Pojmy.

Pojem "změna klimatu", používaný v tomto článku se vztahuje ke změnám klimatu, které probíhají přibližně od začátku 20. století. Světová meteorologická organizace definuje toto období jako 30 let. Změny klimatu se projevují zvýšením globální povrchové teploty (globální oteplování), změnami intenzity dešťových srážek a změnami frekvence extrémních povětrnostních jevů. Změny klimatu mohou být způsobeny přírodními příčinami, např. změnami radiace Slunce nebo vlivem lidské činnosti, např. změnou složení atmosféry. Změny klimatu vyvolané člověkem se

Předpokládaný rozsah globálního oteplování.

Míra průměrného nárůstu teploty v průběhu 21. století závisí zejména na množství emitovaných skleníkových plynů. Mezivládní panel pro změny klimatu (IPCC) ve své poslední Páté hodnotící zprávě odhaduje, že globální průměrná teplota vzroste do roku 2100 o 1,5 až 4,5 °C v závislosti na dalším průběhu emisí skleníkových plynů. Projekce předpokládají, že ve středních zeměpisných šířkách budou růst teploty dvojnásobnou rychlostí proti průměru a v polárních oblastech bude nárůst průměrné teploty dokonce trojnásobný. Největší nárůst teplotních rekordů se předpokládá v středních a východních oblastech Severní Ameriky, ve střední a jižní Evropě, severní Africe, v oblasti Středozemního moře, západní a střední Asie a jižní Afriky.  Rostoucí průměrné teploty posunují teplotní

Fyzikální vlivy.

Existuje široká škála důkazů, že se klimatický systém jako celek ohřívá. Důkazy oteplování jsou pozorovatelné i na živých organizmech. Lidské aktivity přispěly k řadě řadě jevů, které pozorujeme v rámci změn klimatu. Hlavní lidský příspěvek je způsobený spalováním fosilních paliv, které vede ke zvýšení koncentrací skleníkových plynů v atmosféře. Dalším vlivem člověka na klima jsou také emise oxidu siřičitého, které jsou příčinou nárůstu sulfátových aerosolů v atmosféře.  Oteplování způsobené lidmi může vést k rozsáhlým, nevratným a/nebo náhlým změnám fyzikálních systémů. Příkladem může být tání pevninských ledovců, které přispívá ke zvyšování hladiny moří. Pravděpodobnost oteplování s nepředvídatelnými důsledky se zvyšuje podle rychlosti, velikosti a trvání změny klimatu.

Změny počasí.

Pozorování ukazují, že dochází ke změnám počasí. Změny klimatu ovlivňují pravděpodobnost některých typů povětrnostních jevů.  Byly zaznamenány změny v množství, intenzitě, frekvenci a druhu srážek.: Došlo k velkému nárůstu počtu přívalových srážek srážek, dokonce i na místech, kde celkové množství dešťových srážek pokleslo. Dle zprávy IPCC z roku 2012 je velmi pravděpodobné, že za růstem přívalových srážek v globálním měřítku stojí lidské aktivity.  Projekce budoucích změn srážek předpovídají celkový nárůst srážek, s tím, že bude docházet k výrazným změnám oblastí, kde bude ke srážkám docházet. Projekce naznačují snížení srážek v subtropech a zvýšení srážek v subpolárních zeměpisných šířkách a některých rovníkových regionech. Jinými slovy, oblasti, které jsou v současnosti suché, budou v budoucnosti ještě sušší, zatímco regiony, které jsou v současnosti bohaté na srážky, budou v průměru ještě vlhčí. Tato projekce neplatí ale obecně pro všechny regiony, může docházet k lokálním odlišnostem.

Extrémní jevy.

Na většině míst dochází od padesátých let 20. století k nárůstu počtu tropických dnů a nocí a k poklesu počtu chladných dnů a nocí. Je velmi pravděpodobné, že tento trend bude pokračovat. Tyto trendy jsou velmi pravděpodobně způsobené lidskou činností. Pravděpodobně dochází také k nárůstů dalších extrémních jevů (např. záplavy, sucha a tropické cyklony), ale tyto změny jsou obtížněji identifikovatelné. Projekce naznačují změny frekvence a intenzity některých extrémních povětrnostních jevů. Jistota těchto projekcí se ovšem v průběhu času mění. Nicméně v Páté hodnotící zprávě IPCC se píše, že například nejsou důkazy pro to, že by globálně narůstala sucha a že odhady trendů v předchozí Čtvrté hodnotící zprávě IPCC byly pravděpodobně nadhodnocené. Navíc extrémnost neznamená totéž co variabilita klimatu.

Vlny horka.

V posledních 80. let 20. století se vlny horka doprovázené vysokou vlhkostí vyskytují častěji a jejich průběh je závažnější. Zdvojnásobil se počet tropických nocí. Oblasti, ve které jsou pozorována extrémně horká léta, se zvýšila o 50 až 100krát.

Tropické bouře.

V celosvětovém měřítku se četnost tropických bouří pravděpodobně sníží nebo zůstane nezměněna. Pravděpodobně však naroste jejich

Důsledky klimatických extrémů.

Dopady extrémních klimatických událostí na životní prostředí a lidskou společnost se budou lišit. Některé vlivy budou přínosné – např. nižší výskyt chladných extrémů povede k menšímu počtu úmrtí z chladu. Celkově však dopad bude pravděpodobně většina dopadů negativní. Zvýšení teploty způsobí, že dojde k tání ledovců, a zvýšené teplotní roztažnosti vody v mořích – oba tyto faktory přispějí k nárůstu hladiny moří, což ohrozí lidi žijící v pobřežních oblastech, například v Nizozemí či Bangladéši.

Kryosféra.

Kryosféra Země se skládá z oblastí pokrytých sněhem nebo ledem. Hlavní projevy globálního oteplování v kryosféře jsou: zmenšování zalednění kolem Severního pólu, ústup horských ledovců a snižování zimní sněhové pokrývky na severní polokouli.  Podle studie Solomon a kol. (2007) by mohl, za předpokladu vysokého nárůstu emisí skleníkových plynů (SRES A2), arktický mořský ledovec v létě do konce 21. století do značné míry zmizet. Další projekce naznačují, že arktické oblasti by mohly být bez ledu (definované jako rozloha ledu méně než 1 milion čtverečních km) již v letech 2025–2030.  Během 21. století se předpokládá, že bude pokračovat ústup ledovců a sněhové pokrývky. V západních horách Severní Ameriky se předpokládá, že rostoucí teploty a změny srážek povedou ke snížení zásob sněhu, které jsou

Oceány.

Úloha oceánů v globálním oteplování je složitá. Oceány slouží jako propady pro oxid uhličitý a pohlcují velkou část CO, který by jinak zůstaly v atmosféře – tento proces ale vede ke zvyšování acidifikace oceánů. S nárůstem teploty oceánů klesá jejich schopnost absorpce přebytku CO. Oceán také působí jako propad absorbující teplo z atmosféry. Nárůst obsahu zachyceného tepla v oceánech je

Regionální důsledky.

Regionální dopady globálního oteplování mohou mít různou povahu. Některé jsou výsledkem celkové globální změny, jako je stoupající teplota, které mají za následek lokální důsledky, jako je tání ledu. V jiných případech může dojít ke změnám souvisejícím s variacemi konkrétního oceánském proudu či systému počasí. V takových případech může být regionální důsledek odlišný a nemusí nutně sledovat celosvětový trend.  Existují tři hlavní způsoby, jak globální oteplování změní regionální klima: tání nebo tvorba ledu, změny hydrologického cyklu (odpařování a srážky) a měnící se mořské proudy a proudění vzduchu v atmosféře. Pobřežní oblasti pak mohou čelit vzestupu hladiny oceánů.  Předpokládá se, že zvláště postiženy budou změnou klimatu Arktida, Afrika, malé ostrovy a asijské megadelty. Negativními dopady změny

Vlivy na společnost.

Při hodnocení dopadů klimatické změny je nutné brát v úvahu citlivost a zranitelnost. "Citlivost" je míra, jakou mohou být určité systémy nebo odvětví ovlivněny změnou klimatu ať už pozitivně či negativně. "Zranitelnost" je míra, do jaké mohou být určité systémy nebo odvětví nepříznivě ovlivněny změnou klimatu.  Citlivost lidské společnosti vůči změně klimatu se liší. Mezi sektory citlivé na změnu klimatu patří vodní zdroje, pobřežní zóny, lidské sídla a lidské zdraví. Odvětví citlivá na změnu klimatu jsou především zemědělství, rybolov, lesnictví, energetika, stavebnictví, pojišťovnictví, finanční služby, cestovní ruch a rekreace.  Změna klimatu sehrála svou úlohu při kolapsu v Sýrii, podílí se na nestabilitě v Afghanistánu, je jedním z důvodů arabského jara a následných krvavých konfliktů v Libyi, Tunisku, Jemenu a Egyptě. Obdobně se podílí změna klimatu také na nedostatku půdy, vody a jídla v Bangladéši, na neúrodě v Guatemale a v Hondurasu a na obří bouři, která připravila o domov dva milióny lidí v Mosambiku.

Zásobování potravinami.

Změna klimatu ovlivní po celém světě zemědělství a výrobu potravin díky účinkům zvýšených koncentrací CO v atmosféře, vyšším teplotám, změnám srážek, změnám transpiračních režimů, zvýšené četnosti extrémních událostí a díky změnám plevelů, škůdců a patogenního tlaku. Obecně platí, že nízko položené oblasti jsou více ohroženy poklesem výnosů.  Do roku 2007 byly dopady regionálních změn klimatu na zemědělství malé. Změny v fenologii plodin poskytují důležité důkazy o reakci na nedávné změny klimatu. Fenologie je studium přírodních jevů, které se pravidelně opakují, a jak tyto jevy souvisí s klimatickými a sezónními změnami. Významný pokrok ve fenologii byl pozorován u zemědělství a lesnictví na velkých oblastech severní polokoule.

Projekce.

Pokud dojde do roku 2100 k dalšímu oteplení o 1 až 3 °C v porovnání s průměrnými teplotami v letech 1990–2000, dojde pravděpodobně k poklesu výnosů u některých obilovin v rovníkových oblastech a růst výnosů směrem k pólům.

Migrace.

Změna klimatu je označována jako jedna z hlavních příčin migrace obyvatel Střední Ameriky

Zemědělství.

Změny vegetačních zón, díky globálnímu oteplování, ovlivňují zemědělské výnosy. Zemědělskou produktivitu ovlivňují jak změny teplot, tak i změny srážek. Otázkou zůstává, zda zvýšené koncentrace oxidu uhličitého povedou ke zvýšení výnosů. Otázkou je také, jaké dopady budou mít adaptační opatření, například používání jiných plodin, jiných pěstebních postupů. Globálně lze očekávat zlepšení podmínek pro zemědělství v mírných a chladnějších podnebných pásech a zhoršení v tropických a subtropických oblastech. Skutečnost, že za současných podmínek, a to i v mnoha zvláště postižených regionech, je obtížné navrhnout funkční zemědělské modely, pravděpodobně ještě zhorší problémy s tím spojené.  Pro roky 1981–2002 byl vyčíslen negativní vliv stoupajících teplot na globální výnosy plodin pšenice (-18,9 % ročně), kukuřice (-12,5 %) a ječmene (-8 %). U rýže (-1,6 %), sóji (+ 1,8 %) a čiroku (-0,8 %) byly odhadnuty nižší negativní nebo pozitivní účinky. I když by negativní účinky měly být vyrovnány rostoucími koncentracemi oxidu uhličitého a technologickými úpravami, přesto došlo ke ztrátě přibližně 40 Mt ročně, bez zvýšení teploty od roku 1981 by výnosy pšenice, kukuřice a ječmene byly přibližně o 2–3 % vyšší.  Laboratorní experimenty zkoumající účinky zvýšených koncentrací oxidu uhličitého v ovzduší na rostliny, provedené v 80. letech 20. století sloužily

Zdraví.

Lidské zdraví je ovlivňováno klimatem jak přímo (chladem nebo teplem, srážkami, záplavami a požáry) tak i nepřímo environmentálními důsledky (např. šířením nemocí, neúrodami) nebo sociálními důsledky (např. migrací vyvolanou suchem). Také teplotní variabilita, tedy zvýšené kolísání teplot, má vliv na lidské zdraví. Při větších klimatických změnách je pro lidi výrazně obtížnější se přizpůsobit. Prognózy dopadů budoucího oteplování jsou zatím velmi nejisté, zejména proto, že nepřímé důsledky jsou primárně ovlivňovány ekonomickým vývojem jednotlivých regionů. Podle IPCC budou negativní důsledky oteplování na zdraví s největší pravděpodobností převažovat nad pozitivními. Zvláště těžce budou zasaženy rozvojové země.

Přímé důsledky.

Úmrtnost i nemocnost v určitém místě mají typický průběh písmene U: mimo střední teplotní rozmezí typické pro oblast se úmrtnost prudce zvyšuje ve směru zvyšování extrémů. Úmrtí nejsou jen v důsledku přehřátí organismu nebo podchlazení, ale hlavně kvůli kardiovaskulárním a respiračním příčinám.  Změna úmrtnosti v závislosti na globálním oteplování závisí na míře oteplování, na zkoumaném regionu a dalších faktorech, jako jsou adaptační a demografické trendy. Mimo tropy ohrožují v současné době obyvatele jak zimní mrazy, tak letní horka. V zásadě lze očekávat zvýšení úmrtnosti související s teplem a poklesem úmrtnosti vyvolané chladem. Odhad provedený pro 400 měst ve 23 zemích po celém světě zjistil, že v Severní a Jižní Americe, střední a jižní Evropě a v jihovýchodní Asii se míra úmrtnosti v důsledku klimatických extrémů obecně zvyšuje. V případě, že nedojde k rázným opatřením na ochranu klimatu, dojde k velmi silnému nárůstu úmrtnosti. Pokud se povede omezit oteplování, ve východní Asii, v severní Evropě a v Austrálii to pravděpodobně povede k mírnému poklesu úmrtnosti zatímco v případě scénáře bez opatření proti změnám klimatu se míra úmrtnosti v těchto regionech ve druhé polovině tohoto století výrazně zvýší. V Perském zálivu a hustě obydlených oblastech jižní Asie, bude docházet,

Nepřímé důsledky.

Nepřímé důsledky globálního oteplování zahrnují regionální změnu zdravotních rizik prostřednictvím změn v rozsahu, populaci a potenciálu přenašečů infekce, jako jsou komáři (např. anofeles, přenašeč malárie), blechy nebo klíšťata. Vzhledem k oteplování se některé oblasti výskytu přenašečů stanou pro ně s největší pravděpodobností neobyvatelnými, zatímco jiné, pro ně dosud neobyvatelné oblasti by se mohly stát jejich novými stanovišti. Zda se globálně rozloha jejich výskytu zvětší, zmenší nebo zůstane stejná, závisí nejen na klimatických faktorech, ale také na příslušném přenašeči a odpovídajících protiopatřeních. Proto hraje teplota jen malou roli například ve skutečném šíření malárie – tato nemoc byla rozšířená až do padesátých let v 36 amerických státech a její výskyt byl potlačen cíleným nasazením DDT. Také v Evropě je nepravděpodobné, že by došlo k opětovnému šíření malárie, protože je zde vysoký standard medicíny a často se pravidelně provádějí biologická opatření k boji proti komárům. Chudší země, zejména ty v západní a střední Africe, ale budou mnohem více postiženy možnou malárií, protože si nemohou dovolit žádná protiopatření.  Kromě samotného zvýšení teploty, může dojít ke zvýšenému výskytu komárů

Životní prostředí.

Zprávy IPCC pracují s celkem 75 studiemi, které využívají skoro 30 000 datových souborů, které vykazují podstatné změny ve fyzikálních i biologických systémech, v 89 % se jedná o změny k horšímu. Převážná část pozorovaných dat pochází z Evropy a popisuje biologické systémy, pro tato data se dá výsledek, ukazující na zhoršení označit jako velmi robustní. V jiných regionech a ve světě fyzických systémů je podstatně méně datových souborů, ale kongruence s údaji o oteplování je také velmi vysoká na úrovni (88 % až 100 %).

Biodiverzita.

Silně zvýšené koncentrace CO a rychlé změny klimatu byly hlavními příčinami masového vymírání v historii Země. Je velmi pravděpodobné, že také současné globálním oteplování urychlují vymírání druhů.  V důsledku dalšího oteplování se předpokládá další vymírání flory a fauny - při nárůstu o 1,5 °C proti předindustriální době se předpokládá vymření 6 % druhů hmyzu, 8 %

Dopad na oceány.

V oceánech je uloženo asi 50krát více uhlíku než v atmosféře. Oceán se chová jako velký propad pro oxid uhličitý a pohlcuje asi jednu třetinu CO uvolňovaného lidskou činností. V horních vrstvách oceánů je uhlík částečně vázán fotosyntézou. Kdyby se oceány nepohltily část oxidu uhličitého, byla by jeho koncentrace v atmosféře v roce 2004 o 55 ppm vyšší, tedy místo naměřených 380 ppm by byla koncentrace minimálně 435 ppm. V měřítku staletí byly oceány schopny absorbovat až 90 % antropogenních emisí CO. Se zvyšující se teplotou a zvyšujícím se obsahem CO v atmosféře se však snižuje schopnost oceánů pohlcovat uhlík. Jak dalece se tato schopnost snižuje, je zatím obtížné kvantifikovat. Ve scénáři s prudkým nárůstem emisí za 21. století (scénář pokračování současného chování) je podíl absorpce CO snižuje pouze na 22 %. Pouze pro emisní scénář s výraznou ochranou klimatu se zvýší absorbovaný podíl.

Zvyšování hladiny moří.

Podle toho, jakým způsobem bude stoupat hladina moří předpokládá se, že budou muset být přemístěny až stovky miliónů lidí, především v nízko položených oblastech Asie. V případě, že se nárůst teploty zastaví na 1,5 °C, budou hladiny oceánů stoupat pomaleji a více lidí se bude schopno adaptovat na nové podmínky a nebude třeba, aby migrovali. Je velmi pravděpodobné, že hladiny moří budou dále stoupat i po roce 2100 i v případě, že se podaří zastavit nárůst průměrné teploty. Je možné, že budou dále tát pevninské ledovce v Grónsku a v Antarktidě a způsobí nárůst hladiny moří v následujících stoletích až o několik metrů. Studie z některých míst, která jsou již dnes vzestupem hladiny postižena ukazují,

Ohřívání oceánů.

Oceány se časem zahřívají s rostoucími teplotami zemské atmosféry. To vede k tepelné expanzi vodní hmoty, což přispívá ke stoupající hladině moře (viz výše).  Vážnější pro ekosystém oceánu jsou však četné další účinky spojené se zvýšenou teplotou vody. Celkové se veškerá voda v oceánech zatím od roku 1955 se oteplila pouze o 0,04 °C. Tato nízká hodnota je dána tím, že se dosud oteplilo jen několik set metrů nejvyšších vrstev vody. Pro ohřívání povrchových vrstev se jedná o nárůst o 0,6 °C, což je již daleko průkaznější.

Snížení obsahu kyslíku.

V teplejší vodě se rozpustí méně kyslíku, takže oteplování oceánů vede k rozšíření oblastí chudých na kyslík. Přirozeně je nízký obsah kyslíku v hloubkách větších, než 200 m, ale podle měření z jara 2018 se v Ománském zálivu neočekávaně již nyní nachází plocha větší než je velikost Skotska s nízkým obsahem kyslíku.

Ekonomické škody.

Při odhadech ekonomických následků nekontrolované změny klimatu existují velké nejistoty. Německý institut pro ekonomický výzkum (DIW) odhaduje, že do roku 2050 by mohly škody dosáhnout až 200 bilionů dolarů. Sternova zpráva, kterou zadala vláda Spojeného království, konstatuje, že celkové náklady a rizika spojená se změnou klimatu dnes a v dlouhodobém horizontu odpovídají ztrátě 5 % světového HDP, v určitých případech dokonce až 20%. – což zhruba odpovídá důsledkům celosvětové hospodářské krize 30. let. Kritici jako například ekonom Richard Tol, tvrdí, že tato čísla jsou přehnaná, protože Stern nevyváženě bere v úvahu ty studie, které předpovídají nejdramatičtější efekty. Kromě toho, Stern předpokládá stagnující ekonomický rozvoj, zatímco je mnohem pravděpodobnější, že zejména africké země se do roku 2100 budou výrazně ekonomicky rozvíjet.  Při průzkumu mezi odborníky uvedly téměř dvě třetiny zúčastněných ekonomů, že změna klimatu způsobí velké škody celosvětově, již v nejbližších letech a dalších 26 % předpokládá vznik těchto škod nejpozději do roku 2050, pouze 2 % oslovených odborníků věří, že po roce 2100 nevzniknou žádné škody. Více než tři čtvrtiny odpověděly kladně, že globální oteplování by dlouhodobě oslabilo hospodářský růst. Celkem 93 % zúčastněných ekonomů se vyslovilo pro opatření proti klimatickým změnám, přičemž většina vyzvala k drastickým akcím.  DIW a Sternova zpráva počítají s „účinnou ochranou klimatu“ s ročními náklady kolem 1 % světového hrubého národního produktu. Někteří ekonomové se domnívají, že číslo je příliš nízké, zejména proto, že Stern také předpokládá, že existují pouze optimistické odhady, například že náklady na energii z obnovitelných zdrojů do roku 2050 klesnou na jednu šestinu dnešních nákladů. Kromě toho Stern ignoruje, že nákladné snižování emisí skleníkových plynů na jeho navržených 550 ppm (ekvivalent CO) by jen zpozdilo globální oteplování, ale nezastavilo by ho.  Samotné ekonomické náklady vzniklé díky uvolňování metanu při rozmrazování permafrostu ve Východosibiřském moři v důsledku globálního oteplování stály v roce 2013 svět 60 miliard dolarů (60 miliard eur).  Od roku 1960 do roku 2000 narostla frekvence extrémních projevů počasí a narostly ekonomické ztráty v důsledku těchto událostí. Hlavními příčinami těchto škod však byly růst počtu obyvatel a zvýšení prosperity. Existují pouze omezené důkazy, že po korekci těchto dvou faktorů lze přičítat ekonomické škody i změnám klimatu. Ve většině případů je však jasný vztah se zatím nepovedlo ani vyloučit, ani potvrdit.

Vodní květ.

Vzhledem k rostoucím teplotám oceánů je pravděpodobné, že bude v oceánech vyskytovat více vodního květu. Zatím nepředstavují obrněnky hrozbu pro lidstvo a životní prostředí, ale při hromadném šíření toxických obrněnek může

Bělení korálů.

Ohřívání mořské vody v oblastech korálových útesů může způsobit takzvané bělení korálů, které vede k smrti korálů při dlouhodobém stresu. Různé druhy korálů mají k bělení různou toleranci. Například druh Porites je daleko méně náchylný k bělení než druh Acropora. Jev bělení byl poprvé zaznamenán a popsán u korálových útesů Bird Key u Florida

Změny mořských proudů.

Globální oteplování může mít také méně zjevné důsledky: Severoatlantský proud, který je součástí tzv. termohalinního výměníku je řízen, mimo jiné, ochlazováním vstupní vody přinesené Golfským proudem v Severním ledovém oceánu. Díky tomu se zvyšuje hustota povrchové vody a ta pak klesá do hlubších vrstev oceánu. Tento pokles vede k nasávání, které neustále způsobuje proudění nové povrchové vody, a tím je uváděna do pohybu nepřetržitou cirkulaci mořské vody, protože v hlubokém moři se může vyvíjet proud protékající opačným směrem. Tato interakce se také nazývá termohalinní výměník.  V uplynulých 120 000 letech byl severoatlantický proud několikrát přerušen. To bylo způsobeno přílivem velkého množství sladké vody,

Jako dopady globálního oteplování jsou označovány mnohé změny ovlivňující lidstvo i Zemi. Globální oteplování je pozorovaný a předpokládaný trend směrem k vyšší globální průměrné teplotě ve srovnání s předindustriální úrovní, s důsledky, jako je zvyšování hladiny oceánů, tání ledovců, změny klimatických zón, vegetačních zón a stanovišť, změny v průběhu srážek, silnějších nebo častějších extrémů počasí, jako jsou povodně, bouře a sucha, šíření parazitů a tropických nemocí, stejně jako nárůst environmentálních uprchlíků, či změn zemědělské produktivity. Předpokládané a pozorované negativní dopady změny klimatu jsou někdy označovány jako „klimatická katastrofa“.

The effects of global warming or climate damage include far-reaching and long-lasting changes to the natural environment, to ecosystems and human societies caused directly or indirectly by human emissions of greenhouse gases. It also includes the economic and social changes which stem from living in a warmer world. Human caused climate change is one of the threats to sustainability.


Historie.

Začátky.

V době zahájení vysílání BBC 2 existovaly v Británii dvě stanice, BBCtv a ITV. V roce 1962 bylo rozhodnuto o vybudování třetího televizního programu. Protože na ITV chyběly jakékoli známky publicistiky, kultury a dalších souvisejících žánrů, bylo rozhodnuto, že třetí televizní program připadne BBC.  Oficiální zahájení bylo plánováno na 20. dubna 1964 v 19.20, bohužel okolo 18.45 byl velký výpadek Battersea Power Station a tak velká část západního Londýna ztratila signál. Kolem 22.00 byl výpadek ukončen, ale přesto byl zahajovací program odložen a odvysílat o dva dny poté, 21. dubna 1964 v 11.00 dopoledne. První program byl "Play Schools", který také v prvních letech vysílání jediný pravidelně vysílaný pořad.

Technologický pokrok.

1. července 1967 bylo zahájeno pravidelné vysílání BBC 2 v barvě, díky 625-řádkovému UHF systému vysílání byl také přechod na barevnou technologii PAL snazší než u BBC One a ITV, které vysílaly v 425-řádkovém VHF, simultánní vysílání v tomto formátu pokračovalo do roku 1985.  V prvních letech vysílání byly na "BBC 2" často vysílány krátké filmy testující funkčnost barevných televizních přijímačů a techniky, tyto filmy byly vytvářeny externě například společnostmi BP nebo Shell.  BBC Two byl také prvním kanálem, který kompletně přešel na DVB-T.

Pořady.

BBC Two je domovem dokumentů, kulturních pořadů, dramat, magazínů a komedie. Nejsledovanějším pořadem je Top Gear. Na BBC Two byl vysílán například Červený trpaslík. Byl zde vysílán např. vzdělávací blok Open University, ranní a dopolední vysílání pro děti CBBC a CBeebies. V noci se vysílá "BBC Learning Zone", blok školního vysílání. Vysílání pro školy bylo také nedílnou součástí dopoledního schématu BBC Two od roku 1983 do roku 2010, kdy bylo do Learning Zone kompletně přesunuto.

BBC Two HD.

Od 26. března 2013 má BBC Two také svůj HD simulcast, BBC Two HD. Ten nahradil BBC HD, který kromě pořadů z BBC Two také přenášel pořady z BBC Three, BBC Four, CBBC a CBeebies. Funguje na stejném principu jako BBC One HD.

Regionální varianty.

BBC Two má také své regionální variace pro Skotsko (BBC Two Scotland), Wales (BBC Two Wales) a Severní Irsko (BBC Two Northern Ireland). Varianty pro Wales a Severní Irsko jsou většinou programově stejné jako národní verze. Skotská verze ale obsahuje, stejně jako BBC One Scotland velké množství vlastních pořadů a také vysílá i pořady ve skotské gaelštině pod názvem BBC Two Alba. BBC Wales také od listopadu 2001 do ledna 2009 vysílal místo digitální verze BBC Two Wales program BBC 2W s jinými znělkami a větším vysílacím časem než klasické digitální verze BBC Two.

BBC Two je britská televizní stanice veřejnoprávní BBC. Vysílá od roku 1964. Jako první v Evropě také vysílala v barvě.

BBC Two is the second flagship television channel of the British Broadcasting Corporation (BBC) in the United Kingdom, the Isle of Man and the Channel Islands. It covers a wide range of subject matter, but tends to broadcast more "highbrow" programmes than the more mainstream and popular BBC One. Like the BBC's other domestic TV and radio channels, it is funded by the television licence, and is therefore free of commercial advertising. It is a comparatively well-funded public-service network, regularly attaining a much higher audience share than most public-service networks worldwide.


Životopis.

Narodila se v Rochesteru v Michiganu jako prostřední ze tří dcer v rodině střední třídy. Její matka byla manikérka a její otec byl strojník. Během Eurovision Song Contest 2009 se nechala slyšet, že je zčásti arménského původu. Později objasnila, že jedna z jejích babiček byla napůl Arménka a byla adoptovaná do anglosaské americké rodiny. Von Teese je známa pro svou fascinaci filmy ze čtyřicátých let a klasickým retro stylem. Toto začalo již v jejím raném věku a bylo podpořeno její matkou, která kupovala své dceři různé oblečení, aby se mohla převlékat. Její matka byla fanynkou starých hollywoodských filmů ze zlaté éry a on ní si Von Teese vyvinula fascinaci k herečkám té doby, zvláště ke Betty Grable.  Od dětství chodila na balet a ve třinácti letech sólově tančila v místní baletní společnosti. Ačkoliv se původně chtěla stát baletkou tak říká, že "od patnácti jsem byla tak dobrá jako nikdy předtím". Později začlenila tento prvek to svých burleskních představení, kde často chodí na baletních špičkách. Celá rodina se přesídlila z Michiganu do Orange County v Kalifornii, když se přemístila práce jejího otce. Navštěvovala University High School v Irvine.  Jako dospívající ji její matka vzala na nákup její první podprsenky, který byla vyrobena z obyčejné bílé bavlny a dala jí plastové vejce, které obsahovalo dvojici punčoch tělové barvy. Von Teese říká, že byla znepokojena, když doufala že dostane nádherné krajkové šaty a punčochy toho typu, které zahlédla v otcových magazínech Playboy. Toto posílilo její vášeň pro spodní prádlo. V patnácti letech pracovala v obchodě se spodním prádlem jako prodavačka a kromě toho si tam věci i kupovala. Od té doby velmi ráda nosí propracované spodní prádlo jako korzety. Na univerziě studovala historické odívání a chtěla se stát filmovou stylistkou. Je vystudovanou kostýmní návrhářkou a často si sama projektuje a navrhuje své focení.

Osobní život.

Často chodí na lekce pilates a drezury. Její dům je ve stylu počátků 19. století a spolu se zcela růžovou kuchyní má vintage zařízení. Má také pokoj vyhrazený jen pro klobouky. Zúčastnila se kampaně hnutí PETA s názvem "Animal Birth Control (ABC)".  Sídlí v Hollywoodu v Kalifornii. Je sběratelkou starožitných čínských věcí, zejména vajec a čajových souprav a vlastní auta Packard One Twenty Eight z roku 1938, Ford Super De Luxe z roku 1946, BMW Z4 a Jaguar typu S z roku 1965. V letech 1997 až 2010 tak vlastnila Chrysler New Yorker z roku 1939.  Před svatbou s Marilynem Mansonem byla spojována se zpěvákem a kytaristou Mikem Nessem ze skupiny Social Distortion a s hercem Peterem Sarsgaardem. Také veřejně promluvila o některých svých lesbických zážitcích, včetně vážného vztahu se ženou, když jí bylo dvacet let. Také chodila s francouzským aristokratem Louisem-Marie de Castelbajacem.  Chodí s hudebníkem Theem Hutchcraftem z elektronického dua Hurts.

Sňatek s Marilynem Mansonem.

Marilyn Manson byl jejím dlouholetým fanouškem a členem na její internetové stránce. Poprvé se setkali, když ji požádal, aby tančila v jeho videoklipu, a ačkoliv to nemohla udělat kvůli pracovnímu vytížení, zůstali oba v kontaktu. Na Mansonovy 32. narozeniny v roce 2001 přišla s lahví absintu a stali se párem. Manson ji dne 22. března 2004 požádal o ruku a dal jí zásnubní prsten ze třicátých let se sedmi-kárátovým diamantem. Dne 28. listopadu 2005 byli oddáni na soukromém necírkevním obřadu doma.  Větší ceremonie se konala 3. prosince na zámku Gurteen v Kilsheelanu v Irsku, domově jejich přítele, Gottfrieda Helnweina. Svatba byla v rukou filmového režiséra autora komiksů Alejandra Jodorowskeho a objevila se na stránkách modního časopisu Vogue. Dne 29. prosince 2006 podala Von Teese žádost o rozvod a jako důvod uvedla „neslučitelné rozdíly“. Von Teese opustila svůj dům s prázdnýma rukama na Štědrý den a nebyla schopna dostat se do kontaktu s Mansonem, aby ho informovala o svém záměru rozvést se s ním. V rozhovoru pro "The Daily Telegraph" řekla: „Nepodporovala jsem jeho řádění na večírcích nebo jeho vztah s jinou dívkou. Až tak moc jsem ho milovala, že jsem nemohla být toho součástí.“ Nechala se také slyšet, že dala Mansonovi ultimátum, ale „nefungovalo to. Místo toho si ze mě udělal svého nepřítele.“ Nesnažila se získat manželskou podporu a neměla zájem o jeho majetek. Zprávy vypluly na veřejnost na Mansonovy narozeniny dne 5. ledna 2007, kdy mu byly předány rozvodové formuláře.

Filmografie.

Von Teese se objevila jako host v šesté epizodě sedmého cyklu reality show "America's Next Top Model" a jako poradkyně v burleskním speciálu "Faking It". Jako hostující porotkyně byla vidět i v pořadu "RuPaul's Drag Race".  Vyskytla se také na jevišti v Eurovision Song Contest 2009 během německého vstupu.

Dita Von Teese (narozená jako Heather Renée Sweet dne 28. září 1972) je americká burleskní tanečnice, modelka, kostýmní návrhářka a herečka. Pomohla znovu zpopularizovat burleskní vystoupení a byla vdaná za Marilyna Mansona.

Heather Renée Sweet (born September 28, 1972), known professionally as Dita Von Teese, is an American vedette, burlesque dancer, model, businesswoman, fashion designer, singer, and actress. She is credited with re-popularizing burlesque performance, earning the moniker "Queen of Burlesque".


Rozšíření.

Žije v tropických oblastech Tichého, Atlantského a Indického oceánu přibližně od 30° j. š. do 30° s. š. V nejvyšším počtu se nachází v blízkosti rovníku ve východním Pacifiku, nejmenším v Atlantiku. Mimořádný výskyt mimo tyto oblastí je spojován s fenoménem El Niño, v létech 1983 a 1984 se dostalo mnoho jedinců plískavice saravacké do mělkých vod u pobřeží Francie a Skotska kde uvázlo. Druh preferuje hluboké oceánské vody a místa kde končí kontinentální šelf. Jejich celkové množství se odhaduje na 300 000 jedinců.

Popis.

Je to jeden z mohutnějších delfinovitých, samec dorůstá do délky 2,7 m a samice asi o 10 cm méně, mohou vážit i přes 200 kg. Tělo je podsadité, zobák je krátký stejně jako špičaté prsní a ocasní ploutve, hřbetní ploutev je trojúhelníkovitá. Barva těla je rozdílná u pohlaví a mění se i s věkem. Na zádech má barvu hnědavě-šedou, po bocích krémovou a na břichu bílou nebo růžovou. Dospělí samci mají černý pruh od oka podél těla až k ocasní ploutvi a stejně zbarvený pruh na čele. Samice mají tyto pruhy variabilní a nedospělci velmi slabé nebo jim zcela chybí. V každé polovině horní čelisti má po 44 a v dolní po 40 zubech. Jsou schopni velmi hlubokých ponorů.  Druh je považován za velmi společenský, vyskytuje se ve skupinách po 10 až 100 jedincích a často společně s jinými druhy delfínovitých. Jejich potrava se skládá z hlubinných druhů ryb, korýšů (hlavně krevet) a hlavonožců (olihně a chobotnice). Kořist nejčastěji lapají v hloubce 250 m a více, u hladiny řidčeji.

Rozmnožování.

Samci jsou promiskuitní, starší samice rodí co dva roky, po březosti která trvá 12,5 měsíce, jedno mládě o velikosti cca 1 m. Mláďata se mohou rodit po celý rok, nejčastěji ale v červnu až srpnu. Samci pohlavně dospívají ve věku 7 až 10 let, samice v 5 až 8 létech. Předpokládaná průměrná délka života je 18 a více let.

Plískavice saravacká ("Lagenodelphis hosei") je nový druh z čeledě delfínovitých. Byla ulovena již v roce 1895, ale je popsána teprve od roku 1956. Od ostatních delfínovitých se odlišuje řadou lebečních a dalších kosterních znaků, byl pro ní proto vytvořen monotypický rod Lagenodelphis.

Fraser's dolphin or the Sarawak dolphin ("Lagenodelphis hosei") is a cetacean in the family Delphinidae found in deep waters in the Pacific Ocean and to a lesser extent in the Indian and Atlantic Oceans.


Rozšíření.

Areál výskytu ferezy malé je velmi rozsáhlý, zabírá tropické i subtropické vody a teplé mořské proudy mírného pásma Tichého, Atlantského a Indického oceánu, přibližně od 40° j. š. do 35° s. š. Byla například pozorována v Biskajském zálivu u Francie nebo u mysu Dobré naděje na jihu Afriky. Jen zřídka se objevuje v mělkých vodách, dává přednost vodám hlubokým až 500 m. Existuje málo informací o velikosti populace, ze známých údajů plyne, že jejich počet osciluje okolo 40 000 jedinců.

Popis.

Tento kytovec váži 150 až 160 kg a dorůstá do délky 2,3 až 2,8 m, samice jsou obvykle o něco menší. Jeho tělo je štíhlé, hlava je vpředu polokulovitě zakončená a chybí mu pro delfínovité typický zobák. Zbarvený je tmavě šedě až černě, na spodní straně má světlejší, někdy až bílé nepravidelné plochy. Na obou bocích má podélný, nerovný, světlejší pruh a kolem čelistí bílý proužek.  Hrudní ploutve jsou dlouhé a štíhlé, hřbetní je výrazně trojúhelníkovitá a vysoká. V horní čelisti má na každé straně po 10 až 11, ve spodní po 11 až 13 zubech které jsou silné a ostré, v průměru měří až 9 mm a nad dásněmi vyčnívají 12 až 14 mm. Lebka je poněkud asymetrická, v pravé čelisti je obvykle o zub méně.  Je pozorována nejčastěji ve skupinách o 20 až 50 jedincích, někdy však vytváří i malé, jen několikačlenné skupinky. Nedorostlá mláďata se zdržují v blízkosti samic. Někdy jsou na volném moři považovány za hravá a akrobatická zvířata, jindy jsou zase hodnocena jako pomalá a líně plovoucí která mají tendenci se lodím vyhýbat. V zajetí jsou vůči jiným kytovcům i lidem agresivní. Jsou masožraví, živí se přirozeně rybami, hlavonožci a chytají i malé kytovce, mnohdy loví v noci.

Rozmnožování.

O rozmnožování a péči o potomstvo se toho u ferezy malé mnoho neví. Patrně se po 12měsíční březosti rodí jedno mládě o délce cca 0,8 m. Předpokládaná průměrná délka života je 21 let. Za predátory jsou považováni žraloci a kosatky, nejnebezpečnějším je pro ně svými loveckými aktivitami člověk.

Fereza malá ("Feresa attenuata") je poměrně vzácný a málo známý druh z čeledi delfínovitých. Jeho kostra je známa více než 100 let, živé zvíře bylo objeveno až v roce 1954. S ohledem na svou tupou, polokulovitou hlavu byla původně řazena do rodu kulohlavec, později pro odlišnou stavbu těla byl pro ní vytvořen monotypický rod Feresa.

The pygmy killer whale ("Feresa attenuata") is a poorly known and rarely seen oceanic dolphin. It derives its common name from sharing some physical characteristics with the killer whale. It is the smallest cetacean species that has "whale" in its common name. Although the species has been known to be extremely aggressive in captivity, this aggressive behavior has not been observed in the wild.


Původ.

Pocházel z vážené rodiny sefardských rabínů, učenců and cadiků, označovaných také jako "ba'alej mofet" („vykonavatelé zázraků“). Byl vnukem rabi Ja'akova Abu Chaciry. Patriarchou rodu byl rabi Šmu'el Abuchacira, který pocházel ze země Izrael. Rabi Šmu'el žil poté nějaký čas v Damašku, kde studoval Tóru společně s rabi Chajimem Vitalem. Chida označuje ve svém spise "Šem ha-gedolim" rabi Šmu'ela Abuchaciru jako "„iš Elokim kadoš“" (svatého Božího muže). Uvádí, že „...moudří lidé hovoří o jeho moci a divech, kterými uchránil židovskou pospolitost v mnohých obtížích.“  Rabi Šmu'el Abuchacira se se svou rodinou nakonec odstěhoval do marockého Tafilaltu, kde jeho syn Mas'ud (židovským jménem "Moše") zaujal post městského rabína. Tuto pozici po něm převzal jeho syn rabi Mas'uda, Ja'akov Abuchacira, známý jako Avir Ja'akov. Jeho nejstarší syn, Mas'ud, se v tomtéž městě stal předsedou "rabínského soudu" a zde se mu také narodil syn Jisra'el, pozdější Baba Sali.

Mládí.

Jisra'el Abuchacira se narodil na Roš ha-šana roku 5650 (1889). Vyrůstal v prostředí prostoupeném studiem Tóry a životem ve svatosti. Jeho rodina žila na velké usedlosti, na níž byla zřízena i ješiva, v níž mladí studenti studovali ve dne i v noci. Ve stejných prostorách se nacházel i rabínský soud jeho otce. Jeho starší bratr, rabi David, studoval sám v podkroví. Rabi Mas'ud cestoval málo a když už cestoval, přikrýval si oči kápí, aby neviděl nic nepatřičného.  Jisra'el Abuchacira studoval usilovně ve dne i v noci. Když mu bylo dvanáct let, začal se postit během šestitýdenního období Šovavim. Před rodiči to ovšem tajil, protože předpokládal, že by mu nedovolili pokračovat. Jeho bratr David si však všiml jeho bledosti a slabosti. Naléhal na něj, aby přestal, ale Jisra'el pokračoval v půstu.  Po svém bar micva nastoupil do rodinné ješivy, kde denní program začínal o půlnoci modlitbou Tikun chacot, poté studovali kabalistická díla až do svítání, pak šli do mikve, modlili se ranní modlitbu, po které následovala snídaně. Denní program pokračoval podrobným studiem gemary, odpolední modlitbou a výukou halachy podle Šulchan aruchu.  V mladém věku se oženil se svou neteří, Prechou Amsalem. Z tohoto manželství se narodil syn Me'ir a dcery Sara a Machči. Po smrti své první ženy se znovu oženil s Mirjam Amsalem a ta mu porodila syna Barucha a dcery Abigajl, Pninu a Alizu. Když ovdověl podruhé, oženil se ve věku 65 let se svou třetí ženou, rabanit Simi, s níž žil po zbytek svého života.

Exil.

Během 1. sv. války, kdy Francie obsadila četné části severní Afriky, vypuklo v blízkosti Tafilaltu protifrancouzské povstání Mulaje Muhamada, které okupační armádu vytlačilo. O tři roky později se Francouzi vrátili a začali ostřelovat povstalecké opevnění, které se nacházelo v blízkosti židovských čtvrtí.  Jak konflikt eskaloval, vydal Mulaj Muhamed zákaz vstupu nebo opuštění Tafilaltu. Jeho boj proti Francouzům se nyní rozšířil i na Židy; několik z nich obvinil z kolaborace s Francouzi a nechal popravit. Krátce po Chanuce r. 1920 vydal příkaz k povraždění tafilaltských Židů.  Rabi David Abuchacira, Jisra'elův bratr a v té době rabín Tafilaltu, se snažil uklidnit své spoluobčany, když ho přišli zatknout vojáci Mulaje Muhameda. Byl přivázán k dělu a zastřelen. Tafilaltští Židé museli podplatit vůdce rebelů, aby dovolil pohřbít jeho tělo.  Po těchto událostech židovské obyvatelstvo Tafilaltu uprchlo do nedalekého Arfoudu a potom do Boudnibu. Tam požádali rabi Jisra'ele Abuchaciru, aby nastoupil místo rabína komunity po svém bratrovi, ale on odmítl. Chtěl odcestovat do Palestiny, aby nechal vytisknout bratrovy spisy. V roce 1922 odcestoval přes Alžírsko, Tunisko a Egypt, kde navštívil hrob svého dědečka, Avir Ja'akova, a dále lodí do Jaffy a do Jeruzaléma.  V Jeruzalémě setrval rok. Přebýval v domě rabi Josefa Jicchaka Šluše; který mu pomohl s vydáním díla jeho bratra. Poté se navrátil do Boudnibu, kde nastoupil na místo rabína a předsedy rabínského soudu tamní židovské komunity.

Alija.

Na počátku padesátých let emigroval do Izraele, ale po třech letech se vrátil zpět do Maroka, aby pomohl tamním obcím, nacházejícím se v obtížné duchovní situaci. V roce 1964 se vrátil do Izraele, kde žil zpočátku v Javne poblíž svého tchána a později v Aškelonu. V roce 1970 se usadil v Netivot, kde žil až do své smrti v roce 1984.  Mezi svými příznivci získal věhlas jako zázračný rabín. Mnoho příznivců k němu přicházelo pro požehnání nebo pro talisman (kamea, ). Baba Sali sám se nezabýval psaním talismanů, v jeho okolí však působili rabíni, kteří s jeho souhlasem talismany psali. Obzvláštní přízeň našel mezi Židy, kteří se přístěhovali z Maroka, podporu u něj nalezla také Agudat Jisra'el. Měl vřelé vztahy s chasidským hnutím.

Potomci.

Za svého následovníka považoval rabi Jisra'el Abuchacira svého syna Me'ira, ten však zemřel v r. 1983 v Ašdodu ve věku 66 let. Místo rabi Me'ira zaplnili jeho synové: rabi El'azar Abuchacira v Beer Ševě, rabi David Chaj Abuchacira v Neharji, rabi Rafa'el Abuchacira v Tverji a rabi Jekuti'el Abuchacira v Ašdodu.  Rabi Baruch Abuchacira, syn Baba Saliho, přezdívaný „Baba Baruch“, převzal a dále vedl sídlo svého otce v Netivot.  Mladší zeť Baba Saliho je rabi Jašar Edre'i, který vede "Bejt Chabad" v Netivot.

Smrt.

Na sklonku života ho zdravotní obtíže donutily nechat si zrušit slib, že nebude jíst maso, který byl učinil v mládí. Zemřel 4. ševatu 5744 (8. ledna 1984) v Netivot. Jeho pohřbu se zúčastnilo odhadem 100 000 lidí. Místo jeho pohřbu v Netivot se stalo jedním z poutních míst v Izraeli. Na jeho járcajt přijíždějí k jeho hrobu tisíce návštěvníků.  V blízkosti jeho hrobu jsou dva další hroby. Jeho žena Mirjam Abuchacira je pohřbena v přilehlém křídle komplexu hrobky, stejně jako David Bouskila, stavitel tohoto komplexu.

Rabi Jisra'el Abuchacira (), známý jako Baba Sali (, v transkripci do hebrejského písma, doslova „Modlící se otec“) (26. září 1889 Tafilalt, Maroko – 8. ledna 1984 Netivot, Izrael) byl přední marocký sefardský rabín a kabalista, proslulý zejména kvůli své údajné schopnosti způsobovat svými modlitbami zázraky. Jeho hrob v Netivot v Izraeli se stal poutním místem, ke kterému přicházejí věřící s modlitbami a prosbami.

Rabbi Israel Abuhatzeira (), known as the Baba Sali (,, lit. "Praying Father") (1889–1984) was a leading Moroccan Sephardic rabbi and kabbalist who was renowned for his ability to work miracles through his prayers. His burial place in Netivot, Israel has become a shrine for prayers and petitioners.


Výskyt.

Druh pochází pravděpodobně z karibských Antil, Střední Ameriky a severu Jižní Ameriky. V současnosti se vyskytuje také v Asii, Oceánii a Africe.  Roste přirozeně ve výše položených oblastech kolem 1.000 m n. m., nejvíce v Peru a Bolívii.

Popis.

Láhevník ostnitý je malý, vzpřímený, ale zároveň i bohatě rozvětvený, stálezelený strom. Dosahuje výšky 3-10 metrů. Vyznačuje se hladkou, tmavě hnědou kůrou, která se u starších stromů může měnit ve vrásčitou. Větve mají sametově plstnatý povrch. Obrůstají 3-7 cm širokými a 8-16 cm dlouhými lesklými, zelenými listy, které se směrem ke špičce se zužují.  Strom kvete na jaře po dobu až 6 týdnů. Tmavě hnědé nebo purpurové třílaločné květy vyrůstají po dvou nebo větším počtu.  Plod je 20-30 cm dlouhý a připomíná protáhlou šišku. Může vážit až 0,5 kg. Povrch plodu je pokrytý měkkými ostny. Nejprve má zelenou barvu, která se po dozrání mění ve žlutozelenou a následně hnědou. Dužina plodu je mírně nakyslá a má krémovou konzistenci. Její chuť připomíná kombinaci jahod s banánem. Semena, která se v dužině nacházejí, jsou jedovatá a před konzumací je nutné je odstranit.

Význam.

Rostlina byla v Jižní Americe známa již v předkolumbovském období. Domorodci ji užívali jako lék, protože jednotlivé části stromu se údajně vyznačují různými léčivými vlastnostmi. Nejširšího využití se dostalo kůře a listům, z obojího místní obyvatelé připravovali odvary.  Láhevník se zároveň pěstuje kvůli chutným a výživným plodům označovaným jako "gunabana". Ovoce se obvykle konzumuje syrové, buď samotné nebo v ovocných salátech. Může se použít i jako surovina pro výrobu různých sladkých pokrmů: zmrzliny, marmelády, sladkého pečiva nebo ovocných šťáv a koktejlů. Patří ale mezi hodně citlivé plody, které není možné příliš dlouho uchovávat. Při jejich dopravě je třeba zvýšené opatrnosti, protože se velmi snadno otlačí a následně se rychle kazí.

Biologické působení.

Toxicita.

Annonacin, který je obsažen v semenech, je známý neurotoxin, který může vyvolávat degenerativní onemocnění mozku odpovídající Parkinsonově chorobě. Akutní toxicita nebyla prokázána.

Terapeutické využití.

V rámci pokusů na zdravých zvířatech byl Isholaou a kol. nastíněn možný analgetický a protizánětlivý efekt.  Při experimentu in vitro v rámci tzv. farmaceutického screeningu byly prokázány i další možné účinky. Problém je, že účinnost in vitro nemusí být, a ve farmaceutickém screeningu je to spíše pravidlem, doprovázena účinností in vivo extraktu, přečištěné látky nebo syntetizované látky. Jedná se například o následující zjištění:

Použití v tradiční medicíně.

Listy a semena se dlouho používaly jako prostředky proti (mj.) parazitům, vysokému krevnímu tlaku a rakovině. Semena jsou podání emetika. Semena i odvary z listů se používají proti vším a květy se používají jako antispazmodikum, pektorálium a ke zmírnění kataru. Listy se používají jako sudoriferum, antispazmodikum, emetikum a jako prostředek k vyvolání spánku, lokálně slouží k hojení ran. Z listů, kořene a kůry se připravuje čaj užívaný pro uklidnění a proti kašli, chřipce a astmatu. V Amazonii se používá ke stabilizaci krevního cukru při cukrovce. V Karibiku se věří, že položení listů rostliny na postel pod spící osobu s horečkou do následujícího rána horečku odstraní. Odvary z listů se používají jako obklady proti zánětům a nateklým nohám. Zralý plod má mít antiskorbutické a antiparazitární účinky. Dužina se používá jako obklad proti roztočům z čeledi Trombiculidae. Nezralý usušený plod se používá proti průjmu. Existuje mnoho dalších použití rostliny.

Externí odkazy.

Láhevník ostnitý ("Annona muricata"), česky též anona ostnitá, anona měkkoostenná, láhevník měkkoostenný nebo láhevník ostnitý, je ovocný strom z čeledi láhevníkovité. Plod nebo případně i celá rostlina se lidově nazývá quanabana, gunabana, guanaban, velký či ostnitý corossol, ostnitý cachiman, graviola nebo soursop.

Soursop (also graviola, guyabano, and in Latin America, guanábana) is the fruit of Annona muricata, a broadleaf, flowering, evergreen tree. The exact origin is unknown; it is native to the tropical regions of the Americas and the Caribbean and is widely propagated. It is in the same genus, "Annona", as cherimoya and is in the Annonaceae family.


Klubová kariéra.

Manchester United.

Do Manchesteru United přišel v říjnu roku 2009 z celku Le Havre, který čerstvě sestoupil z nejvyšší francouzské soutěže, Ligue 1. Poté, co hrál za juniorské týmy, debutoval 19. září 2011 za A-tým. Jednalo se o zápas Ligového poháru proti týmu Leeds United FC. Dne 31. ledna 2012 Pogba prožil také debut v Premier League, když v 72. minutě v zápase se Stoke City FC vystřídal Javiera Hernandeze. Pogba ovšem neprodloužil smlouvu a tak 27. června 2012 odešel zdarma do Juventusu.

Juventus FC.

Do Juventusu přišel v roce 2012. Poprvé za něj nastoupil 1. srpna 2012 v předsezónním přátelském utkání s Benficou, když v 78. minutě vystřídal Andreu Pirla. Prvním soutěžním utkáním v dresu Juventusu se pro něj stal zápas s AC Chievo Verona dne 22. září 2012 a odehrál plných 90 minut. Debutoval také v Lize mistrů UEFA, a to 20. října 2012 při domácí remíze se Šachťarem Doněck. V sezoně 2012/13 získal s Juventusem „scudetto“ (italský ligový titul). 18. srpna 2013 při italském superpoháru vystřídal Claudia Marchisia a vzápětí vstřelil první gól utkání. Juventus zvítězil 4:0 a Pogba byl vyhlášen nejlepším hráčem utkání. 29. září 2013 v 6. ligovém kole rozhodl svým gólem o vítězství 1:0 proti FC Turín. Začátkem listopadu 2013 v 11. ligovém kole Serie A sezóny 2013/14 vstřelil další vítězný gól proti Parmě, Juventus vyhrál venku 1:0. Za jeho výkony v roce 2013 mu byla udělena cena Golden Boy. Na konci sezony 2013/14 s Juventusem obhájil titul z minulého ročníku a dostal se do semifinále Evropské Ligy. Na tom se Pogba podílel nejvíce starty z kádru Juventusu (51) a k tomu přidal 9 branek. Po sezoně 2013/14 u klubu skončil trenér Antonio Conte a převzal jej Massimiliano Allegri. Ten se rozhodl Pogbu více pojistit a přemluvil vedení, které s ním prodloužilo smlouvu do roku 2019. 28. října 2014 byl nominován do užšího seznamu kandidátů na Zlatý míč 2014. Ze 23 fotbalistů byl nejmladší. Získal také cenu Bravo pro nejlepšího hráče mladšího dvaceti tří let, působícího v Evropě. V ročníku 2014/15 vyhrál Serii A, italský pohár Coppa Italia, italský Superpohár a navíc se dostal do finále Ligy mistrů UEFA. Tam ovšem podlehl Barceloně poměrem 1:3. V sezóně 2015/16 se dostal do nejlepší jedenáctky roku UEFA i FIFA.

Manchester United (návrat).

V srpnu 2016 se vrátil do Manchesteru United, přestup vyšel anglický klub na 105 milionů eur (plus 5 milionů v bonusech, cca 3 miliardy Kč). Přestupová částka byla rekordní, překonala 101 mil. eur vyplacených Realem Madrid za Garetha Balea v roce 2013. Překonána byla v srpnu 2017 částkou 222 milionů eur, které zaplatil francouzský klub Paris Saint-Germain FC Barceloně za Neymara. Poprvé si po návratu zahrál 19. srpna při domácím vítězství 2:0 nad Southamptonem v Premier League. V sezóně 2016/17 vyhrál s Manchesterem EFL Cup a Evropskou ligu. Zejména vítězství v druhé jmenované soutěži bylo velkým úspěchem, protože pro United to byla první mezinárodní trofej po devíti letech. Za své výkony v Evropské lize byl Pogba na galavečeru při příležitosti losu ročníku 2017/18 vyhlášen nejlepším hráčem uplynulého ročníku.<br> V srpnu 2017 byl vyhlášen nejlepším hráčem Evropské ligy UEFA v ročníku 2016/17.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Pogba působil v mládežnických výběrech Francie v kategoriích U16, U17, U18, U19 a U20.  Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2012 v Estonsku, kde Francie podlehla v semifinále Španělsku 2:4 v penaltovém rozstřelu (po nerozhodném výsledku 3:3). Pogba byl v týmu kapitánem. Díky postupu do semifinále se Francie kvalifikovala na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2013.  S francouzskou fotbalovou reprezentací do 20 let získal v roce 2013 titul mistra světa v této kategorii. Na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2013 v Turecku se stal držitelem Zlatého míče pro nejlepšího hráče šampionátu (ve francouzském týmu byl kapitánem). Ve finálovém střetnutí proti Uruguayi proměnil v penaltovém rozstřelu svůj pokus, Francie po bezbrankovém průběhu zápasu i prodloužení zvítězila v rozstřelu 4:1 a zajistila si první titul mistrů světa v kategorii U20.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Francie debutoval 22. března 2013 v kvalifikaci na MS 2014 v Brazílii proti Gruzii. Odehrál kompletní utkání, Francie zvítězila na Stade de France 3:1. 10. září 2013 se jedním gólem v kvalifikačním utkání proti domácímu Bělorusku podílel na výhře 4:2, Francie už měla jistou účast minimálně v baráži o Mistrovství světa 2014 a bojovala se Španělskem o první místo zaručující přímou účast na mundialu. Byl to jeho první gól v A-mužstvu "Les Bleus" (neboli francouzském národním týmu).  Trenér Didier Deschamps jej nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. V osmifinále proti Nigérii vstřelil v 79. minutě vítězný gól, Francouzi zvítězili 2:0 a postoupili do čtvrtfinále. Ve čtvrtfinále vypadla Francie s Německem po porážce 0:1. Stal se nejlepším mladým hráčem šampionátu. Představil se i na domácím EURU 2016.  Na MS 2018 konaném v Rusku výrazně přispěl k zisku zlatých medailí. Ve finále proti Chorvatům dokonce skóroval, když nadvakrát překonal brankáře Monaka Subašiče.

Paul Labile Pogba (* 15. března 1993, Lagny-sur-Marne, Francie) je francouzský fotbalový záložník a reprezentant, který působí v anglickém klubu Manchester United. V Itálii dostal kvůli svým dlouhým končetinám přezdívku "Il Polpo Paul" ("Chobotnice Paul"). Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii, kde slavil s týmem Francie stříbrné medaile poté, co ve finále podlehli Portugalsku. V prosinci 2013 získal ocenění Golden Boy pro nejlepšího hráče do 21 let v Evropě, které uděluje italský deník Tuttosport. Vyhrál i obdobnou cenu Bravo za rok 2014.

Paul Labile Pogba (; born 15 March 1993) is a French professional footballer who plays for club Manchester United and the French national team. He operates primarily as a central midfielder, but can also be deployed as an attacking midfielder, defensive midfielder, and deep-lying playmaker.


Přehled.

Každoročně večer 3. září je stavba věže ("Macchina") vyzdvižena stovkou mužů, tzv. „"Facchini di Santa Rosa (nosiči sv. Rosy)"“ a nesena předem stanovenou, zhruba 1 200 m dlouhou trasou někdy úzkými a křivolakými uličkami a náměstími středověkého centra města.  Transport Macchiny, oslava tradic a víry, je připomínkou slavnostní přepravy těla Svaté Rosy (1233 – 1251), k němuž došlo 4. září roku 1258 na pokyn papeže Alexandra IV. Intaktní ostatky světice byly přeneseny ze skromného hrobu v tehdejším kostele Santa Maria in Poggio do kostela Santa Maria delle Rose v klášteře klarisek (dnes poutní kaple sv. Rosy).  Svatá Růžena (Santa Rosa di Viterbo), zasvěcená panna, dnes patronka města, zemřela ve víře v 18 letech a je místními obyvateli důvěrně zvána ""Bambino di Viterbo (Dítě z Viterba)""

Konstrukce.

Každých pět let je vypsána soutěž na návrh nové věže. Podle zadání musí mít být stavba věže výšku 28 m (měřeno od ramenou nosičů) Konstrukce může vážit max. 5 tun a mít šířku max. 4,3 m – to proto, že na trase transportu historickým centrem se nacházejí přesahující střechy a balkony a tak úzká místa, že rozměrnější stavba by jimi neprošla.  Vzhled Macchiny se v průběhu historie měnil. Jednoduchý baldachýn, pod nímž byly ostatky světice neseny v roce 1258, byly v průběhu let vystřídány oltáři, používanými především v 18. století, jež se postupně vyvíjely stále více do podoby kostelních věží a v 2. polovině 20. století získaly podobu 30 m vysokých skulpturálních věží. Tělo, nesené v prvním průvodu, nahradila socha světice, umístěná na vrcholu Macchiny.  Zatímco původně byly macchiny vyráběny z papírmaše, dnes se jako stavební materiál používají nehořlavé lehké materiály jako ocel, hliník a skleněná textilní vlákna.  Nejnovější macchina byla vytvořena v roce 2009 s názvem „"Fiore del Cielo (Květy nebes)"“. Autory byl architektonický ateliér (Artura Vittoriho a Andrease Voglera). Návrh se vyznačoval zlatými vzhůru se vinoucími šroubovicovými plochami. Oproti předchozím macchinám byla použita řada nových detailů, jako např. zlaté zbarvení a více než 1200 LED světel, které osvětlovaly ručně vyrobené textilní růže. Byla vytvořena i speciální scénografie, jež imitovala déšť růžových lístků, který pršel na diváky.

Transport.

Transport věže "Macchina di Santa Rosa" je v městě Viterbo každoročně hlavní událostí, plnou emocí a víry. Již od odpoledne svátečního dne se zaplňují ulice historického centra obyvateli města i návštěvníky, kteří čekají na transport věže, jenž se koná až večer, za tmy, v potemnělých ulicích.  Transport začíná na prostranství před kostelem sv. Sixta u "Porta Romana" (brány v městském opevnění), kde sestavená Macchina čekala v plachtami přikrytém lešení. Kolem 20. hodiny je na Macchině zažehnuto na 800 svící. Osvětlení města je zcela zhasnuto. Kolem 21. hodiny nosiči („i Facchini“), v tradičním kroji (bílý oděv s červenými doplňky, kde bílá symbolizuje čistotu duše jejich patronky a červená kardinály, kteří v roce 1258 nesli její tělo), zvednou 5 tun těžkou Macchinu na ramena a za jásotu publika s ní vykročí na více než jeden kilometr (cca 1 200 m) dlouhou cestu. Před nimi kráčí kapela, jež hraje jejich hymnu.  Během transportu je pět zastavení. Během těchto pauz je Macchina postavena na speciální stojany o váze 100 kg. Zastávky jsou na následujících místech:  Poslední úsek ke kostelu Santa Rosa značně stoupá vzhůru. Za pomoc lan a dalších lidí je Macchina vytažena vzhůru a postavena na prostranství před poutním kostelem, kde pak zůstává řadu dní vystavena a přístupna návštěvníkům.  Transport bývá vysílán v přímém přenosu některými italskými televizními stanicemi.

Macchina di Santa Rosa (italsky "Stroj Svaté Růženy") je cca 30 m vysoká věž, jež je každoročně v červnu a v září ve Viterbu (Toskána, Itálie) vybudována a transportována městem na počest patronky města Svaté Růženy.

The Macchina of Santa Rosa is a tower, which is rebuilt about every 5 years, in honor of Saint Rose of Viterbo, the patron saint of the city of Viterbo, Italy. Every year on the evening of 3 September 100 men called "Facchini di Santa Rosa" (porters of Saint Rose) hoist the Macchina - weighing about 11,000 pounds - and carry it through the very narrow streets and squares of the medieval town centre. The whole route is a little bit more than.


Frakce.

Hratelné frakce jsou Varšavská smlouva, která je rozdělena na Sovětský svaz, Polsko, Východní Německo, a Československo; Dále můžete hrát za NATO, Které je rozděleno na Spojené státy americké, Velkou Británii, Francii, a Západní Německo. Hráči si mohou zvolit různé jednotky ze států, podle toho za jakou hrají frakci. Dále si mohou postupem hry odemykat nové jednotky nebo si vylepšit již zakoupené jednotky. Ve hře je napříč všemi státy dostupných 361 historických jednotek.

Kampaň.

Kampaň je rozdělena do čtyř tzv. "Operací", dvou pro každou frakci. Každá kampaň je jedinečná a kampaně mezi sebou nejsou propojeny.

1975 - "Brüder gegen Brüder".

Úvod ke studené válce kdy se záminkou stávají zastřelení vojáci pohraniční stráže Vých. Německa.

1981 - "Dabrowski's Mazurka".

Strach z války v Polsku stoupá a hráč jako generál sovětských vojsk bude čelit části vzbouřené Polské armády.

1983 - "Able archer".

Listopad 1983. Vztahy mezi SSSR a USA se zhoršují a USA se rozhodlo podniknout vpád do Německa pro vytvoření předmostí pro hlavní vlnu útoku NATO.

1984 - "Pustina".

Tato operace vás zavede do měst Varšavské smlouvy zničených atomovými bombami.

Rozšíření.

Momentálně jsou k dispozici 4 rozšíření:

Engine.

Ve hře je použitý upravený IRISZOOM engine. Tento engine dovoluje hrát na mapách 800 čtverečních kilometrů, na kterých se může nacházet až 100 miliónů objektů. Také to hráči dává možnost oddálit (pro řízení větších vojsk), a přiblížit (pro sledování menších přestřelek).

Pokračování.

10. července 2012, bylo oznámeno pokračování, "",s datem vydání na jaře roku 2013.

Wargame: European Escalation je Realtimová strategie vytvořena Eugen Systems a vydávána Focus Home Interactive. Byla vydána 23. února 2012. Děj je zasazen do období Studené války, respektive mezi roky 1975-89.

Wargame: European Escalation is a real-time tactics video game developed by Eugen Systems and published by Focus Home Interactive, released on February 23, 2012. It is set in Europe during the Cold War, most specifically in the years 1975–85 with alternate history scenarios portraying open war between NATO and the Warsaw Pact.


Kariéra před Tour de France.

Prudhomme v letech 1983-1985 studoval na vysoké škole École supérieure de journalisme v Lille. S podporou svého tutora, Michela Celliera, nastoupil v roce 1985 na zkoušku do lucemburského koncernu RTL. Cellier byl v té době korespondentem RTL pro francouzskou oblast Nord.  V RTL ale dlouho nevydržel, přesunul se do RFO (Réseau France Outre-mer) a odtud zamířil 3. srpna 1987 do televizní stanice La Cinq jako sportovní reportér pod Pierrem Cangionim. Přinášel zpravodajství především ze svých oblíbených sportů: cyklistiky, rugby, atletiky a lyžování. Ze jmenovaných byla jeho nejoblíbenější právě cyklistika a pravidelně komentoval GP du Midi Libre a závod Paříž – Nice. O cyklistice prohlásil:  Prudhomme se stal vedoucím sportu na La Cinq. Občas v poledne uváděl sportovní vstupy. V roce 1992 ale stanice zkrachovala a Prudhomme byl rok na volné noze, než začal pracovat ve zpravodajské stanici LCI. Ještě se ani pořádně neusadil a už dostal nabídku od vedoucího sportovního vysílání na rádiové stanici Europe1, Eugéna Saccomana, aby nahradil Jeana-René Godarta, který odcházel na televizní stanici France 2.  V roce 1998 byl Prudhomme u startu kabelové televize L’Équipe TV, stanice provázané s denním sportovním tiskem, kterou vlastní společnost Amaury Group. Její dceřiná společnost, Amaury Sport Organisation, je organizátorem Tour de France. Prudhomme se ve stanici stal šéfredaktorem.  V roce 2000 přišel do France Télévisions, aby modernizoval sportovní stanici Stade 2. V roce 2000 pro France Télévisions komentoval spolu s bývalým vítězem, Bernardem Thévenetem, závod Tour de France.

Tour de France.

V roce 2005 Prudhomme nahradil Jeana-Marie Leblanca na postu ředitele Tour de France, kterému předešlé dva roky dělal zástupce. Pod Prudhommem se Tour de France ještě více vyhradila proti dopingu. V roce 2007 odstoupili ze závodu dvě stáje – Astana a Cofidis – kvůli dopingovým aférám. V roce 2008 vyjmula Amaury Sport Organisation Tour de France z Mezinárodní cyklistické unie, aby mohli realizovat vlastní antidopingový program. V tomto roce nebyla pozvána stáj Astana a po pozitivním testu na EPO u Riccarda Riccó odstoupila stáj Saunier Duval-Scott. Prudhomme naznačil, že pozitivní nález byl částí dopingového programu organizovaného týmovým manažerem.  V roce 2013 se „proslavil“ incidentem, při kterém odcizil českému herci Jakubu Štáfkovi kameru. Tu vydal až poté, co byl usvědčen pomocí záběrů z druhé kamery.

Christian Prudhomme (narozen 11. listopadu 1960 v Saint-Omer) je francouzský novinář a od roku 2005 ředitel závodu Tour de France.

Christian Prudhomme (born 11 November 1960) is a French journalist and general director of the Tour de France since 2007.


EPPO kód.

CORLVE

Historie.

V roce 1753 houbu popsal Carl Linné, jako "Boletus versicolor". Naposledy druh v roce 1939 popsal jako "Trametes versicolor" český mykolog Albert Pilát (1903 - 1974).

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO je pro patogena s označením outkovka pestrá "Trametes versicolor" používáno více rozdílných názvů, například "Coriolus versicolor" nebo "Polystictus versicolor".

Názvy v jiných jazycích.

V angličtině se houbě říká "turkey tail", tedy krocaní ocas, protože ho vzhledově připomíná. Čínsky se nazývá "yun zhi", což znamená “tráva říše nebes”. Japonský název je "kawaratake".

Zeměpisné rozšíření.

Outkovka pestrá je velmi rozšířena po celé Evropě, od Skandinávských zemí až po oblasti okolo Středozemního moře, velice běžně se vyskytuje i ve Velké Británii a Irsku. Rozšířená je i v Asii, zejména v Japonsku, Severní Americe a Austrálii.

Výskyt v České republice.

Běžný druh.

Popis.

Organismus tvoří střechovitě uspořádané trsy plodnic. Plodnice jednoletá kloboukatá, vějířkovitá až růžicovitá polokruhovitá, na horní části klobouku je plodnice hnědě až šedě a také žlutavě pásovaná, plstnatá,2–8 cm velká. Je popisována jako hedvábně lesklá. Pruhy s chloupky se na klobouku plodnice střídají s lesklými plochami, zbarvení je variabilní. Rourky jsou krátké a mají póry okrouhlé, bílé až krémové, ve stáří šedé. Výtrusný prach bílý. Dužnina má na řezu dvě vrstvy. Plodnice bývá často zeleně zbarvena řasami.

Hostitel.

Odumřelé části dřevin, ranový parazit. Plodnice lze najít na živých i odumřelých kmenech a větvích buků, habrů, dubů, vrb, třešní a dalších listnáčů, vzácněji dokonce i na kmenech jehličnanů. Infekce proniká do stromů drobnými poraněními. Má velkou růstovou rychlost a plodnice vytváří velké trsy. Způsobuje bílou hnilobu dřeva. Oblíbeným hostitelem je dub ("Quercus").

Možnost záměny.

Jiné druhy tohoto rodu. Nejpodobnější je outkovka pásovaná ("Trametes ochracea"), která ale není příliš hojná. Je silnější, klobouky mají méně pestrou barevnost a netvoří se na nich lesklé pruhy. Dalším druhem je outkovka chlupatá ("Trametes hirsuta"), která je taktéž masitější a její povrch je srstnatý.

Význam.

Rozkládá dřevěné konstrukce a mrtvé tkáně stromů, je ale také parazitem na živých stromech.  Usušená plodnice se často využívá k aranžování květinových vazeb. Výtažek z houby se po staletí používá v tradičním léčitelství v Číně, Japonsku a Koreji.

Obsahové látky.

V plodnicích byla zjištěna řada biologicky aktivních látek: polysacharidy (β-D-glukany a heteroglykany), triterpeny, seskviterpeny, proteiny, steroly, polyfenolické látky a lipidy.

Použití.

Některé sloučeniny obsažené v houbě outkovka pestrá účinkují na podporu imunity a byly pozitivně testovány jako podpůrné léčivo s měřitelnými výsledky při léčbě některých nádorových onemocnění nebo látky zlepšující prognózu u pacientů s některými nádorovými onemocněními.  Podle dostupných informací nejsou známa žádná vážná rizika, které byly spojeny s použitím outkovky nebo produktů odvozených z této houby. Vzácně se objevuje nevolnost, zvracení, ztráta chuti k jídlu a průjem, tmavší nehty a nízký počet krevních buněk. Výtažek z outkovky pestré je užívaný v přírodním léčitelství Číny, Koreje a Japonska. V České republice je obsažen ve složkách potravinových doplňků ke zvýšení imunity, jako lék „zvyšující vyléčitelnost rakoviny“, hlavně ve spojení s klasickou léčbou rakoviny. Je popisován jako lék na alkoholové postižení jater, přípravek s antagonickými účinky vůči kortikosteroidům a jiným chemickým látkám, antivirotikum (na vir HPV - původce rakoviny děložního čípku, rakoviny prsu, chronického únavového syndromu, Burkittova lymfomu, Hodgkinovy nemoci a některých karcinomů), poruchy imunity, revmatoidní artritidu, autoimunitní zánět štítné žlázy, diabetes mellitus, roztroušené sklerózy, jako „detoxikační“ látka, proti infekci EB viróz, hepatitidy (B), nákazy "Staphylococcus aureus", herpes simplex, podpůrně u rakoviny prostaty a poruchách funkce plic, ale také při potřebě doplnit slezinu, vyživit ducha nebo doplnit energii. Je doporučeno s ohledem na obvykle naprosto žádné odborně potvrzené testy obsahu těchto doplňků stravy a neověřené účinky preparátů nedůvěřovat neprověřeným produktům.

Outkovka pestrá ("Trametes versicolor") je houba z čeledě chorošovité "Polyporaceae " řádu chorošotvaré ("Polyporales "). Na spodní straně klobouku plodnice občas parazituje nedohub oranžový "Hypomyces arantius".

Trametes versicolor – also known as "Coriolus versicolor" and "Polyporus versicolor" – is a common polypore mushroom found throughout the world. Meaning 'of several colours', "versicolor" reliably describes this fungus that displays different colors. For example, because its shape and multiple colors are similar to those of a wild turkey, "T. versicolor" is commonly called turkey tail.


Děj.

Americký jazzový kytarista Emmet Ray (Sean Penn) zazářil ve 30. letech 20. století několika nahrávkami v hudebním nakladatelství RCA Victor. Natočil jen několik skladeb z finančních důvodů, když zvukový záznam hry odmítal pro obavu kopírování svého stylu a ztrátu jedinečnosti. Z pozornosti publika se však vytratil za záhadných okolností.  Ačkoli představoval nadaného hudebníka, jeho soukromý život byl značně neuspokojivý. Marnotratně rozhazoval peníze, měl silnou náklonnost k ženám, k nimž se odmítal citově vázat, protože byl přesvědčen, že jeho jedinou opravdovou láskou je hudba. Stal se dokonce pasákem. Pro závislost na alkoholu často zmeškal začátek vystoupení svého kvintetu nebo se nedostavil na pódium vůbec. Po hudbě bylo jeho nejoblíbenější zábavou střílení krys na smetištích a sledování vlaků. Idealizoval si francouzského kytaristu Djanga Reinhardta narozeného v Belgii. Při obou setkáních v Evropě omdlel. Když jej spoluhráči před vystoupením navedli, že v publiku zahlédli Reinhardta, nebyl schopen vystoupit a přes střechy utekl pryč. Považoval se za druhého nejlepšího kytaristu na světě.  Během jednoho odpoledne na kolonádě ulovil se svým bubeníkem párek dívek. S plachou a němou Hattie (Samantha Mortonová) poté navázal vztah. Přes potíže v komunikaci s ní vytvořil dvojici, když ji s sebou vzal za prací do Hollywoodu. Tam se během koncertu seznámil s přitažlivou ženou z vyšších kruhů Blanche (Uma Thurman). Přestože nóbl dáma v Emmetovi viděla především barvitý příklad člověka z nižší společenské třídy, jenž se měl stát inspirací pro její literární tvorbu, vzájemná náklonnost vyvrcholila sňatkem. Ve společném životě žena zjistila, že kytaristu zmítají noční můry a během spaní vykřikuje jméno Hattie, kterou bez rozloučení opustil.  Když se Emmet na vlastní oči přesvědčil, že klepy o podvádění ze strany Blanche s gangsterem Alem Torriou (Anthony LaPaglia) nelhaly, vydal se opět za Hattie. Bývalé partnerce navrhl, že by s ním mohla odjet do New Yorku, kde získal další práci. Němá dívka mu však na lísteček napsala, že je šťastně vdaná a po dalším dotazu vyšlo najevo, že má dceru.  S novou známostí si kytarista vyjel sledovat noční vlaky. Mezi oběma se však rozhořela hádka, když dívka nechápala smysl této záliby. Emmet začal brnkat na kytaru oblíbenou melodii Hattie, náhle jej popadl amok – vykřikl: „"Udělal jsem chybu! Všechno jsem zvoral",“ a nástroj roztřískal o strom.  Poté se vytratil neznámo kam, snad do Evropy...

Produkce.

Po natočení svého druhého filmu "Seber prachy a zmiz" v roce 1969, podepsal Woody Allen smlouvu s filmovým studiem United Artists na režírování několika dalších snímků. Tematicky měl volné ruce, když mohl napsat cokoli chtěl. Jako klarinetista a zanícený jazzový nadšenec se rozhodl předložit scénář "The Jazz Baby" o jazzovém hudebníkovi, jehož děj je zasazen do třicátých let 20. století. Režisér později sdělil, že manažeři United Artists byli: „"překvapeni... protože očekávali komedii. Byli dost znepokojeni a řekli mi: 'Uvědomujeme si, že jsme s vámi podepsali smlouvu, podle níž si můžete dělat cokoli chcete. Ale chceme vám říct, že se nám tohle opravdu nezamlouvá.' "“ Allen se studiem souhlasil a místo zamýšleného díla napsal i zrežíroval film "Banáni". V roce 1995 pustil námět "The Jazz Baby" z hlavy „jako pravděpodobně příliš ambiciózní“.  Přesto se k němu v roce 1998 vrátil, přepsal scénář a projekt přejmenoval na "Sweet and Lowdown". Do titulní postavy jazzového kytaristy Emmeta Raye, již původně plánoval pro sebe, obsadil herce Seana Penna; uvažoval také o Johnnym Deppovi, který už měl jiné pracovní závazky. Ve věci spolupráce s Pennem, jehož předcházela reputace umělce, s nímž se těžko pracuje, později uvedl: „"Vůbec jsem s ním neměl žádný problém... Vydal ze sebe všechno, přijal vedení a přičinil se svým dílem... fantastický herec".“  V rozhlasovém rozhovoru s Howardem Sternem z 26. října 2009 herečka Rosie O'Donnellová tvrdila, že jí Woody Allen roli Hattie nabídl, ačkoli vyjádřila znechucení nad režisérovým vztahem se Soon-Yi Previnovou. Na otázku, zda by ji lákalo přijmout roli navzdory osobním pocitům odpověděla, že „o tom ani jednu minutu neuvažovala“. Postavu ztvárnila Samantha Mortonová, jejíž Hattie silně připomíná Gelsominu, zahranou Giuliettou Masinovou ve Felliniho neorealistickém dramatu "Silnice".  Za herecký výkon byl Sean Penn nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli a Samantha Mortonová na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli, přestože na plátně nepronesla ani jedno slovo. Allen herečce poradil, aby postavu němé Hattie „"hrála jako Harpo Marx. A ona odvětila: 'Kdo je Harpo Marx?', a já si uvědomil, jak je mladá. Pak jsem jí o něm řekl [a] ona se vrátila a zhlédla filmy".“ Za předvedený výkon obdržela kladné kritiky. Například kritička Stephanie Zacharek na Salon.com napsala, že „"potichu rozmetala [film]...Nic podobného jako její výkon jsem za poslední léta neviděla".“  Snímek "Sladký ničema" byl celý natočen na lokacích v New Yorku a New Jersey. Děj se ovšem odehrává v oblasti Chicaga a Kalifornii.  Pro Alisu Lepselterovou to byl první Allenův film, který sestříhala. Od této chvíle se podílela na všech jeho dalších snímcích, když jako střihačka nahradila Susan E. Morseovou, která s režisérem spolupracovala přes dvacet let.

Hudba.

Hudbu pro film aranžoval a vedl Dick Hyman. Všechna kytarová sóla jsou hrána Howardem Aldenem, který také připravoval Seana Penna při hře na kytaru.  Dalšími kytaristy byli Bucky Pizzarelli a James Chirillo. První z nich se podílel na všech nahrávkách, druhý pak na skladbě "Sweet Georgia Brown". Ta ve filmu zazní během úvodu koncertu, kdy opilý Emmet vrávorá na židličce snášející ho se srpku měsíce.

Sladký ničema () je americké komediální drama z roku 1999, napsané a režírované Woodym Allenem, který spolu s dalšími osobami film doprovází komentáři.

Sweet and Lowdown is a 1999 American comedy-drama mockumentary film written and directed by Woody Allen. Loosely based on Federico Fellini's film "La Strada", the film tells the fictional story, set in the 1930s, of a self-confident jazz guitarist Emmet Ray (played by Sean Penn) who falls in love with a mute woman (Samantha Morton). The film also stars Uma Thurman and Anthony LaPaglia. Like several of Allen's other films (e.g., "Zelig"), the film is occasionally interrupted by interviews with critics and biographers like Allen, Nat Hentoff, and Douglas McGrath, who comment on the film's plot as if the characters were real-life people.


Kariéra.

Ve své první roli před kamerou hrála Sansu Stark, nejstarší dceru z rodu Starků ve fantasy seriálu televize HBO "Hra o trůny". K účasti na konkurzu ji povzbudila její učitelka herectví. Pro tuto roli si nabarvila své blonďaté vlasy na zrzavo.  Hlavní roli později dostala v indie thrilleru "Panda Eyes", který vznikl podle knihy Catherine MacPhail "Another Me". Vystoupila zde po boku Jonathana Rhyse-Meyerse, Claire Forlani, Rhyse Ifanse a Geraldine Chaplinové. Film se začal natáčet v listopadu 2012 ve Velké Británii a ve španělské Barceloně.  Také byla obsazena do role mladé Jean Greyové, kterou si zahrála ve sci-fi filmu "" (2016). V roce 2019 si roli zopakovala ve filmu zaměřeném na její postavu "." V roce 2020 si zahrála v seriálu "Survive".

Osobní život.

Narodila se v Northamptonu, a když jí byly dva roky, přestěhovala se se svou rodinou do Warwicku. Zde do jedenácti let navštěvovala Warwick Prep School a poté přešla na King's High School.  Sophie Turnerová se přátelí se Maisie Williamsovou, která v seriálu "Hra o trůny" hraje její sestru, Aryu Stark. Setkaly se během konkurzů a Maisie se dozvěděla, že roli získala, dva týdny poté, co se to dozvěděla Sophie.  Když skončilo natáčení první série "Hry o trůny", rodina Turnerova adoptovala psa Zunni, který v seriálu hrál zlovlka náležícího Sanse Stark.  Dne 15. října 2017 oznámila na svém instagramovém profilu zasnoubení s o sedm let starším přítelem Joem Jonasem. Svatba se odehrála v Las Vegas 1. května 2019 večer, krátce po předávání Billboard Music Award, kde Joe Jonas vystupoval se svými bratry.

Sophie Turnerová (* 21. února 1996, Northampton, Anglie, Spojené království) je britská herečka, nejznámější pro svou roli Sansy Stark v televizním seriálu "Hra o trůny", která jí vynesla nominaci na cenu Young Artist Award a cenu Emmy. V letech 2016 a 2019 se objevila v roli Jean Grey / Phoenix ve filmech "" a.

Sophie Belinda Jonas (née Turner; born 21 February 1996) is an English actress. She is best known for portraying Sansa Stark on the HBO fantasy television series "Game of Thrones" (2011–2019), which earned her a Primetime Emmy Award nomination for the Outstanding Supporting Actress in a Drama Series in 2019.


Život.

Mládí a studia.

Narodil se v roce 1932 v Dijonu do rodiny otce průmyslníka a matky švadleny. Jeho první herecké zkušenosti se datují do dob středoškolských studií, kdy hrál spolu s kamarády hry A. P. Čechova. Původně chtěl studovat literaturu, ale jeden z jeho učitelů jej místo toho povzbudil ke studiu herectví. Vystudoval proto pařížskou konzervatoř, odkud si v roce 1954 odnesl druhou komediální cenu a kde se mimo jiné stal blízkým přítelem Jean-Paula Belmonda a Jeana Rocheforta.

Kariéra.

Jeho raná kariéra spočívala v divadelních rolích se společností Grenier-Hussenot, hlavně v hrách Harolda Pintera a také v několika vystoupeních na velké obrazovce, na konci 50. let 20. století. Protože ho jeho první filmové role zklamaly, svou pozornost obrátil na nějaký čas ke kabaretu.  Na začátku šedesátých let získal o něco vhodnější filmové role, jako například ve filmech "Jak vykrást banku" (1963), kde hrál spolu s Louisem de Funèsem, "Víkend na Zuydcoote" (1964) a hlavně ve filmu "Pán ze společnosti" (1965), ve kterém mu režisér Phillipe de Broca umožnil využít celý jeho talent.  Jeho popularita rapidně narostla během 70. let, kdy se objevil v mnoha komediích. Ve filmu "Kufr na slunci" (1974) hrál izraelského špiona, který musí být schován v kufru, aby mohl být odvezen ze země na Blízkém východě. Filmy "Les Gallettes de Pont-Aven" (1975), "Ať začne slavnost..." (1974) nebo "Čistka" (1981) pouze potvrdili jeho pozici velkého herce.  Jeden z jeho nejlepších výkonů, který je současně také jeho pravděpodobně nejtemnější rolí, spočívá v jeho skvělé kreaci sebevražedného policistu bez iluzí ve filmu "Les mois d’avril sont meurtriers" (1987). Další důležitou rolí v jeho kariéře je Jean de Sainte-Colombe ve filmu "Všechna jitra světa" (1994).  V roce 1992 byl vyznamenán Řádem čestné legie.  Po celý čas se věnoval brilantním způsobem také kariéře divadelního herce a v roce 1994 získal nejvyšší francouzské ocenění pro divadelního herce, Molièrovu cenu.  V roce 2006 hrál roli Jacquesa Sauniera ve filmu "Šifra mistra Leonarda".

Osobní život.

Od 4. října 2003 je ženatý s francouzskou herečkou Agathe Natanson. Z předchozího svazku má syna. Je velkým milovníkem jazzu a amerického města New York.

Jean-Pierre Marielle (12. dubna 1932 Dijon - 24. dubna 2019 Saint-Cloud ) byl francouzský divadelní a filmový herec. Hrál ve více než stovce filmů, v nichž hrál značně rozmanité role, od obyčejného občana "(Les Galettes de Pont-Avent)", až po sériového vraha "(Bez motivu)", hrdinu druhé světové války "(Tisíce)", ohroženého špiona "(Kufr na slunci)", nebo bývalého herce "(Velká cesta)".

Jean-Pierre Marielle (12 April 1932 – 24 April 2019) was a French actor. He appeared in more than a hundred films in which he played very diverse roles, from a banal citizen ("Les Galettes de Pont-Aven"), to a serial killer ("Sans mobile apparent"), to a World War II hero ("Les Milles"), to a compromised spy (""), to a has-been actor ("Les Grands Ducs"), to his portrayal of Jacques Saunière in ("The Da Vinci Code"). He was well known for his distinctive cavernous voice, which is often imitated by French humorists who considered him to be archetypical of the French gentleman.


Sportovní kariéra.

S judem začal v 10 letech v rodné Varšavě. Připravoval se v univerzitním klubu AZS-AWF pod vedením Wojciecha Borowiaka. V polské seniorské reprezentaci se pohyboval od roku 1989 ve střední váze do 86 kg a od roku 1991 v polotěžká váze do 95 kg. Ve stejném roce si druhým místem na mistrovství světa zajistil kvalifikaci na olympijské hry v Barceloně v roce 1992. Na olympijských hrách postoupil do semifinále, které po taktické stránce nezvládl a prohrál s Britem Rayem Stevensem na praporky (hantei). V boji o třetí místo nestačil na Rusa Dmitrije Sergejeva a obsadil páté místo. V roce 1993 se podrobil operaci zraněného kolene a po rekonvalescenci se v roce 1994 dostal do obdivuhodné formy, která mu vydržela dlouhé čtyři roky. V období let 1994 až 1997 zůstal na vrcholném turnaji v soutěži jednotlivců neporažen.  V roce 1996 startoval jako hlavní favorit na olympijských hrách v Atlantě. V semifinále zvládl otočit nepříznivě se vyvíjející zápas s Brazilcem Aurélio Miguelem. Minutu před koncem dostal třetí šido za pasivitu a prohrával na wazari. V závěrečných sekundách však drtivým náporem donutil Brazilce k chybě a kontrachvatem uči-mata-gaeši zápas otočil. Finále proti Jihokorejci Kim Min-suovi bylo zcela v jeho režimu. Z úvodní akce se po kombinaci uči-mata + sukui-nage dostal do vedení na juko a z následující akce svojí osobní technikou levým nízkým seoi-nage zápas ukončil na ippon. Získal zlatou olympijskou medaili.  Výrazný pokles jeho výkonnosti přišel s rokem 1998. Mezinárodní judistická federace navýšila limit jeho polotěžké váhy z 95 kg do 100 kg, ale hlavním důvodem byla celková reorganizace způsobu financování polského vrcholového sportu. Rušila se vrcholová sportovní centra a na kvalitní sportovní přípravu, která byla základem jeho úspěchů, se nedostávalo peněz. V roce 2000 se kvalifikoval na olympijské hry v Sydney, ale vypadl v úvodním kole s Izraelcem Arielem Ze'evim. V roce 2004 se na své čtvrté olympijské hry nekvalifikoval. Vzápětí ukončil sportovní kariéru přestupem mezi profesionály.  Paweł Nastula byl pravoruký judista s osobním technikou seoi-nage a rýchlým a přesným přechodem a do boje na zemi (ne-waza), ve kterém převládaly techniky páčení. Kouzlo jeho úspěchu v letech 1994-1997 bylo dáno zodpovědným přístupem a výbornou fyzickou a technickou přípravou ve spolupráci s trenérem Borowiakem.

Profesionální kariéra.

V roce 2004 podepsal smlouvu s japonskou organizací Pride Fighting Championships zastřešující zápasy v populární bojovém stylu MMA. Za Pride Fighting Championships zápasil do jejího zániku v roce 2007. Později se vrátil do Polska, kde zápasil v MMA pod organizaci Konfrontacja Sztuk Walki (KSW). V profesionálním ringu se na světové úrovni výrazněji neprosadil. Kariéru ukončil se zápornou bilancí 5 výher a 6 proher, z čehož naprostá většina výher byla doma v Polsku v exhibičním duchu např. zápas s olympijským vítězem v zápasu řecko-římském Andrzejem Wrońskim.  Žije ve Varšavě, kde vede zápasnický klub Nastula Club Bielany. Podobně jako jeho osobní trenér Borowiak se objevuje v polských novinách především v situacích kritiky fungování Polského judistikého svazu.

Paweł Marcin Nastula (* 26. června 1970 Varšava, Polsko) je bývalý polský zápasník–judista a profesionální zápasník ve stylu MMA, olympijský vítěz v judu z roku 1996.

Paweł Marcin Nastula (born 26 June 1970 in Warsaw) is a Polish judoka and mixed martial artist. He was the 1995 and 1997 Judo World Champion, and 1996 gold medallist at the Olympic Games in Atlanta, Georgia, United States, winning those titles in the U95kg weight category.


Rozšíření.

Tato křehká rostlina osídlila téměř celou Evropu, vyjma nejsevernějších oblastí, Balkánu a některých středozemních ostrovů. Dále je rozšířena v mírném podnebném pásu v Malé Asii, na Blízkém východě, ve Střední Asii, jižní Sibiři až po Dálný východ včetně Japonska. Roste také v severní Africe v místech přiléhajících ke Středozemnímu moři a mimo arktická a aridní území i v Severní Americe. Je schopna se spolehlivě rozmnožovat až do nadmořské výšky 3500 m. V České republice vyrůstá jen řídce, většinou pouze na územích s dostatkem vodních ploch, např. na jižní Moravě, v Polabí, Českém ráji a na jihu Čech.  Obvyklá místa jsou rybníky, slepá ramena řek, vodní kanály, často zaplavované příkopy, tůně a dolní úseky pomalu tekoucích řek s vodou slabě až středně bohatou na živiny (dusík, fosfor), která bývá neutrální až slabě zásaditá, s vrstvou jílu nebo organického bahna. Obvykle osídluje nevysychající vodu s hloubkou 50 až 100 cm, roste však i v hloubce do 3 m.  Přežívá ztrátu vody, kdy rostlina vytvoří tzv. terestrickou formu. Někdy přímo žije na trvale vlhkých bahnitých březích nebo obnažených dnech a tehdy vyrůstají 10 až 15 cm vysoké "stromečkovité" vzpřímené lodyhy pouze s několika krátkými a tuhými, jasně zelenými segmentovými listy. Potřebnou vlhkost i živiny vstřebává kořínky z bahna.

Popis.

Vytrvalá, převážně vodní rostlina s chabými lodyhami dlouhými 40 až 200 cm, méně často až 300 cm, které vyrůstají z plazivého oddenku v bahnitém dně. Zelené lodyhy, které se ve spodní části se jen řídce větví, dorůstají k vodní hladině a pak pod ní vodorovně splývají. Jsou 3 až 4 mm tlusté a mají blízká internodia, v horní části bývají hustě porostlé 2 až 5 cm dlouhými listy vyrůstajícími převážně v 5četných přeslenech (řidčeji ve 4 nebo 6četných). Tyto trvale ponořené listy mají čepele hřebenitě peřenosečné s 25 až 35 velmi tenkými, často protistojnými úkrojky o délkách 10 až 30 mm. Existuje více variant tvaru segmentů listů.  Na koncích lodyh vyrůstají nad hladinu vztyčená klasnatá květenství o průměrné délce 5 až 15 cm. Obsahují 10 až 25 obvykle 5četných přeslenů s květy, které vyrůstají z úžlabí peřenosečných listenů až pětinásobně delších než květy. V horní části květenství jsou květy samčí, ve spodní samičí a uprostřed mohou být nečetné oboupohlavné. Samčí květy mají drobný kalich a korunu se světle zelenými až nahnědlými lístky 2,5 dlouhými a osm žlutozelených nebo červenavě tečkovaných tyčinek s cca 2 mm dlouhými prašníky. Samičí květy mají květní obaly zakrslé, ze čtyřdílného, téměř kulovitého semeníku vyrůstají čtyři nazelenalé až nahnědlé blizny na krátkých čnělkách. Květy rozkvétají v červnu až září a jsou opylovány větrem. U stolístku přeslenatého je patrný trend k dvoudomosti, jednotlivá květenství mají výraznou převahu samčích nebo samičích květů. Z opylených květů vyrostou hladké, kulovité, poltivé plody o průměru okolo 3 mm, které se později rozpadnou na 4 protáhlé plůdky. Životaschopné plody se vytvářejí i ve květenstvích rozkvetlých rostlin terestrické formy.

Rozmnožování.

V průběhu vegetačního období se rostliny množí dělením, kdy úlomky křehkých lodyh v internodiích vypouštějí kořínky. S nástupem chladného podzimního období se u stolístku přeslenatého, jako u jediného druhu rostoucího v ČR, vytvářejí v horních částech lodyh ze zakrnělých listů 2 až 6 cm dlouhé, kyjovité turiony. Jsou to specializované útvary vodních rostlin s morfologickými a fyziologickými adaptacemi pro úspěšné překonání nepříznivého období, pupeny se zásobou živin, kterým nevadí promrznutí.  S nástupem zimního poklesu teplot rostliny pod hladinou uhynou a turiony se od nich oddělí a klesnou ke dnu, na jaře z nich vyrůstají nové rostliny. Před potopením plavou po určitou dobu na hladině a mohou být zaneseny na jiná místa nebo vyplaveny z vody na vlhký břeh, tam na jaře zakoření a vyroste terestrická forma stolístku přeslenatého. K rozmnožování slouží i semena (plůdky), která po rozevření plodů zapadnou do bahnitého dna.

Ohrožení.

Následkem vodohospodářských úprav stojatých i tekoucích vod dochází ke snižování počtů záplav a následně k vysychání mnoha terénních depresí. V rybnících bývá často chováno přespříliš ryb či tam žijí vegetaci požírající ryby (tolstolobik bílý, amur bílý) nebo ve velkých počtech vodní drůbež. Stejně tak i hromadná rekreace, silné znečištění vody neb používání herbicidů na blízkých polích má za následek úbytek stolístku přeslenatého ve vodách ČR. Byl proto v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" prohlášen za ohrožený druh (C3).

Externí odkazy.

Stolístek přeslenatý ("Myriophyllum verticillatum") je druh vodních vytrvalých bylin rodu stolístek. Je uzpůsobený k trvalému životu pod vodní hladinou, vyskytuje se ve sladkých vodách na velké části severní polokoule.

Myriophyllum verticillatum, the whorl-leaf watermilfoil or whorled water-milfoil, is a native to much of North America, North Africa, and Eurasia. It closely resembles another native milfoil, called northern water milfoil ("M. sibiricum") Whorled water milfoil is also easily confused with four types of invasive milfoils: Eurasian water milfoil ("M. spicatum"), Variable water-milfoil ("M. heterophyllum"), Parrot feather ("M. aquaticum"), and hybrid water milfoil ("M. heterophyllum X M. laxum").


Zeměpisné rozšíření.

Druh je rozšířen v celé oblasti západního palearktického výskytu dubu ("Quercus" sp.). V Evropě i v Česku je běžným druhem.

Popis.

Rozpětí křídel dospělce je asi 16 až 24 mm (uváděno 13mm). Dospělí motýli mají křídla trávově zelená, zelenožlutá až světle zelená. Zadní křídla a zadeček jsou šedé. Hlava je žlutá, hruď zelená a břicho šedé. Mladé housenky jsou okrově šedé až šedobéžové, lesklé a mají tmavé hlavy. Starší housenky jsou špinavě zelené nebo šedozelené. Larvy procházejí pěti fázemi růstu. Vajíčka jsou kulovitá a asi 0,7 mm široká. Jsou zpočátku světle žlutá a později hnědé barvy.

Biologie.

Samice kladou v červnu 50-60 vajíček na větvičky nebo listy lesních i okrasných dřevin. Vajíčka jsou kladena ve skupinách po dvou. Vajíčka jsou zprvu pokryta lepkavými sekrety, které zachytí řasy a nečistoty, a ty pak vajíčka maskují. Zárodek se vyvíjí do dubna příštího roku, kdy se líhnou larvy a raší pupeny.  Mladé larvy se zavrtávají do rašících pupenů, konzumují mladé listy. Housenky živí hlavně dubovým listím, ale také listím z buku lesního, vrby, javoru, bříz, habrů či topolu, ale i kopřivy, borůvky a jiných rostlin. Za tři-čtyři týdny se kuklí v kokonu z listů. Po dalších tři-čtyřech týdnech vylétá jako dospělec. Motýli se rojí od konce května do konce června. Obaleč dubový se vyskytuje především v dubových lesích, dále v parcích a zahradách.

Přirození nepřátelé.

Obaleč dubový je napadán mnohými parazity a je také kořistí predátorů. Mezi jeho přirozené nepřátele patří:

Dvoukřídlí.

"Actia crassicornis, Actia exoleta, Actia pilipennis, Arrhinomya Tragica, Bessa fugax, Bessa Selecta, Blondelia nigripes, Compsilura concinnata, Discochaeta hyponomeutae, Nemorilla floralis, Nemorilla maculosa, Phytomyptera niviventris, Pseudoperichaeta insidiosa, Zenillia libatrix"

Brouci.

"Stenhomalus muscorum."

Rostlinokékařský význam.

Obaleč dubový je obávaný patogen listnatých dřevin. Vyskytuje se v populačních vlnách. Při nich dochází jen zřídka k úplným holožírům. Obaleč dubový může žírem oslabovat stromy které můžou podlehnout a uhynout díky dalším faktorům, jako je sucho. Některé oblasti jsou nálety obaleče dubového ovlivněny v různé míře každý rok, jiné jen občas. Patogen poškozuje horní část koruny.  Příznakem napadení je přítomnost housenek, které od konce dubna vyžírají pupeny. Později housenky spřádají listy do ruličky, kde hledají úkryt. Dospělec je poměrně typický, podobná je ale zeleněnka vrbová ("Earias clorana"). Housenky lze zaměnit s jiným druhem čeledě.  Ochrana rostlin spočívá v biologickém boji pomocí "Bacillus thuringiensis". Uvedenou složku obsahuje například přípravek FORAY 48 B. K chemické ochraně je možno použít insekticidy.* TREBON 10 F

Obaleč dubový ("Tortrix viridana") je motýl, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem. V Česku způsobuje při přemnožení rozsáhlé holožíry, které postupují od vrcholu koruny dolů.

The green oak tortrix, Tortrix viridana, also known as the European oak leafroller and the green oak moth is a distinctive green moth whose larvae feed on tree leaves, especially oak.


Zeměpisné rozšíření.

Obaleč zimolezový se vyskytuje v celé Evropě, kde je běžným druhem, stejně jako v České republice.

Popis.

Rozpětí křídel dospělce je 1,7–2,2 cm. Samec je menší než samice. V klidu jsou křídla střechovitě složená. Dospělci mají křídla červenookrová u samců, šedohnědá u samic s úhlopříčnými pruhy (je uváděno i světle žluté zbarvení až po žlutohnědou).  Mladé housenky jsou tmavo nebo světle zelené nebo bronzově zelené. Starší housenky jsou tmavě šedozelené nebo tmavě šedé. Larvy procházejí čtyřmi fázemi růstu.  Vajíčka jsou kulovitá a asi 0,7 mm široká. Jsou světle žlutá.

Biologie.

Přezimuje larva ve volně tkaném kokonu v ohbí a rozvětvení větviček nebo v prasklinách v kůře, na jaře se kuklí. Dospělci přezimující generace létají v červnu a kladou na listy snůšky tvořené až 150 vajíčky. K hostitelským rostlinám patří mnoho druhů lesních dřevin, ale obaleč dává přednost jabloním nebo hrušním, třešním, švestkám, meruňkám a rybízu. Mladé larvy konzumují mladé listy, pupeny, plody, květy. Kuklí v kokonu ze suchých listů, který spřádají. Poslední generace se objevuje v září a klade vajíčka které přezimují. Páření a kladení vajíček dochází ve večerních hodinách, kdy teploty jsou kolem 13 °C. Motýli se rojí od konce května do srpna.  Vyskytuje se v lesích, parcích, sadech a zahradách.

Význam.

Obaleč zimolezový dává přednost časně dozrávajícím odrůdám jablek, ale napadá i broskve a meruňky. Škodlivé je, v důsledku krátké doby do sklizně, především napadení plodů housenkami druhé (podle jiných zdrojů třetí) generace, které napadají a znehodnocují plody. Prahem škodlivosti pro třešně a višně v období od počátku rašení do květu je výskyt tří housenek slupkových a pupenových obalečů ve vzorku 100 květních či listových rozet. U slivoní je v období před květem prahem škodlivosti výskyt dvou housenek těchto obalečů na vzorek 100 květních či listových rozet.  U napadených stromů se na jaře objevují bělavým předivem podélně spředené listy, housenky vyžírají pupeny, na listech jsou zřejmé požerky, nebo jsou listy skeletované. Žír je obvykle povrchový, nepravidelný a velký několik centimetrů. Housenky letní generace se vyskytují v době vývoje a zrání plodů a napadají plody. Housenka poškozuje svrchní pokožku a tkáně do hloubky 2-6mm s nepravidelné, příležitostně kulaté. Napadené mladé části jsou deformované, mění barvu (hnědnou) objevují se jizvy a zkorkovatělé plošky, plody nekrotizují.

Ochrana rostlin.

Ochrana rostlin je možná, biologický boj se provádí pomocí "Bacillus thuringiensis". K chemické ochraně insekticidy jsou vhodné následující preparáty:

Obaleč zimolezový ("Adoxophyes orana") je motýl, jehož housenky poškozují listy žírem, květy a plody dřevin požerky. V Česku housenky znetvořují plody a lokálně mohou způsobit až 80% ztráty na výnosech.

Adoxophyes orana, the summer fruit tortrix, is a moth of the family Tortricidae. It is found in the Palearctic ecozone and Taiwan. The wingspan is 17–22 mm. The moth flies in two generations from May to November. The larvae overwinter in loosely woven cocoons.


Život.

Narodil se v Kodani, byl jediným synem skladatele a hudebníka "Royal Chamber" Siegfrieda Langgaarda (1852–1914) a Emmy Langgaardové (rozené Foss, 1861–1926). Oba rodiče byli klavíristé.  Ve věku pěti let se se svou matkou začal učit hrát na klavír, později se svým otcem a u soukromého učitele. Jeho talent se rychle projevil a už v sedmi letech byl schopen zahrát Schumannovy "Davidsbündlertänze" nebo Chopinovy mazurky. Ve stejném období začal také psát krátké kusy pro klavír a hrát na varhany. V deseti letech začal studovat varhanní hru pod vedením Gustava Helsteda, varhaníka z kodaňského kostela Jesuskirken a hru na housle s Chr. Petersenen, dřívějším členem "Royal Orchestra".  V jedenácti letech prvně vystoupil veřejně jako varhaník a varhanní improvizátor, a to na koncertu v známém kodaňském kostele Frederiks Kirke. Ve věku 12 let začal studovat hudební teorii pod vedením dánkého skladatele Ch. F. E. Hornemana a později s Vilhelmem Rosenbergem.  Jeho první skladby, dva klavírní kusy a dvě písně, byly publikovány, když měl 13 let a právě se přibližně měsíc učil kontrapunktu u věhlasného skladatele Carla Nielsena. O rok později byla jeho sborová práce "Musae triumphantes" uvedena na koncertu v Kodani, díky čemu jej jako skladatele spoznala hudební veřejnost. Během jeho dospívání nadále komponoval a kolem Vánoc a Silvestra cestoval společně se svými rodiči, potkajíc dirigenty Arthura Nikische a Maxe Fiedlera.  Když měl 18 let, sloužil jako pomocný varhaník v kodaňském kostele Frederiks Kirke. O rok později, v roce 1913, jeho "Symfonie č. 1 „Hořské pastorále“" v nastudování "Berlínských filharmoniků" pod taktovkou Maxe Fiedlera sklidila na koncertu v Berlíně první úspěchy.  V roce 1914 mu zemřel otec, pak v letech 1915 až 1917 působil jako pomocný varhaník v kodaňském kostele Garnisons Kirke. Od roku 1917 se neúspěšně ucházel o místo varhaníka v několika kodaňských kostelech. V roce 1922 se k němu a jeho matce přistěhovala mladá dívka jménem Valborg Constance Olivia Tetens (známá pouze jako Constance). V roce 1926 umírá jeho matka a následujícího roku se Langgaard a Constance vzali.  Ačkoli skladatel už od věku svých třiceti let pobíral státní podporu, jeho práce a také žádosti o zaměstnání byly téměř neustále odmítány. Teprve ve svých 46 letech se mu podařilo získat stálé zaměstnání coby varhaník v katedrále v Ribe, nejstarším městě Dánska.  Zemřel krátce před svými devětapadesátými narozeninami, přičemž jeho dílo nebylo až do jeho smrti hudebně doceněno.

Rud Immanuel Langgaard (28. července 1893 Kodaň – 10. července 1952 Ribe) byl dánský hudební skladatel pozdního romantismu a varhaník. Jeho hudba byla v rozporu s tehdejšími konvencemi a její význam byl doceněn až 16 let po jeho smrti.

Rued Langgaard (; born Rud Immanuel Langgaard; 28 July 1893 – 10 July 1952) was a late-Romantic Danish composer and organist. His then-unconventional music was at odds with that of his Danish contemporaries but was recognized 16 years after his death.


Historie.

První představení lokomotivy E4MSU proběhlo 18. září 2012 na veletrhu InnoTrans v Berlíně. Od konce dubna 2013 proběhly testy lokomotivy v Polsku, nejdříve na zkušebním okruhu, od května 2013 i na síti PKP PLK. Od 18. do 31. července byla lokomotiva testována v čele nákladních vlaků dopravce PKP Cargo se zátěží až 3 440 t. V srpnu 2013 proběhly testy na Železničním zkušebním okruhu Cerhenice, kde lokomotiva byla otestována na střídavých napájecích soustavách 25 kV 50 Hz a 15 kV 16,7 Hz.  Byla avizována rovněž výroba prototypu třísystémové lokomotivy E4MSP pro rychlost 200 km/h. Prototyp měl být hotov do konce roku 2013, ale nestalo se tak.  V prosinci 2015 byl mezi Newagem s polským dopravcem Lotos Kolej uzavřen kontrakt na sedmiletý pronájem pěti stejnosměrných Griffinů včetně jejich údržby. Výroba byla financována společností ING Lease, která se stala majitelem lokomotiv. Lokomotivy označené E4DCUd byly postupně dokončovány během roku 2017, oficiální představení proběhlo na veletrhu Trako, který proběhl v září 2017 v Gdańsku. Lotos však lokomotivy odmítl převzít, neboť podle názoru společnosti lokomotivy nebyly schopny kvůli chybějící palubní části zabezpečovače ETCS plnohodnotného provozu. Newag následně od smlouvy odstoupil a lokomotivy odkoupil. Od února 2018 jsou tři z těchto lokomotiv ve dvouletém pronájmu u dopravce ORLEN KolTrans. Zbývající dva stroje si pronajme PKP Intercity.

Technické informace.

Newag Griffin je rodina čtyřnápravových lokomotiv s průjezdním obrysem definovaným normou UIC 505-1. Celková délka lokomotivy je 19 700 mm. Je určena do čela vlaků o hmotnosti do 3 200 t. Regulace výkonu je provedena pomocí IGBT tranzistorů. Lokomotivy jsou připraveny na instalaci ERTMS a GSM-R.  Verze E4DCUd představená v roce 2017 je určena pro provoz na tratích elektrizovaných stejnosměrnou soustavou 3 kV. Její maximální rychlost činí 160 km/h, hmotnost je 79 tun. Jmenovitý výkon lokomotivy je 6,4 MW, navíc je vybavena pomocným spalovacím motorem o jmenovitém výkonu 420 kW.

Verze.

Existují plány na sedm verzí těchto lokomotivy, které se primárně liší napájecími soustavami a nejvyšší povolenou rychlostí.

Newag Grifin je rodina čtyřnápravových lokomotiv polského výrobce Newag Gliwice vyráběná od roku 2012. Jednotlivé verze se liší počtem napájecích systémů, kterými může být lokomotiva napájena. Kromě elektrických verzí bude existovat i dieselová. Původní obchodní označení lokomotiv bylo "Elephant" a až později bylo změněno na "Griffin".

Newag Griffin is a series of four-axle electric and diesel locomotives produced by Newag in Gliwice from 2012. The locomotive is made for pulling passenger carriages and cargo. The first version, the E4MSU is a universal multi-system electric locomotive.