici českého jazyka – "Grammatiku českou". Ač nebyla úplná, položila základy kodifikace humanistické češtiny, zvláště pak v hláskosloví a tvarosloví.  Jan Blahoslav
 Velkým znalcem českého jazyka byl biskup jednoty bratrské Jan Blahoslav (1523–1571).
 Z latiny a řečtiny do češtiny přeložil "Nový zákon" (překlad vydán 1564), a dal tak podnět ke vzniku Bible kralické (1576–1594). Blahoslavův překlad se stal vzorem dokonalého jazyka.
 Celkem dvacet let se věnoval "Gramatice české" a dokončil ji těsně před svou smrtí. Kniha je vlastně komentovaným vydáním starší gramatiky češtiny od Beneše Optáta a Václava Philomatesa a je Blahoslavem doplněna o rozsáhlý oddíl o stylistické kultuře a normě jazyka. Kniha je doplněna sbírkou českých přísloví.  Matouš Benešovský
 Matouš Benešovský zvaný Philonomus, o jehož životě nemáme příliš spolehlivých dokladů, je původcem dvou jazykovědných děl. "Grammatica Bohemica" vyšla roku 1577 a "Knížka slov českých vyložených" roku 1587. Benešovský se pokládá za prvního autora, který popsal sedmipádovou strukturu češtiny a který byl blízko objevení slovesného vidu. Jeho specifikem je práce s obecně slovanským materiálem, především maloruským (ukrajinským), méně pak jihoslovanským, a v novodobé edici (O. Koupil) je zván protoslavistou. V rámci humanistické tradice podává také chválu jazyka českého a prosazuje čistotu češtiny z pozice krajního purizmu. Zcela jedinečné jsou v jeho "Knížce" žalmy v církevní slovanštině, zapsané českým pravopisem.  Daniel Adam z Veleslavína
 Lexikograf Daniel Adam z Veleslavína (1546–1599) sestavil mj. čtyřjazyčný slovník "Silva quadrilinguis" (Bohatství čtyř jazyků, 1598), jenž vedle sebe kladl dva jazyky mrtvé (latinu a řečtinu) a dva jazyky živé (češtinu a němčinu).
 Podle Daniela Adama z Veleslavína byla celá jazyková (a obecně kulturní) epocha v českých zemích nazvána dobou veleslavínskou. Právě na češtinu tohoto vrcholného období navázal počátkem 19. století Josef Dobrovský při snaze o vytvoření moderní spisovné češtiny.  Slováci
 Na rozvoji bohemistiky se v době humanismu podíleli také Slováci působící v Čechách. Nejvýznamnějším z nich byl Vavřinec Benedikt z Nudožer (1555–1615), jenž působil na pražské univerzitě a latinsky sepsal mluvnici češtiny známou pod názvem "Grammaticæ bohemicæ libri duo" (Dvě knihy české mluvnice, 1603). Kromě výkladů o mluvnici kniha obsahuje řadu poznámek o nářečích. Velmi kvalitní gramatikou byla také "Grammatica Bohemico-Slavica" Pavla Doležala (1746).

Období barokních gramatik.

Doba slovesného baroka, za niž se u nás považuje přibližně rozpětí let 1620–1770, s sebou přinesla zvýšený teoretický zájem o český jazyk v podobě několika gramatik, některých mnohokrát vydaných. Tato horečnatá jazykovědná aktivita se někdy spojuje s komplikovaným postavením češtiny, která byla postupně vytlačována ze sféry nejvyšší správy a světské elitní kultury a musela odolávat zvýšenému tlaku němčiny. Představy o jejím úpadku jsou však z velké části obrozeneckým mýtem, na nějž navázala i pozitivistická bohemistika 20. století. Dnes jsou kvality pobělohorské literatury široce uznávány, stejně jako důležitá role jezuitských autorů při péči o český jazyk.  Mezi první barokní díla zaměřená na jazyk patří "Grammatica Boemica" Jana Drachovského z r. 1660 a "Brus jazyka českého" z r. 1667 od Jiřího Konstance, který však vydal až po jeho smrti Matěj Václav Šteyer. Prakticky zaměřený byl Šteyerův tzv. "Žáček", plným názvem "Výborně dobrý způsob, jak se má dobře po česku psáti, neb tisknouti" (1668, 1730, 1781!). Nic bližšího není známo o mluvnici Kotelově kolem r. 1691. Nejvýznamnější původní mluvnickou prací je však latinská "Čechořečnost, seu Grammatica linguae Bohemicae" Václava Jana Rosy z r. 1672. Ta obsahuje také předmluvu, která je v podstatě obranou češtiny. O nepřerušeném zájmu o jazyk svědčí také opakovaná vydání mluvnice Václava Jandyta "Grammatica Linguae Boemicae" (1704, 1705, 1715, 1732, 1739, 1753), opatřená stále přetiskovanou předmluvou, obsahující zanícenou obranu českého jazyka, a příležitostně doplněná puristickým slovníčkem. V některých z vydání najdeme také návody, jak psát českou divadelní hru nebo jak konverzovat ve vyšší společnosti. Role těchto návodů stále čeká na podrobnější výzkum, ale je možné, že se ukáže, že čeština nebyla vytlačena z elitní světské kultury tak dokonale, jak se tvrdívá.

Národní obrození.

Josef Dobrovský
 Za zakladatele novodobé vědecké bohemistiky (a rovněž slavistiky) je považován Josef Dobrovský (1753–1829), vůdčí postava první generace obrozenců. Právě před touto generací stály obtížné úkoly, a to kromě jiného:
 Dobrovský se těchto úkolů ujal a už v roce 1792 dokončil německy psané dílo "Geschichte der böhmischen Sprache und Literatur" (Dějiny české řeči a literatury). V této literárněhistorické studii Dobrovský vypracoval periodizaci české literatury, z níž se v zásadě vychází dodnes. Za vrcholné období českého písemnictví označil dobu veleslavínskou. Vyzdvihl však také dobu husitskou.
 Dobrovského další práce, "Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache" (Podrobná mluvnice českého jazyka, 1809), lze označit za stěžejní dílo bohemistiky, bez něhož by měl současný český jazyk výrazně jinou podobu. Autor navazoval na humanistickou češtinu Bible kralické a jeho normativní návrhy byly až na výjimky brzy přijaty. (O tuto kodifikační mluvnici se ve 2. polovině 19. století opíral i Jan Gebauer.)
 Třetím významným počinem Josefa Dobrovského na poli bohemistiky bylo sestavení dvoudílného "Deutsch-böhmisches Wörterbuch" (Německo-český slovník, 1802 a 1821).  Josef Jungmann
 Dobrovský si s nastupující mladou generací obrozenců příliš nerozuměl, přesto z jeho díla vycházel další velikán bohemistiky, Josef Jungmann (1773–1847), autor pětisvazkového "Slovníku česko-německého" (vycházel v letech 1834–1839). Shromáždil v něm přibližně 120 000 českých slov, jejichž zdrojem byly české literární památky a řeč lidu, ale zahrnul do něj také výrazy z dalších slovanských jazyků (zvl. z ruštiny a polštiny) a vlastní novotvary. Sestavením slovníku chtěl prokázat, že čeština je jazyk stejně bohatý a dokonalý jako němčina. Vznik českého odborného názvosloví byl spjat s rozvojem české vědy v době národního obrození. Spolu s Dobrovského "Mluvnicí" se Jungmannův slovník stal základním kamenem pro pozvolné ustanovení normy i kodifikace moderní češtiny. Jungmann se zabýval také historií české literatury. V díle "Historie literatury české aneb soustavný přehled spisů českých s krátkou historií národu, osvícení a jazyka" (1825) sepsal české literární památky od nejstarších dob po svou současnost. Periodizace dějin české literatury do značné míry vychází z pojetí Josefa Dobrovského.

Přelom 19. a 20. století – pozitivistické období.

Od konce 19. století se rozvíjely pozitivistické metody zkoumání jazyka a literatury.  Jan Gebauer
 Nejvýznamnějším představitelem této fáze dějin bohemistiky byl Jan Gebauer (1838–1907), jeden z nejuznávanějších českých vědců všech dob. Jeho dílo na přelomu 19. a 20. století pro český jazyk znamenalo totéž, co dílo Josefa Dobrovského o 100 let dříve. Jako docent a později profesor češtiny na Karlově univerzitě vychoval řadu vynikajících nástupců (např. Václav Ertl).
 Gebauer navázal na práci Dobrovského a navrhl kodifikaci spisovné češtiny, která brala ohled na tehdejší aktuální potřeby jazyka a která je v mnoha ohledech platná dodnes.
 Gebauerova "Historická mluvnice jazyka českého" je klíčovou bohemistickou prací. Za svého života stihnul publikovat tři části – "Hláskosloví" (1894), "Tvarosloví – Skloňování" (1896) a "Tvarosloví – Časování" (1898). Čtvrtou část, "Skladba" upravil k vydání až František Trávníček v roce 1929. Celé dílo je podloženo rozsáhlým, pečlivě zpracovaným materiálem a je dodnes považováno za spolehlivý pramen.
 Dvoudílný "Slovník staročeský" (1903) stihl Gebauer zpracovat a vydat jen po heslo "naliti". Dílo později dokončil profesor Emil Smetánka.
 "Mluvnice česká pro školy střední a ústavy učitelské I, II" (1890) původně vznikla jako školní učebnice, ale postupně se stala příručkou kodifikační a základním bohemistickým dílem své doby. Obsahuje ucelený popis soudobého českého hláskosloví, slovotvorby, tvarosloví, skladby i pravopisu. Na toto zpracování české mluvnice navázali Bohuslav Havránek a Alois Jedlička ve své "České mluvnici".
 Výše uvedená Mluvnice vyšla v roce 1891 také ve zkrácené, přehlednější a přístupnější podobě jako "Krátká mluvnice česká". Na jejích pozdějších vydáním pracoval kromě jiných už zmíněný Václav Ertl.  Další pozitivističtí bohemisté
 Václav Ertl, Josef Zubatý, Jaroslav Vlček

Meziválečné období.

Mezi 1. a 2. světovou válkou se bohemistika částečně přiklonila ke strukturalismu (Vilém Mathesius, Jan Mukařovský).

Československo po 2. světové válce.

Po 2. světové válce se prosazovalo úsilí o marxistickou metodologii (Bohuslav Havránek, Karel Horálek, Zdeněk Nejedlý a další).  Ředitel Ústavu pro jazyk český František Daneš (1919–2015).

Bohemistika je vědní obor, který se zabývá českým jazykem a literaturou. V širším, dnes méně častém pojetí výraz označuje obor zabývající se českým národem obecně (tj. včetně kultury, historie apod.).

Bohemistics, also known as Czech studies, is the field of humanities that researches, documents and disseminates Czech language and literature in both its historic and present-day forms. The common Czech name for the field is "bohemistika". A researcher in the field is usually called a "Bohemist".