Děj.

Dr. Wrenn navštíví Johna Trenta, bývalého pojišťovacího detektiva a nyní pacienta v psychiatrickém zařízení a táže se jej, jak se zde octl. Trent mu vypráví svůj příběh.  Po úspěšném odhalení pojišťovacího podvodu obědvá John Trent se svým kolegou v restauraci, ten mu sdělí, že jej potřebuje pro případ zmizení známého hororového spisovatele Suttera Canea. Trent je napaden zdánlivě nepříčetným mužem se sekerou, jenž se jej zeptá, zdá čte Suttera Canea. Než mu muž stihne utnout hlavu, je zastřelen policistou.  Trent se později setká s ředitelem newyorského nakladatelství Arcane Publishing Jacksonem Harglowem, jenž mu vysvětlí, že Sutter Cane záhadně zmizel před 2 měsíci a policie nezjistila nic významného. Nakladatelství prodalo filmová práva na jeho novou knihu a překlad do 18 jazyků, ale nemá kompletní knihu. Cane poslal pouze několik kapitol svému agentovi. Oním agentem byl muž se sekerou, který se pokusil zabít v restauraci Trenta. V pátrání po spisovateli a jeho poslední knize bude Johna Trenta doprovázet redaktorka Linda Stylesová.  Trent začne tím, že se pustí do četby autorových knih. Poté má nepříjemný zážitek, noční můru, v níž vidí monstra a navzájem se vraždící lidi se sekerami. Linda mu sdělí, že Caneovy knihy způsobují „méně stabilním čtenářům“ dezorientaci, ztrátu paměti a paranoiu. Vyšetřovatel zůstává skeptický, bere to jako nějakou masovou hysterii či zvrhlou módní záležitost. Povšimne si červených linií na obálkách knih a rozstříhá je. Je přesvědčen, že po jejich správném sestavení vznikne mapa New Hampshire s vyznačením tajemného města zvaného Hobb's End, prostředí mnoha autorových románů.  Dvojice se vydá pátrat po fiktivním městě. Linda během řízení automobilu zažije bizarní situaci, když dvakrát předjede a potřetí srazí chlapce se stejným kolem, chlapec má pokaždé jinou vizáž. Když v noci přejíždí po starém rezivějícím mostě, má zvláštní vidiny. Vykřikne a zastaví automobil, což vzbudí dosud spícího Trenta. Auto stojí ve dne na ulici Hobb's Endu a John ji pochválí, že město našla. Společně jej pak propátrávají a setkávají se s postavami z Caneových příběhů včetně hoteliérky paní Pickmanové (v jejímž hotelu se ubytují). Najdou kostel, který je v knihách zdrojem zla zamořujícího celé město. Trent a Linda jsou svědky scény, v níž se skupina ozbrojených místních lidí dožaduje u kostela po Caneovi vrácení pohřešovaného chlapce Johnyho. Cane stojí ve dveřích a zpoza rohu vyběhne mnoho dobrmanů, kteří zaútočí na skupinku lidí. John Trent stále věří, že je vše jen umně zinscenováno, aby jeho role zvýšila prodej knih. Linda připouští, že se částečně jednalo o tuto taktiku, nakladatelství se domluvilo se Sutterem Canem, aby se načas ukryl, jenže ten se pak už neozval. Nicméně nově objevené skutečnosti včetně nalezení přesné kopie Hobb's Endu součástí plánu nebyly.  Trent se hodlá vrátit zpět, aby se setkal s ředitelem Harglowem, ale Linda jej předejde a vezme klíče od automobilu. Má namířeno do kostela, kde se střetne s autorem Canem, načež zešílí. Trenta varuje v místním baru otec Johnyho, aby raději zmizel, než jej zlo nakazí, jako to udělalo s obyvateli Hobb's Endu. Trent se jej snaží odradit od sebevraždy, ale muž tvrdí, že ji musí spáchat, protože to Sutter Cane takhle napsal. Detektiv začíná pochybovat, už si není tak jist. Neví, kde končí realita a kde začíná něco mimo chápání.  Venku na ulici se mezitím shromáždili zmutovaní obyvatelé se zbraněmi a pochodněmi. Trent zjistí, že i paní Pickmanová (která mučila a zabila svého manžela) a Linda se změnily v monstra. Pokouší se odjet automobilem z města, přičemž se musí zbavit po čtyřech lezoucí Lindy s převrácenou hlavou. Únik z města se nepodaří, ať se vydá jakýmkoli směrem, vždy dojede zpět do centra města, kde blokují ulici postávající nebezpečně vyhlížející občané. Nakonec se rozhodne jimi projet a havaruje.  Procitne ve zpovědnici, kde mu Sutter Cane objasňuje podstatu jeho díla, ve které věří více lidí než v Bibli. Ujišťuje jej, že jeho poslední kniha dosáhne obrovského úspěchu a zotročí další čtenáře, čímž umožní návrat pradávného zla, které ovládne Zemi. Samotný Trent sehraje předem určenou roli, a sice vrátí rukopis knihy do nakladatelství Arcane Publishing a uvede tak do pohybu nezvratný proces konce lidstva.  Sutter Cane předá Trentovi rukopis a pak si roztrhá tvář a tělo jako stránky papíru. Zatímco detektiv nahlíží do vzniklé trhliny, Linda čte z rukopisu, co se bude odehrávat v nejbližších momentech. Tvorové z jiných světů začnou pronásledovat Trenta, který utíká chodbou pryč.  Probudí se v realitě a pokusí se zničit rukopis, ale to se mu nikdy nepodaří, vždy se znovu nějakým způsobem objeví. V nakladatelství sdělí řediteli Harglowovi, že mu rukopis nemůže předat, znamenalo by to zkázu všeho současného. Harglow jej informuje, že Linda nikdy neexistovala a Trent již rukopis doručil před měsícem. Kniha je již v prodeji a filmová adaptace má brzy vyjít. Příběh způsobil masovou reakci, jde o nejprodávanější bestseller všech dob. Společností se šíří vlna násilí a schizofrenie vyvolaná knihou. Trent zabije sekerou čtenáře s novým titulem Na pokraji šílenství v ruce, předtím mu položí otázku, zda se mu kniha líbí. Je umístěn do psychiatrické léčebny.  Dr. Wrenn usoudí, že Trentovo vyprávění je k ničemu a odchází z místnosti. Té noci vidí internovaný John Trent za výbojů blesků stíny navzájem se vraždících osob a slyší lidské i nelidské výkřiky.  Ráno zjistí, že dveře cely jsou odemčené a na chodbách ústavu jsou stopy ničení a násilí. Rádio vysílá zprávu o obrovské pandemii, která zachvátila svět. Lidé se vraždí nebo mění v mutanty. Trent vychází ven a dojde před kino, kde je titulek filmu Na pokraji šílenství s jeho osobou v hlavní roli. Sedne si do křesla a sleduje film, de facto předchozí události a propadá hysterickému smíchu.

Inspirace.

Film je inspirován dílem mistra hororového žánru H. P. Lovecrafta. Název filmu vychází ze dvou Lovecraftových příběhů "The Shadow Over Innsmouth" a "At the Mountains of Madness", šílenství hraje významnou roli jak ve filmu, tak v Lovecraftově fikci. Úvodní scéna odhaluje Trentovu internaci v psychiatrické léčebně, většina samotného příběhu je vyprávěna v retrospektivě, což je běžná Lovecraftova metoda psaní. Všechny knihy Suttera Canea mají podobný název jako tvorba H. P. Lovecrafta, např. "The Hobb's End Horror" je podobné názvu povídky "The Dunwich Horror".  Film rovněž odkazuje na tvorbu jiného amerického hororového spisovatele, jenž své příběhy umístil do prostředí Nové Anglie – Stephena Kinga. Jeho jméno je dokonce zmíněno na začátku filmu, kdy Linda vysvětluje Johnu Trentovi, že dílo Suttera Canea je děsivější než dílo Stephena Kinga.

Šílenství (jinými názvy Na pokraji šílenství a Ve spárech šílenství, anglicky "In the Mouth of Madness") je americký filmový lovecraftovský horor z roku 1995.

In the Mouth of Madness is a 1994 American horror film directed and scored by John Carpenter and written by Michael De Luca. It stars Sam Neill, Julie Carmen, Jürgen Prochnow, David Warner and Charlton Heston. Informally, the film is the third installment in Carpenter's "Apocalypse Trilogy", preceded by "The Thing" and "Prince of Darkness".


Sportovní kariéra.

S judem začínal v 5 letech v pařížské čtvrti Quartier de la Chapelle. Do svých 15 let se připravoval v klubu Bolivar pod vedením Alaina Perriota. V mládí se věnoval několika kolektivním sportům, především basketbalu. Kvůli individuálnímu zaměření však zvolil judo. Vrcholově se začal judu věnovat v pařížském tréninkovém centru mládeže INSEP. Členem širší francouzské reprezentace se stal v roce 2006. V roce 2007 přestoupil do profesionálního klubu Lagardère Paris Racing, kde se připravoval pod trenérskou dvojicí Patrick Rosso, Stéphane Frémont a dosáhl prvních mezinárodních úspěchů. Po olympijských hrách v Pekingu přestoupil do klubu v Levallois-Perret, kde se připravuje pod vedením trenérské dvojice Christian Chaumont, Benoît Campargue.  Se svými rozměry (výška 204 cm, váha mírně pod 130 kg) poutal od dorosteneckých let pozornost trenérů. Jeho mimořádné silové dispozice byly podpořeny i schopností na sobě tvrdě pracovat a vůlí vítězit. Rinerovo judo se vyznačuje taktickým pojetím boje. Kritika na toto často poukazuje, že ve srovnání s fenomenálními japonskými judisty Jamašitou a Inouem je jeho judo divácky neatraktivní až nudné. Po zisku zlaté olympijské medaile na olympijských hrách v Londýně v roce 2012 však své pojetí boje zatraktivnil. Především po technické stránce vyspěl a svým dominantním pravým úchopem soupeře hází technikami uči-mata a o-soto-gari. V roce 2016 obhájil zlatou olympijskou medaili na olympijských hrách v Riu. Své soupeře si tradičně hlídal v úchopu a zaváhal pouze jednou, když se pod něj dostal v semifinále Izraelec Ori Sason technikou sode-curikomi-goši.  Rinerova fyzická, taktická a v současné době i technická vyspělost je zárukou pravidelného přísunu zlatých medailí pro francouzské judo. Riner v těžké váze neprohrál od olympijských her v Pekingu v roce 2008, kde psychicky nezvládl taktický duel s Uzbekem Tangrievem na šido. V soutěžním zápase prohrál naposledy 13. září 2010 v neolympijské a dnes již sporadicky vypisované soutěži bez rozdílu vah s Japoncem Daiki Kamikawou. Vyrovnaný zápas tehdy rozhodli sudí praporky při hantei v Kamikawův prospěch 2:1. Riner nesl prohru těžce a jako křivdu.  Největším omezením pro Rinera jsou zranění, kvůli kterým musel několikrát vynechat turnaj mistrovství Evropy. Své starty na turnajích si pečlivě vybírá. Turnaje světového poháru pravidelně vynechává. V roce 2019 se vrátil na tatami po dvacetiměsíční pauze a absolvoval turnaje v Montrealu a Brasílii, které vyhrál. Mistrovství světa v Tokiu však vynechal. Na grandslamu v Paříži 9. února 2020 po více než devíti letech a 154 zápasech skončila jeho vítězná série bez porážky. V osmifinále prohrál v prodloužení s Japoncem Kokoro Kageurou.

Teddy Riner (7. dubna 1989 Les Abymes, Guadeloupe) je francouzský zápasník – judista afro-karibského původu. Je majitelem zlatých olympijských medailí z let 2012 a 2016. Je osminásobným mistrem světa v těžké váze. V letech 2010 – 2020 nepřetržitě neprohrál ve 154 soutěžních zápasech.

Teddy Pierre-Marie Riner (, ; born 7 April 1989) is a French judoka. He has won ten World Championships gold medals, the first and only judoka (male or female) to do so, and two Olympic gold medals. He has also won five gold medals at the European Championships. He was a member of the Levallois Sporting Club before joining Paris Saint-Germain in August 2017.


Děj.

V úvodu filmu se pod dohledem pana Bartoka narodí Veronice syn Martin, kterého měla se Sethem Brundlem, geniálním vědcem z předešlého filmu "Moucha", jenž dělal pokusy s teleportací. Pan Bartok jeho výzkum financoval a má zájem na převedení technologie do praxe. Veronica při porodu umírá. Malý Martin se stává pokusným králíkem, jeho zdravotní stav je pečlivě kontrolován vědci z laboratoří. Oni i Bartok ví, co se bude s Martinem dít, ale záměrně to před ním drží v tajnosti. Bartok se snaží působit v roli otce, jednou Martinovi ukáže trik a řekne mu, že si musí vymyslet heslo, aby udržel tajemství, které se nesmí nikdo dozvědět. Martin díky svým specifickým genům rychle roste a je velmi inteligentní. Ve věku 5 let dosáhne prahu dospělosti. Pan Bartok mu věnuje vlastní byt, kde bude mít soukromí a nikdo mu do něj nebude zasahovat. Nabídne mu práci - může pokračovat ve výzkumu svého otce. Vědci totiž nedokáží přijít na správný způsob teleportace, výsledky jsou vždy špatné. Martin souhlasí a nabídku přijímá.  Martin je plachý, přesto se seznámí s Beth Loganovou, sympatickou dívkou, která pracuje na noční směně v laboratoři. Postupně se mu daří proniknout do tajů teleportace a podaří se mu zdárně teleportovat živé kotě. Také zjišťuje, že Bartok nemluví vždy pravdu. Objeví totiž svého oblíbeného psa z dětství, jenž při pokusech utrpěl značné deformace. Bartok tvrdil, že pes už nežije, ale Martin jej objeví v zóně, kam pronikne i přes zákaz vstupu. Postupně přestane svému patronovi důvěřovat, jakmile zjistí jeho pravé motivy (profit z Martinovy genetické výjimečnosti). Odhalí rovněž metodu, jak zvrátit svou hmyzí podstatu. Musel by se teleportovat společně s živým člověkem, proces by očistil jeho geny a z druhé teleportované osoby by udělal nepodařenou mutaci.  Postupem času se začnou ozývat Martinovy geny, nastává jeho přeměna. Když tedy zjistí pravé motivy Bartoka, jenž čeká na jeho přeměnu v obrovský hmyz, rozhodne se společně s Beth utéci. Bartok nemůže používat Martinem opravený a již správně fungující program, neboť ten zahesloval počítač. Na útěku Martin s Beth kontaktují Stathise Boranse, jenž mu potvrdí správnost jeho úvahy - jedinou jeho šancí, jak zastavit rostoucí přeměnu je použití telepodů. Věnuje jim svůj džíp, aby mohli svým pronásledovatelům ztížit pátrání. V noci zastaví v motelu, kde se Martin dostane do pokročilé fáze přeměny a vyděšená Beth zavolá Bartokovi. Martin se zamotá do kokonu a je dopraven do laboratoří. Ještě předtím odmítne prozradit Bartokovi heslo. Ten jej poté vyžaduje po Beth Loganové, ale ani ona jej nezná.  Martin, respektive hmyzí kreatura, ve kterou se proměnil se osvobodí ze zámotku a začne se mstít za léta pokusů a přetvářky. Zabije doktorku Jainwayovou a doktora Simmse. Ačkoli se nezdráhá nelítostně odstranit členy ochranky vyslané na jeho zadržení (pozvracení obličeje leptavými tekutinami apod.), zůstalo v něm něco z lidské podstaty. To se projeví, když ušetří rottweilera, který jej má vystopovat. Nakonec zabije i odporného velitele ochranky Scorbyho a dostane se do laboratoře s telepody, kde se Bartok zabarikádoval s Beth.  Chytne Bartoka a jeho rukou zadá do počítače tajné heslo, které znělo „Dad“ („táta“). Vtáhne Bartoka do telepodu č. 1 a dá signál Beth Loganové, aby spustila sekvenci. Po přenosu je obnovena Martinova lidská podoba a Bartok se promění ve zmutovanou kreaturu. Konec filmu vyznívá ironicky, Bartok je držen při životě, v závěrečné scéně se plazí k misce s kašovitou stravou v kotci, kde dříve končily oběti nepodařených pokusů. Na okraji misky sedí moucha.

Moucha II (v původním anglickém znění "The Fly II") je americký filmový horor s prvky sci-fi z roku 1989, který režíroval Chris Walas, autor masek v prvním dílu "Moucha".

The Fly II is a 1989 American science fiction horror film directed by Chris Walas. The film stars Eric Stoltz and Daphne Zuniga, and is a sequel to the 1986 film "The Fly", itself a remake of the 1958 film of the same name. Stoltz's character in this sequel is the adult son of Veronica Quaife and Seth Brundle, a scientist who became a human-fly hybrid as a result of an experiment gone awry, played by Jeff Goldblum in the 1986 remake. With the exception of stock footage of Goldblum from the first film, John Getz was the only actor to reprise his role, with another actress filling the Geena Davis role as Quaife in the opening birth scene.


Signální dráha.

BMP 7 po navázání na příslušný receptor aktivuje (fosforyluje) SMAD 1 a SMAD 5 v cytoplazmě, ty se následně váží na SMAD 4 a vytváří tak komplex transkripčních faktorů přecházejících do jádra, kde ovlivňují transkripci cílových genů.

Funkce.

Osteogeneze.

BMP všeobecně indukují osteogenickou transformaci buněk tzn. že způsobují změny, které vedou k přetváření původní pluripotentní buňky v osteocyt. Působí jak na pluripotentní, tak na mezenchymální (progenitorové) buňky i na osteoblast. Z pozorovatelných změn dochází ke zvýšení aktivity alkalické fosfatázy, tvorby osteocalcinu a mineralizované matrix.

Formování autopodia.

Během vývoje se na končetině nachází několik nekrotických zón: interdigitální, která rozděluje prsty, interiorní rozdělující radius a ulnu a anteriorní a posteriorní dále formující končetinu. Navzdory názvu zde probíhá apoptóza buněk. Slovo nekrotické je pouze historický artefakt. Apoptóza buněk je způsobena zejména působením BMP 2,4 a 7, které jsou exprimovány v interdigitálním mezenchymu. Vlivem Nogginu vytvářeném ve vyvíjejících se prstech a v perichondrálních buňkách, které je obklopují, dochází v těchto místech k blokování účinku BMP signalizace, což vede k prevenci apoptózy. Dále má BMP 7 a 2 důležitou úlohu při formování kloubních spojení.

Adipogeneze.

Na rozdíl od ostatních členů BMP rodiny, kteří se podílejí na diferenciaci bílých adipocytů se BMP 7 uplatňuje ve hnědé vývojové řadě. Hnědá tuková tkáň se liší od bílé zvýšeným množstvím mitochonrií, menší aktivitou ATP syntáz, což vede k tomu, že vznikající energie se z buňky uvolňuje ve formě tepla (termogeneze) na rozdíl od bílé tukové tkáně, kde se většina energie uskladňuje ve formě ATP. Experimentálně uskutečněná exprese BMP7 zprostředkovaná adenovirem vedla k nárůstu hnědé tukové tkáně na úkor bílé, čímž došlo k nárůstu energetického výdeje a snížení hmotnosti. Tato studie dává příslib novému terapeutického přístupu v léčbě obezity.

Genový knockout.

Při knock out experimentu u myší došlo k vývoji embrya, které postrádalo oči a mělo velmi nepatrně vyvinuté ledviny. BMP 7 v těchto místech brání předčasné apoptóze buněk v oční plakodě a nefrogennímu mezenchymu.

Klinické využití.

V dnešní době se BMP 7 (stejně jako i jiní členové BMP rodiny) používá v klinických studiích k léčbě komplikovaných zlomenin, které nereagují na předchozí léčbu. U lidí dochází k používání rekombinantního lidského BMP7 například v kolagenové pastě, která se aplikuje na poškozené místo. Úspěšnost v některých studiích dosahuje přes 90 %.

BMP 7 neboli bone morphogenetic protein 7 (obchodní název OP-1) je protein patřící do TGF-β superfamily tzn. skupiny signálních molekul – parakrinních faktorů uplatňujících se během embryonálního vývoje. Je členem BMP rodiny, jejíž uplatnění nastává zejména během transformace mezenchymálních buněk do chrupavky a kosti. BMP 7 se také podílí na vývoji neurální lišty, zubů, očí a ledvin. Mezi hlavní inhibitory patří Chordin, Noggin a Folistatin.

Bone morphogenetic protein 7 or BMP7 (also known as osteogenic protein-1 or OP-1) is a protein that in humans is encoded by the "BMP7" gene.


Dřevěné pelety.

Dřevěné pelety se vyrábějí lisováním dřevěných pilin a hoblin jako vedlejší produkt při zpracování dřeva. Vyznačují se extrémní hustotou a nízkým obsahem vody. Používají se jako kvalitní ekologické palivo. Obsah vody je důležitým parametrem pro výhřevnost paliva i dlouhodobé opotřebení kotlů, proto by vstupní materiál měl být před vlastní peletizací vhodně dosušován v sušárnách.

Výroba.

Pelety se vyrábějí v peletárnách lisováním vstupního materiálu na tvarovacích lisech, jde o tzv peletizaci. Materiál je při peletizaci pod vysokým tlakem protlačován skrz malé kruhové otvory ocelové matrice, přičemž se zahřívá na teplotu okolo 100 °C. Celulóza, která se nachází ve dřevě, vlivem teploty měkne a stává se lepivou. To umožní lisovat dřevěné piliny do tvaru pelety bez přidávání jakýchkoliv přísad. Po vychladnutí jsou pelety pevné a zachovávají si svůj válcovitý tvar.

Použití.

Pelety se používají jako náhrada fosilních paliv v kotlích, domácích kamnech a krbech. Protože jsou sypké, mohou se používat i v kotelnách s automatickým provozem. Pomocí dopravníku je možné přesně a plynule regulovat přísun paliva a tím regulovat tepelný výkon kotle. Vytápění tímto palivem je značně rozšířeno ve skandinávských zemích a v Itálii.  Pelety se z těchto důvodů dělí na pelety určené pro domácnosti a pelety určené pro průmyslové vytápění a ohřevy (například teplárny, elektrárny).  Pelety určené pro průmysl bývají zpravidla horší jakosti, mívají větší obsah příměsí, nižší výhřevnost a vyšší obsah popelovin resp. nespalitelných látek, pro domácí kotelny obvykle nejsou vhodné.  U pelet určených pro domácnost je také výhodné, pokud jsou vyrobeny ze dřeva pocházejícího z jednoho druhu stromů (smrk, borovice, modřín apod.).  V pivovarnictví při procesu chmelovaru jsou velkými pivovary používány chmelové pelety či granuláty.

Agropelety.

Agropelety nebo také alternativní pelety jsou vyráběny z přebytků zemědělské výroby jako je sláma, seno, odpady vznikající při čistění obilí, olejnin a luštěnin. Oproti dřevěným peletám mají obvykle vyšší obsah popela (5 %). Agropelety jsou významným zdrojem obnovitelné energie a představují značný potenciál pro ekonomický rozvoj venkova.

Peleta je obvykle malý, slisovaný kousek libovolné hmoty nejčastěji válcovitého tvaru. Pelety ze dřeva se používají jako náhrada fosilních paliv. Pelety se používají také v potravinářském průmyslu. Většina velkých pivovarů tak místo klasického hlávkového chmele, používá chmel peletovaný/granulovaný, který se lépe skladuje i přepravuje. Pelety všech druhů potom poskytují velkou výhodu svou vhodností k přepravě, skladování či dávkování, čímž umožňují snazší nebo hlubší automatizaci. Typicky se manipulují pomocí šnekových či vzduchových dopravníků.

Pellet fuels (or pellets) are biofuels made from compressed organic matter or biomass. Pellets can be made from any one of five general categories of biomass: industrial waste and co-products, food waste, agricultural residues, energy crops, and virgin lumber. Wood pellets are the most common type of pellet fuel and are generally made from compacted sawdust and related industrial wastes from the milling of lumber, manufacture of wood products and furniture, and construction. Other industrial waste sources include empty fruit bunches, palm kernel shells, coconut shells, and tree tops and branches discarded during logging operations. So-called "black pellets" are made of biomass, refined to resemble hard coal and were developed to be used in existing coal-fired power plants. Pellets are categorized by their heating value, moisture and ash content, and dimensions. They can be used as fuels for power generation, commercial or residential heating, and cooking. Pellets are extremely dense and can be produced with a low moisture content (below 10%) that allows them to be burned with a very high combustion efficiency.


Přípravy k vylodění.

Původně mělo k vylodění dojít 18. června, ale nasazení 27. pěší divize na Saipanu, která byla určena jako záloha pro vylodění na Gumau, si vyžádalo její nahrazení v podobě 77. divize. Navíc byly všechny invazní lodě staženy kvůli hrozícímu nebezpečí ze strany japonských lodí o kterých si Američané mysleli že se v prostoru nachází. Proto bylo jako den D pro Guam stanoveno datum 21. červenec. Japonci tento čas plně využili a začali ostrov horečně opevňovat. Dne 8. července zahájil velitel Jižního útočného svazu kontradmirál Conolly systematické námořní odstřelování ostrova, které nemělo do té doby ve válce obdoby. Usoudil že 50 % všech postavení pří pobřeží bylo zničeno. Od 28. června pravidelně útočily i letouny 58. operačního svazu viceadmirála Mitschera a zasáhly i oblast, kterou námořní dělostřelba ušetřila. Američané také vycvičili indiány z kmene Navajo jako obsluhy radiostanic. Tím pádem nebylo nutno zašifrovávat zprávy a poté je zase rozšifrovávat, neboť to, že by nějaký Japonec uměl navažsky, bylo zcela vyloučeno.

Vylodění.

V 5:30 21. července zahájila děla bitevní lodi USS "Pennsylvania" a dalších křížníků a torpédoborců palbu na vyloďovací pláže a jejich okolí. V 6:15 přiletěly první letouny a o hodinu později provedlo 85 stíhaček a 115 palubních bombardérů nálet. V 7 hodin se první oddíly 3. divize námořní pěchoty a 1. prozatímní brigáda nalodily na obojživelné traktory a vyrazily k plážím. Před osmou hodinou se na severních plážích vylodily 3., 29. a 9. pluk 3. divize, které se setkaly s tuhým odporem. Situace se uklidnila až odpoledne, kdy už byly na plážích tanky a polní děla, s nimiž se mariňákům podařilo dobýt hřeben nad vyloďovací pláží a postoupit dále do vnitrozemí. Na jižních plážích čelila 1. prozatímní brigáda méně náročnému terénu než 3. divize na severu, o to zuřivější byl odpor Japonců. Nakonec se Američanům podařilo postoupit až 1 km do vnitrozemí a dobýt vesnici Agat. Odpoledne se vylodil 305. pluk 77. pěší divize jako podpora, avšak na jihu vázlo zásobování municí všeho druhu kvůli velkým ztrátám vyloďovacích plavidel. Po usilovné celonoční práci byl tento problém vyřešen. V noci na povel generálporučíka Takašiny zaútočil japonský 38. pluk společně s tanky a děly na americké pozice. Ti však útok čekali a po několika hodinách jej za cenu 50 padlých a 100 zraněných odrazili. To byla poslední akce 38. pluku, protože po této akci byl zcela rozprášen.

Boj o ostrov.

22. a 23. července Američané využívající své velké palebné převahy postupně zatlačovali Japonce dále do vnitrozemí. 23. července začal generálporučík Takašina shromažďovat síly k poslednímu útoku, který byl zahájen v noci z 25. na 26. července. Tento útok byl odražen. Japonci při něm ztratili 3 200 mužů a nedosáhli žádných významnějších úspěchů. Jeden z důvodů, proč se útok nezdařil, byl, že japonské tanky zabloudily v džungli a k útoku se vůbec nedostavily. Na jihu začala 1. prozatímní brigáda obsazovat poloostrov Orote. 24. července na něm obklíčila 2 500 japonských vojáků, kteří posilnění alkoholem provedli sebevražedný útok, který skončil jejich masakrem. 29. července byla na orotském letišti vztyčena americká vlajka, stržená Japonci 10. prosince 1941. Tou dobou 77. divize rozšiřovala předmostí a 27. července se spojila s 3. divizí postupující ze severu a od té doby kladli Japonci výraznější odpor pouze v severní části ostrova. 28. července americké shermany zabily generálporučíka Takašinu a velení převzal generálporučík Obata. 31. července po krátkém oddechu vstoupil 3. pluk 3. divize do Agany, hlavního města ostrova. po celý tento den se Američané setkávali se slabým odporem, problém však byly stovky min, které Japonci nastražili po všech cestách vedoucí na sever. To vedlo ke zpomalení postupu a to se nelíbilo generálmajorovi Giegerovi, který stále pobízel velitele obou divizí k rychlejšímu postupu, protože nechtěl dát Japoncům čas opevnit se kolem hory Santa Rosa. I přes veškerou snahu byl postup pomalý. 2. srpna bylo obsazeno letiště Tijan, 8. srpna dosáhly americké síly výběžku Ritidian (nejsevernější bod ostrova) a 10. srpna prohlásil generálmajor Geiger ostrov za dobytý.

Po bitvě.

Prohlášení Geigrera bylo jako obvykle předčasné. Ještě 10. srpna objevila americká hlídka silné nepřátelské postavení u hory Mataguac. Bylo to velitelské stanoviště Obaty, které bylo následujícího dne 11. srpna dobyto po důkladné minometné palbě. I poté se však na ostrově nacházelo asi 10 000 japonských vojáků, kteří ze začátku vedli gerilovou válku, pak museli bojovat s hladem a nemocemi. Hodně jich padlo a v roce 1945 po kapitulaci Japonska se jich 1 130 vzdalo. Někteří ale nevěřili, že Japonsko kapitulovalo a bojovali dál. V následujících letech zbylí umřeli hlady nebo se nakonec přece jen vzdali. Bitvou o Guam skončila operace Forager a skončila také japonská nadvláda nad Marianami.

Druhá bitva o Guam byla bitva mezi Spojenými státy americkými a Japonským císařstvím. Byla součásti Operace Forager a jejím cílem bylo dobytí ostrova Guam, nejjižnějšího z Mariánských ostrovů. Bitva skončila vítězstvím Američanů a vyhnáním Japonců z ostrova. Ten byl Američany přebudován na leteckou základnu, z níž mohly americké dálkové bombardéry B-29 bombardovat Japonsko. Také se jednalo o první znovudobyté území, které před válkou patřilo Spojeným státům.

The Second Battle of Guam (21 July – 10 August 1944) was the American recapture of the Japanese-held island of Guam, a U.S. territory in the Mariana Islands captured by the Japanese from the U.S. in the 1941 First Battle of Guam during the Pacific campaign of World War II.


Dětství.

Iggy Azalea se narodila v Sydney v Austrálii, poté se s rodinou přestěhovali do Mullumbimby v Novém Jižním Walesu. Její otec Brendan Kelly byl malíř a matka Tanya Kelly uklízečka v hotelu. Azalea prohlásila, že ji umění jejího otce ovlivnilo v její práci. Iggy začala rapovat už ve 14 letech a založila si kapelu spolu se dvěma holkami ze sousedství. Navštěvovala střední školu a ve volném čase si s matkou vydělávala uklízením hotelů. Ve svých 16 letech utekla z domu na Floridu do USA, kde chtěla prorazit jako hip hopová umělkyně. Rodičům řekla, že s kamarádkou jedou na dovolenou, přitom byla rozhodnuta, že pokud chce prorazit v hip hopu musí se přestěhovat do země, kde tento hudební styl vznikl.

Hudební kariéra.

2010-11: Začátek kariéry.

Své umělecké jméno si vytvořila spojením jména jejího psa "Iggy" a ulice, ve které vyrůstala "Azalea". O něco později poznala pár lidí z Interscope Records, kteří ji nabídli, aby se přestěhovala do Los Angeles a podepsala s nimi smlouvu. V roce 2011 začala nahrávat své videa na YouTube. První video, kterým na sebe upozornila se jmenovalo "Pussy". 27. září 2011 vydala svůj první mixtape nazvaný "Ignorant Art", na kterém se nacházely například písně "Pussy", "My World" a "The Last Song". Ke konci roku 2011 oznámila, že by příští rok ráda vydala své první studiové album The New Classic.

2012: Problémy se společností a Glory.

Azalea se spojila s raperem T.I., který měl být výkonným producentem jejího prvního alba The New Classic. Album mělo vyjít v červnu 2012, ale společnost Intescope s účastí rapera T.I. nesouhlasila a album nepovolila. Proto podepsala smlouvu s Grand Hustle Records, která též trvala na odložení vydání alba. 26. března 2012 vydala duet s T.I. "Murda Bizness", který měl plnit funkci pilotního singlu z nadcházejícího alba. V dubnu 2012 oznámila, že vydá EP Glory. Kvůli dalším problémům s nahrávacím společností se podepsala pod Def Jam. 31. května 2012 byla vydána píseň Steva Aoki a Angger Dimase, "Beat Down", na které se objevila i Iggy. 24. června 2012 vydala druhý singl "Millionaire Misfits" a 30. července 2012 celé EP Glory. 11. října 2012 vydala svůj druhý mixtape "TrapGold", na kterém pracovala s Diplo. Na jeho podporu vydala píseň "Bac 2 Tha Future (My Time)".

2013-2014: The New Classic a Reclassified.

V lednu a únoru 2013 účinkovala jako předskokan na Radiactive Tour Rity Ory ve Spojeném království. Podepsala se pod nahrávací společnost Mercury Records a 11. února vydala pilotní singl pro The New Classic, Work. 13. března vydala k této písni videoklip, který režírovaly Jonas & François. Poté následovala rapera Nas na jeho turné Life Is Good Tour po Evropě. V dubnu 2013 se podepsala pod nahrávací společnost Island Def Jam. 26. dubna 2013 vydala druhý singl Bounce. V červenci 2013 podvrdila, že bude dělat předskokana pro Beyoncé a její turné Mrs. Carter Show World Tour po Austrálii. 19. srpna 2013 vydala třetí singl, duet s T.I., Change Your Life Společnost ji kvůli nabitému programu zakázala vydat album dříve než v březnu 2014. 6. února 2014 vydala čtvrtý singl, duet s Charlie XCX, Fancy. Video k této písni vyšlo 4. března 2014. Tento singl se stal globálním mega hitem a dostal se na vrchol například v USA. Její první studiové album The New Classic konečně vyšlo 21. dubna 2014 a setkalo se s docela velkým úspěchem. 28. dubna vyšel mega hit "Problem" od Ariany Grande, na které se objevila i Iggy. Také se objevila na albu A.K.A. od Jennifer Lopez. 24. června 2014 vydala pátý singl z alba Black Widow, na kterém se objevila i Rita Ora. Singl navazoval na úspěchy jeho předchůdce Fancy. Objevila se i na singlu "Booty" od Jennifer Lopez a "No Mediocre" od T.I. V listopadu 2014 vyšla reedice alba The New Classic s názvem Reclassified, která obsahovala pět nových písní, z toho dva singly Beg For It a Trouble.

2015-současnost: The Great Escape Tour a druhé album.

V prosinci 2014 oznámila, že v roce 2015 vyjede na The Great Escape Tour, které bude propagovat její druhé studiové album, ale v březnu 2015 bylo turné přesunuto na podzim téhož roku. V lednu 2015 prozradila, že již pracuje na svém novém albu. 4. května 2015 vydala svou dlouho očekávanou spolupráci s Britney Spears, Pretty Girls.

Inspirace.

Iggy byla od útlého věku velmi ovlivněna raperem Tupac Shakur. Mezi další její vzory, kteří ji poté ovlivnili také patří Missy Elliott, Grace Kelly, Lil' Kim, Gwen Stefani, Spice Girls, Victoria Beckham a Fran Drescher.

Osobní život.

Koncem roku 2011 začala Iggy Azalea chodit s americkým raperem ASAP Rockym. Po jejich rozchodu začala chodit s basketbalistou Nicken Youngem.

Amethyst Amelia Kelly známa pod uměleckým jménem Iggy Azalea je australská raperka. Celosvětově se proslavila hlavně díky svému mega hitu Fancy a Black Widow.

Amethyst Amelia Kelly (born 7 June 1990), better known by her stage name Iggy Azalea (), is an Australian rapper, singer, songwriter, model and music video director. At the age of 16, Azalea moved to the United States to pursue a career in music. Azalea earned public recognition after releasing the viral music videos for her songs "Pussy" and "Two Times" on YouTube. Azalea signed a recording contract with American rapper T.I.'s label Grand Hustle shortly afterwards and released her debut mixtape, "Ignorant Art" (2011).


Historie.

Na formátu začala v květnu 2012 pracovat společnost Raiffeisenbank a.s. ve spolupráci s technologickou společností Inmite s.r.o. v rámci vývoje aplikace mobilního bankovnictví. Formát měl původně usnadnit sdílení platebních informací přes QR kódy mezi uživateli mobilní aplikace, ale následně byl zobecněn pro širší spektrum použití.  Formát byl odpočátku tvořen jako otevřený a dostupný pod Apache 2.0 licencí. Nejedná se tedy o řešení či produkt, který má svého dodavatele, ale o otevřenou specifikaci, která je určená ke svobodné implementaci libovolným subjektem. Proto jej velmi brzy začaly přijímat i ostatní banky a výstavci faktur v ČR. Velmi aktivní byla při vytváření formátu společnost ČSOB (spolu se společností Zentity s.r.o.), která měla zkušenosti z nasazení podobného typu aplikace na Slovensku (proprietární řešení) a mimo jiné pomohla navrhnout brandový název pro komunikaci formátu směrem k uživatelům.  V polovině srpna 2012 byl formát předložen Českou bankovní asociací českým bankám k připomínkování a k doplnění. Stal se tak základem pro obecně uznávaný formát pro ČR pro tyto účely a dne 14. 11. 2012 byl následně jako standard ČBA vydán.

Informace o formátu.

Formát řetězce ShortPaymentDescriptor vychází ideově z formátů vCard (strukturou) a MultiCash (popisem a významem polí). Je navržen tak, aby byl maximálně kompaktní co se velikosti obsažených dat týče. Výhodou navrženého formátu je relativně dobrá lidská čitelnost a potenciální rozšiřitelnost o specifické proprietární atributy.  Možnosti použití formátu jsou např. následující:  Příklad řetězce ShortPaymentDescriptor:  codice_1  Přípona souboru pro uložení řetězce je:  codice_2.  MIME type formátu je:  codice_3.

Short Payment Descriptor je kompaktní formát pro snadné sdílení platebních informací elektronickou cestou. Formát je použitelný v rámci Evropské unie – rozšíření do zemí mimo EU brání fixace formátu na prvky bankovního styku, které jsou specifické pro EU (např. reprezentace čísla účtu pomocí IBAN). Prakticky dochází k nasazování formátu na území ČR a SR.

Short Payment Descriptor (SPAYD, SPD) is a compact data format for an easy exchange of a payment information using modern electronic channels, such as smart phones or NFC devices. Practically, the format is being deployed in the Czech Republic (where the format is an accepted unique standard for QR code payments) and the Slovak Republic, but format can be technically used with any bank using IBAN account numbers. That includes currently most of European countries, some in the Middle East and few other ones.


Život.

Owen Barfield se narodil v Londýně v rodině právníka jako poslední ze čtyř sourozenců. Po středoškolském studiu na Londýnské "Highgate School" musel roku 1917 narukovat. Válku prožil jako spojař. Mezi koncem války a demobilizací pracoval sedm měsíců jako lektor všeobecného vzdělávání pro starší vojáky; po přípravném lektorském kurzu na univerzitě v Oxfordu v něm dozrálo rozhodnutí pustit se přes odpor otce do studia filologie. Na studiích se spřátelil se spolustudentem C. S. Lewisem a posléze též s mladým profesorem J. R. R. Tolkienem. Tato přátelství pak doprovázela celý jeho život a stala se též zárodkem volného literárního a filosofického sdružení Inklings.  Po dosažení titulu B. Litt. musel Owen Barfield zanechat akademické dráhy a převzít otcovu právnickou firmu v Londýně. Filologii a filosofii na odborné úrovni se však věnoval dál a rovněž pravidelně dojížděl do Oxfordu na schůzky s přáteli ze sdružení Inklings. Roku 1923 se oženil s choreografkou a scénografkou Maud Douie. Po marném čekání na vlastní potomstvo adoptovali manželé Barfieldovi postupně tři děti — Alexandra (1929), Lucy (1935) a Geoffreyho (1945).  V roce 1965 se mu konečně podařilo definitivně předat svou právnickou firmu následovníkům, takže se mohl plně věnovat literární a vědecké práci. V letech 1963–1978 přednášel jako hostující profesor na řadě amerických univerzit.  Po smrti manželky v roce 1980 začíná Owen Barfield pomýšlet na odchod do ústraní, který však uskuteční teprve v roce 1986, kdy se odstěhuje do domova důchodců ve Forest Row ve Východním Sussexu. V následujících letech ještě dokončuje svá poslední díla a poskytuje rozhovory o životě svém i ostatních Inklingů. 14. prosince 1997 ve svém bytě ve Forest Row umírá.

Názorový vývoj.

Owen Barfield byl vychován v duchu pragmatického racionalismu. Jeho otec byl selfmademan přesvědčený o potřebě účelného a cílevědomého jednání a naopak zbytečnosti nehmotných zájmů. Jako dvanáctiletý však malý Owen při hodinách latiny poznává krásy básnických metafor a k neradosti svého otce se začíná intenzivně zajímat o poezii a filologii.

První a poslední Inkling.

Již krátce po zahájení studia na Oxfordské univerzitě se Owen Barfield seznámil se stejně starým C. S. Lewisem. Společný zájem o severské ságy je vedl k založení volného sdružení "Kolbítar", scházejícího se na čtení staroislandské poezie a na rozpravy o ní, do něhož se později zapojil též J. R. R. Tolkien. Témata rozprav se postupně rozšiřovala na poezii a mytologii v obecném slova smyslu, účastníci schůzek skupiny též začali diskutovat o své vlastní literární tvorbě, a tak se původní sdružení přetransformovalo natolik, že se koncem 20. let jeho členové rozhodli změnit jeho jméno na "Inklings".

Owen Barfield (9. listopadu 1898 – 14. prosince 1997) byl britský jazykovědec, filosof a spisovatel. V odborných kruzích je znám především pro svou teorii vývoje vědomí a významu, v širší veřejnosti jako přítel a inspirátor C. S. Lewise a J. R. R. Tolkiena.

Arthur Owen Barfield (9 November 1898 – 14 December 1997) was a British philosopher, author, poet, critic, and member of the Inklings.


Popis.

Platykaryje jsou opadavé jednodomé stromy nebo řidčeji i keře se střídavými lichozpeřenými nebo výjimečně i jednoduchými listy. Vrcholové pupeny jsou vejcovité až téměř kulovité, kryté širokými a překrývajícími se šupinami. Větvičky mají plnou dřeň. Lístky složených listů mají pilovitý okraj a zpeřenou žilnatinu. Květenství se vyvíjejí na vrcholu mladých olistěných větévek a jsou to laty tvořené jednopohlavnými i oboupohlavnými klasy připomínajícími šištice. Samčí květy jsou bezobalné, podepřené listenem, se 4 až 15 tyčinkami. Samičí květy jsou podepřeny 1 volným listenem a 2 listenci přirostlými k semeníku, mají 2 okvětní lístky a semeník s přisedlou dvoulaločnou bliznou. Plodem jsou drobné ploché úzce 2-křídlé oříšky, uspořádané v krátkém šišticovitém plodenství a podepřené vytrvalými listeny.

Rozšíření.

Druh "Platycarya strobilacea" je rozšířen v Číně, Japonsku, Koreji a Vietnamu. Roste ve smíšených lesích na horských svazích v nadmořských výškách obvykle 400 až 1400 metrů. "Platycarya longzhouensis" byla nalezena v jižní Číně.

Taxonomie.

V současné době jsou nejčastěji rozlišovány 2 druhy rodu platykaryje: "Platycarya strobilacea" a "Platycarya longzhouensis". Druh "Platycarya longzhouensis" byl nalezen v roce 1979 při expedici do jižní Číny v provincii Kuang-si a popsán v roce 1999. V roce 1990 byl popsán druh "Platycarya simplicifolia" z čínské provincie Kuang-si, vyznačující se jednoduchými listy, dnes je však považován za ojedinělou mutaci.

Význam.

Platykaryje šišticovitá je v Česku vzácně pěstována jako zajímavá dřevina zejména v botanických zahradách a arboretech. Je uváděna z Průhonického parku a ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji, vzrostlý exemplář je možno vidět i v Botanické zahradě a arboretu MU v Brně.

Platykaryje ("Platycarya") je rod rostlin náležející do čeledi ořešákovité. Zahrnuje 2 druhy opadavých dřevin se zpeřenými listy a je zastoupen v Číně, Japonsku, Koreji a Vietnamu. Od příbuzných dřevin z čeledi ořešákovité se odlišuje zejména šišticovitými květenstvími. V Česku je vzácně pěstován druh platykaryje šišticovitá ("Platycarya strobilacea").

Platycarya is a genus of flowering plants in the family Juglandaceae, usually treated as comprising a single species Platycarya strobilacea, though one to two additional species are accepted by some authors. It is native to eastern Asia in China, Korea, and Japan.


Základní pojmy.

Role (úloha).

Role je předem stanovený vzorec jednání, který je předváděn během představení a který může být prezentován či odehrán i při jiných příležitostech. Jednotlivé herecké výkony se liší. Goffman podle přesvědčení o roli, kterou člověk hraje, rozděluje jedince na "„upřímné“" a "„cyniky“". Upřímný herec se se svým výkonem zcela ztotožňuje. Cynik je oproti tomu účinkující, který se se svou rolí vůbec neztotožňuje. Většina skutečných výkonů se pohybuje na škále mezi těmito extrémy.

Diskrepantní role.

Označení pro postavy, které se přímo nepodílí na výkonu herců, ale mají o něm větší množství informací než obyčejné obecenstvo. Goffman do této skupiny zařazuje kupříkladu specialisty, důvěrníky, poslíčky či prostředníky. Tito lidé vidí účinkujícím „pod pokličku“, byť se nepodílí na představení jako takovém. Mají informace, kterými by mohli případně zdiskreditovat účinkující nebo ohrozit celé představení.

Fasáda.

Fasáda je standardní výrazové vybavení, které jednotlivec záměrně či mimoděk užívá během svého výkonu. Je to ta část jednotlivcova představení, která slouží obecným a ustáleným způsobem k výkladu situace pro ty, kdo představení sledují. Skládá se ze dvou částí:

Tým.

Tým je soubor jednotlivců, kteří spolupracují na realizaci jedné úlohy. Vyznačují se určitým tajemstvím, které mají před nečleny, důvěrnou spoluprací a familiárností. Členové týmu během představení stojí při sobě a prezentují jednotné stanovisko týmu. Cílem účinkujícího je zachovat určitý výklad situace, který je vlastně jeho tvrzením o tom, co je podle něj skutečnost. Tým, který ovládá dějiště interakce, nazýváme jako "účinkující". Tým sledující výkon je "obecenstvo". "Režisérem" je pak člověk, který řídí interakci jako dramatické představení. Stará se, aby vše proběhlo tak, jak má (usměrňuje neukázněné aktéry, přiděluje role, povzbuzuje atp.).

Region.

Region je místo do určitého stupně ohraničené bariérami vnímání (vizuálními, zvukovými a časovými). Goffman hovoří o předním a zadním regionu. Do předního regionu se dává to, co má být viděno, a do zadního to, co viděno být nemusí, ale pro správný chod předního regionu je nezbytné.

Management dojmů.

Jedinec prezentující sám sebe v sociální interakci kontroluje dojem, který si o něm obecenstvo utváří, management dojmů tedy volně označuje "umění řídit dojmy". V této situaci se všichni přítomní (účinkující i obecenstvo) snaží nějakým způsobem situaci vyložit, definovat. Tak se podle Goffmana vytváří jakýsi interakční "modus vivendi", neboli pracovní konsensus o povaze situace. Účastníci interakce přitom docházejí k jednomu společnému výkladu toho, co se právě děje. Interakce tak může proběhnout hladce a bezkonfliktně.  Když je jednotlivec ve společnosti druhých, snaží se ostatní získat o něm informace, které jim pomohou vyložit nastalou situaci. Obecenstvo posuzuje výkon jedince podle verbálních i neverbálních projevů. Verbální sdělení může člověk lépe kontrolovat, publikum však přihlíží k celkovému dojmu, který v nich druhý vyvolává. Berou v úvahu tedy i neverbálním informace, které účinkující vyjadřuje prostřednictvím mimiky, gestikulace či tělesného postoje. Jedna část sdělení také často slouží jako ověření pro druhou část ("říká, že mluví pravdu, ale vyplývá to i z jeho vzezření?").

Rozdíl mezi prvním a druhým vydáním knihy.

Kromě kosmetických změn obsahuje novější verze knihy i zásadní změny oproti prvnímu vydání. Setkáme se v ní s důležitými doplňky, novou částí v úvodní kapitole a rozšířením závěru. Manning se domnívá, že tyto dodatky převrací i hlavní argument knihy a mění celkový směr Goffmanovy práce jakožto celku. Ve druhém vydání si Goffman uvědomuje zřejmé nedostatky svého původního modelu. Stejně tak v začátku své pozdější knihy "Frame Analysis" uvádí, že nikdy nezamýšlel, že by dramaturgická metafora měla být brána doslovně, jak bývá někdy vykládáno, spíše má sloužit jako koncepční rámec pro analýzu interakcí. Píše, že celý svět rozhodně není jevištěm.  Ve druhém vydání je zřetelné metodologické omezení divadelní metafory a podstatné omezení dramaturgického předpokladu, že jsme všichni (jen) cynickými manipulátory. Jedním z klíčových rozdílů mezi oběma vydáními je, že "první pojímá divadelní analogii optimisticky", zatímco "druhé" spíše "pesimisticky". K tomu podle Manninga dochází ze dvou důvodů. Zaprvé, protože divadelní interpretace počítá s cynickým jedincem jakožto vlastníkem "two selves" (dvou identit – manipulativního a performativního já), a za druhé, protože Goffman začal svou divadelní analogii chápat spíše metonymicky, jako vystižení jen malé oblasti celé společnosti.

Problém divadelní metafory.

Goffman využívá analogii divadelního představení k popsání a vysvětlení zákonitosti lidské sociální interakce. Vtipnou a srozumitelnou formou ve své práci analyzuje každodenní život lidí, takže se kniha těší velké popularitě u odborníků i laické veřejnosti. Bývá proti ní však několik výhrad. Divadelnímu příměru bývá vytýkáno přílišné zjednodušení, sociální skutečnost je přitom mnohem složitější. Teorie také nenabízí žádné praktické postupy při řešení konfliktu rolí a celkově má v oblasti metodologie značná omezení.  Goffman narušil představu, že lidé svým jednáním vyjadřují svou identitu. Podle jeho pojetí komunikujeme skrze masky, kterými své já z větší či menší míry zastíráme. Nedostatkem jeho divadelní metafory je ale neúplnost jeho vysvětlení, nedozvídáme se, kde a jak takové masky vznikají. P. Manning poznamenává, že dramaturgická metafora je užitečným vodítkem pro chování na veřejných prostranstvích, ale není to ideální způsob, jak analyzovat působení pravidel v každodenním životě.

Kritika.

V reakci na Goffmanovu knihu zaznívaly především dvě kritiky. Zaprvé to byly stížnosti na přílišnou cyničnost, zdůrazňování intrik, jednoduše příliš mnoho funkcí vlastní vůle člověka a cíleného ovlivňování vlastního chování. Druhou výtkou byla ignorace struktur moci, postavení a třídních nerovností. Zaznívaly i otázky morálního charakteru, hodnot nebo byla přetřásána souvislost s utilitarizmem.  Goffmanovo pojetí bylo vychvalováno, že dobře odráží nový svět marketingu a propagace, ale na druhou stranu byla Goffmanova teorie také obviněna z toho, že se pesimisticky dívá na povahu člověka i společnost jako celek. Johnson Williams tvrdí, že Goffman může být někdy nepopulární, protože se zaměřuje na negativní sféru společnosti a přesto nenabízí žádná doporučení, jak s tím dále naložit. Phil Manning Goffmanovu práci ale brání a vidí na tomto přístupu i pozitivum. Na rozdíl od tradičního antropologa, který rozšiřuje naše obzory tím, že nás informuje o jiných společnostech, Goffman nám ukazuje složitost naší vlastní. Na to pak mohou volně navazovat další práce rozvíjející téma a nabízet další řešení.  Alvin Gouldner uvádí, že dramaturgický model nám ukazuje situačnost života jako kousek celku vyříznutý z času, historie i společnosti, spíše než by se pokoušel vysvětlit fungování společnosti jako celku. Než by tedy nabízel jiný pohled na svět jako takový, tak nám nový model nabízí nové pojetí dílčí části složitějšího celku. Gouldnerovi ale vadí, že Goffman nevysvětluje, proč člověk dá přednost jedné identitě před jinou a proč ostatní přijímají nebo odmítají prezentaci jeho vybraného já. Ani neobjasňuje, jestli moc a bohatství mají vliv na schopnost úspěšně promítat zvolené "self".

Všichni hrajeme divadlo ( "The Presentation of Self in Everyday Life") je dílo Ervinga Goffmana z roku 1959, v němž zkoumá společenský život za pomoci analogie divadelního představení. Ukazuje, jak člověk v obvyklých pracovních situacích prezentuje sám sebe a svou činnost před ostatními, jak řídí a kontroluje dojem, který si o něm okolí vytvoří. Popisuje, jak už z názvu vyplývá, naši sebeprezentaci v každodenním životě a techniky udržení dojmu. Na základě této knihy vzniklo i celé odvětví interpretativní sociologie označované jako dramaturgická sociologie.

The Presentation of Self in Everyday Life is a 1956 sociology book by Erving Goffman, in which the author uses the imagery of the theatre in order to portray the importance of human social interaction; this would become known as Goffman's dramaturgical analysis approach.


Vzhled.

Plši připomínají veverky, ale jsou menší. Jejich tělo měří 60–109 mm, ocas 40–165 mm. Srst mají jemnou. Ocas bývá obvykle kratší nebo stejně dlouhý jako tělo a je – kromě rodu "Myomimus" – ochlupený. Váží od 14 do 180 g. Nohy i jejich prsty jsou krátké, zahnuté drápky jsou přizpůsobeny k šplhání. Na předních nohách mají čtyři prsty a na zadních pět. Samice mají 6–12 bradavek.  Mají nápadné oči a kulaté uši. Celkem 20 zubů je uspořádáno podle zubního vzorce Zajímavostí je, že jim jako jediným hlodavcům chybí slepé střevo. Dokládá to, že se živí potravou s malým obsahem celulózy, často z větší části živočišnou.

Způsob života.

Žijí v zalesněných oblastech, zahradách (zde s oblibou v živých plotech) i ve skalách.  Jsou to převážně noční dobře šplhající zvířata. Hnízda si staví v dutinách stromů, ve skalních puklinách, v podkroví budov nebo v opuštěných norách jiných zvířat. Často si je vystýlají mechem nebo podobným rostlinným materiálem.  Konzumují ovoce, oříšky a ve větší míře i hmyz, vejce i malé obratlovce. Severněji žijící plši včetně těch z Česka ke konci léta a na podzim nabírají na váze a pak – obvykle od října do dubna – přezimují stočeni do klubíčka. Někteří z nich se čas od času vzbudí a konzumují nashromážděnou potravu.  Po březosti trvající 21–30 dnů rodí 2–10 mláďat. Za rok mívají obvykle jeden nebo dva vrhy.  Ve volné přírodě se mohou dožít až 5,5 roku.

Výskyt v Česku.

Na českém území se vyskytují čtyři druhy plchů:

Stupeň ohrožení.

Většina druhů této čeledi není celosvětově ohrožena a v červeném seznamu druhů jsou vyhodnoceny jako málo dotčený druh. V Česku jsou však chráněné všechny čtyři tam žijící druhy. Pouze tři druhy plchovitých hlodavců jsou zařazeny mezi ohrožené nebo téměř ohrožené druhy:  Téměř ohrožený druh: Zranitelné druhy:

Plchovití (Gliridae nebo Myoxidae) je čeleď drobných hlodavců z podřádu veverkočelistných. Obsahuje 28 druhů v 10 rodech. Prakticky všichni obývají Palearktickou oblast od Evropy po Japonsko; pouze jeden žije v Africe jižně od Sahary. V Česku se vyskytují čtyři druhy.

A dormouse is a rodent of the family Gliridae (this family is also variously called Myoxidae or Muscardinidae by different taxonomists). Dormice are nocturnal animals found in Africa, Asia, and Europe, and are particularly known for their long periods of hibernation.


Mistrovství světa ve fotbale 2014 – skupina F

Děj.

Ve 22. století technologická úroveň lidské civilizace umožňuje kolonizaci vzdálených koutů vesmíru. Posádka průzkumné lodi "Temná Hvězda" již 20 let plní svou misi - ničit nestabilní planety, které by mohly ohrozit budoucí kolonizaci.  Členové posádky jsou poručík Doolittle, seržant Pinback, Boiler a Talby. Velitelem na lodi býval Powell, toho zabil zkrat v panelu zadního sedadla. Powell byl uveden do stavu hlubokého zmrazení. Na lodi panuje nuda a lhostejnost a jednotliví členové se snaží občas narušit únavný stereotyp. Doolittle, dříve vášnivý surfař, si sestrojil z lahví hudební nástroj, Boiler mimo kouření cigaret trénuje střelbu z laserové pušky. Talby se straní ostatních a většinu času tráví v prosklené kupoli, kde pozoruje okolní vesmír. Pinback rád dělá vtípky na účet ostatních a do videodeníku si stěžuje na dusnou atmosféru na lodi a na nepochopení ostatních. Také uvádí, že je ve skutečnosti palivovým specialistou Billem Fruggem, jenž se dostal na místo Pinbacka poté, co ten spáchal sebevraždu.  Pinback také na loď přivedl „maskota“, mimozemšťana ve tvaru nafukovacího míče, kterého chodí krmit. Jednou mu škodolibý mimozemšťan uteče z kotce a když se jej Pinback snaží chytit, brání se a dělá mu naschvály (odstraní např. žebřík z výtahové šachty, Pinback má pak dost práce dostat se ven).  Palubní počítač se sladkým ženským hlasem posádce oznámí, že se blíží pole asteroidů vázané magnetickou bouří. Při průletu se poškodí zařízení pro odpalování inteligentních bomb, následkem čehož se bomba #20 vysune z pumovnice. Počítač jí oznámí, že se jedná o poruchu a přikáže jí vrátit se zpět do lodi. Bomba s nevolí poslechne. Na lodi se začíná projevovat více poruch a posádka nejeví snahu s tím něco udělat. Jediným aktivním mužem je Talby, který později komunikační poruchu identifikuje a vydá se ji odstranit.  Boiler najde nestabilní planetu v Závojové mlhovině a Doolittle mění kurs. Pak si zajde popovídat do kupole za Talbym a sdělí mu nový cíl. Talby poznamená, že v Závojové mlhovině by mohli narazit na „fénixovy asteroidy“ - skupinu zářících asteroidů obíhajících vesmírem jednou za 12 300 000 000 000 000 000 let (12,3 trilionu).  Když se Pinbackovi konečně podaří zneškodnit uprchlého mimozemšťana, vypráví to ostatním, ale ti neprojevují valný zájem. Jsou raději, když je zticha. Nereagují ani na varovná hlášení počítače upozorňující na různé poruchy. Talby se dostane do zadní sekce lodi a pokouší se opravit komunikační laser, přičemž je oslepen. "Temná Hvězda" již dorazila k cílové planetě a chystá se odpálit bombu #20. Ta se však neoddělila od držáku a hrozí, že vybuchne i s lodí. Doolittle jí přikazuje, aby se deaktivovala a vrátila se zpět do pumovnice, což bomba tvrdošíjně odmítá. Nevěří, že došlo k selhání systému a nehodlá přerušit detonační odpočet. Doolittle se vydává do kryogenní sekce, aby se poradil se zesnulým velitelem Powellem (tato část se podobá příběhu v románu Philipa K. Dicka "Ubik"), ten mu doporučí, aby šel na bombu s fenomenologií. Dolittle se pak vydá ve skafandru do kosmického prostoru a filozofuje s bombou o důkazech existence ve snaze přimět ji k deaktivaci. Záměr vyjde, bomba #20 se deaktivuje a vrátí se do pumovnice, aby mohla v klidu přemítat o své existenci. Zdá se, že nebezpečí je zažehnáno. Doolittle se chce vrátit na palubu jinou přechodovou komorou, tou, ve které se nachází Talby. Ten je po jejím otevření vymrštěn do kosmického prostoru a bezmocně se vzdaluje od lodi. Doolittle informuje Pinbacka, že letí Talbyho zachránit.  Pinback sděluje bombě #20, aby se připravila na nový rozkaz. Ta to po předchozí konverzaci odmítá s vysvětlením, že nebude reagovat na nesprávná data. Pasuje se do role boha a se slovy „"budiž světlo"“ exploduje. "Temná Hvězda" je rozmetána, Pinback a Boiler jsou okamžitě mrtvi. Doolittle a Talby spolu ještě chvíli komunikují, i když šance na jejich záchranu neexistuje. Talby letí přímo do tolik obdivovaných „fénixových asteroidů“, zatímco Doolittle se řítí směrem k planetě, kterou měla posádka původně zničit. Zachytí rovnou část trosky z lodi a „surfuje“ na ní do atmosféry planety, kde vzplane jako pochodeň.

Temná Hvězda (anglicky "Dark Star") je americký sci-fi film s prvky satiry a černého humoru z roku 1974. Režii, scénář, hudbu a produkci obstaral John Carpenter, na scénáři se podílel i Dan O'Bannon, který ve filmu hrál jednu z hlavních rolí (seržanta Pinbacka).

Dark Star is a 1974 American science fiction comedy film directed by John Carpenter and co-written with Dan O'Bannon. It follows the crew of the deteriorating starship "Dark Star", twenty years into their mission to destroy unstable planets that might threaten future colonization of other planets.


Životopis.

Po maturitě pokračoval v Praze ve studiu práv. Již v době studií se stal spoluzakladatelem literární revue "Scéna" (1912) a v následujících dvou letech byl jejím redaktorem. V roce 1915 byl nasazen v 1.světové válce na Balkáně. Po návratu se věnoval kulturní publicistice a v letech 1919–1927 byl vedoucím redaktorem divadelní rubriky deníku "Tribuna". Publikoval rovněž v dalších periodikách, např. "Scéna", "Přítomnost", "Lidové noviny", "České slovo". Používal rovněž pseudonymy "J. Albert" a "E. V. Prokop" a šifru "K-ček". Jako divadelní kritik byl spolu s M. Ruttem a K. H. Hilarem obhájcem směru „civilismus“, oceňující všední záležitosti jedince a jeho vnitřní soukromí. Byl významným představitelem české meziválečné kultury, patřil k blízkým přátelům bratří Čapků, Eduarda Basse a Františka Langera, byl členem kruhu „pátečníků“.  V letech 1927–1930 pracoval jako dramaturg a příležitostně i jako režisér Divadla na Vinohradech. K dramaturgické práci jej přizval Karel Čapek. Ve svých deseti režiích uplatňoval odvozený hilarovský postexpresionismus. V roce 1931 se pokusil i o filmovou režii, avšak ve výsledku nebyl úspěšný. Od roku 1938 žil v exilu u Londýna (v městečku Walton on Thames v domě zařízeném českým architektem a výtvarníkem Antonínem Heythumem). V roce 1939 se stal redaktorem českého vysílání BBC, byl také šéfredaktorem časopisu Central-European Observer a tento vedl i po válce. Po válce se již do vlasti natrvalo nevrátil a od roku 1951 až do své smrti pracoval v Rádiu Svobodná Evropa (RFE), pro jehož rubriku „Hra týdne“ natočil téměř sto dramatických děl.  Jeho manželkou byla Rakušanka Illa Knina, majitelka pražské firmy na výrobu dámského prádla. Jeho bratr Arnold Kodíček byl lékařem. Josef Kodíček byl židovského původu. Jeho prapředci v době pobělohorské přijali židovské náboženství, aby nemuseli emigrovat.

Josef Kodíček (24. ledna 1892, Praha – 3. listopadu 1954, Mnichov, Německo) byl český režisér, dramaturg, novinář, divadelní publicista a kritik, překladatel.

Josef Kodíček (24 January 1892 – November 1954) was a Czech journalist and theatre critic. During the 1930s, he was a part of the Friday Men circle which used to meet at Karel Čapek's house in Prague.


Děj.

Homer ráno vstává a má na prstu uzel. Pak zjistí, že na břiše má nápis "„Nezapomeň“". Ale nemůže si vzpomenout, na co neměl zapomenout, tak zkouší svou paměť probudit tím, že mlátí dveřmi do své hlavy. U snídaně ho stále pronásleduje slovo "„Nezapomeň“". Marge mu oznámí, že jedou fandit dědovi na seniorskou olympiádu. Když odjedou, tak mu volá Vočko. Mají spolu jet na narozeninovou rybářskou výpravu. Vočko na něj čeká.  Na stadionu děda vypráví, jak na olympiádě v roce 1936 málem vyhrál zlatou medaili. Házel oštěpem, který těsně minul Hitlera a zasáhl atentátníka, který se ho chystal zabít. V běhu přes překážky je děda na posledním místě a ztratí zuby. Školník Willie, který u trati seká kosou trávu a zrovna si oblékl kápi, se rozhodl dědovi zuby donést. Děda si ale myslí, že ho honí smrtka a se slovy "„Živýho mě nedostaneš, zubatá!“" závod vyhraje.  Když se navečer rodina vrací domů, Homer si všimne, že tam na něj čeká Vočko a vzpomene si i na svůj slib. V autě se skrčí a projedou na zahradu. Při večeři jim Vočko do okna hodí kámen se vzkazem, jak ho Homer ranil. Líze zalíbí Vočkovo vidění světa a chtěla by o něm udělat referát. U Vočka doma se Líze zalíbí Vočkovy útržky poezie a sestaví z nich báseň. Líza vymyslí i název: "„Vytí na betonový měsíc“". Pak pošle Vočkovu báseň do "„Perspektiv americké poezie“". Tam se rozhodnou báseň vytisknout. Tom Wolfe pozve Vočka na festival "„Slovokvas“". Simpsonovi tam jedou s ním.  Na festivalu je Vočko dotázán, jak vymyslel název pro svou báseň. On ale Lízu zapře a zalže, že si ho vymyslel úplně sám. Líza je zklamaná. Vočko pak Lízu požádá, aby pro něj složila další báseň jeho jménem, ale Líza odmítne. Při večeru na jeho počest má přednést svou báseň, ale přečte návod na používání výtahu. Publikum je rozhořčeno a Vočko na místě složí "„Ódu na Lízu“" a oba se usmíří. Festival končí bitkou Michaela Chabona a Jonathana Franzena.  Při závěrečných titulcích dílu Homer ochutnává sirup, jako by to bylo víno.

Vočko veršotepcem (anglicky "Moe'N'a Lisa") je 6. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 19. listopadu 2006. Scénář napsal Matt Warburton.

"Moe'N'a Lisa" is the sixth episode of "The Simpsons"' eighteenth season. It first aired on the Fox network in the United States on November 19, 2006. Lisa aids Moe in discovering his inner-poet and he gains swift popularity and recognition from a group of successful American authors, when Lisa helps to get his poetry published. However, Lisa is crushed when Moe enjoys his newfound success with famous writers and deliberately refuses to credit Lisa for her assistance in his poetry. It was written by Matt Warburton and directed by Mark Kirkland. The episode guest stars J. K. Simmons as the voice of J. Jonah Jameson, while Tom Wolfe, Gore Vidal, Michael Chabon, and Jonathan Franzen make cameos as themselves. During its first airing, the episode gained 9.31 million viewers, beating the previous episode.


Výskyt.

Páří se, rodí a vychovávají potomstvo na písečných, travnatých nebo skalnatých pobřežích okolo Západní Austrálie (asi 30 % populace) a Jižní Austrálie (asi 70 %). V 19. století se hojně vyskytovali ještě okolo břehů Victorie, Nového Jižního Walesu a Tasmánie, v současnosti jsou tam spatřeni jen vzácně. Své nepříliš rozsáhlé hnízdiště mívají na ostrůvcích jen málo vzdálených od pevniny nebo na pobřežních skaliskách. Pouze na pěti ze 73 známých hnízdišť se průměrně rodí více než stovka mláďat ročně, což představuje téměř 60 % všech narozených. Největší lokality se nacházejí u pobřeží Jižní Austrálii, jsou to: Dangerous Reef, The Pages Islands, West Waldegrave Island, Seal Bay na Kangaroo Island a Olive Island. Několik málo drobných kolonií se nachází přímo na pevnině. Preferují chráněné závětrné strany ostrovů a mělké pobřežní vody pro výuku plavání potomků. Největší kolonii na The Pages Islands tvoří asi 1650 jedinců a za sezonu je zde odchováno asi 160 mláďat. V malých koloniích bývá jen okolo 100 zvířat a rodí se tam do 30 mláďat.  Nevydávají se za potravou daleko, zdržují se převážně v kontinentálních šelfových vodách blízko své rodné kolonie na kterou se také vracejí k páření. Před bouřlivým počasím se někdy ukrývají v písečných dunách nebo ve vnitrozemí, byli spatřeni i ve vzdálenosti 9 km od pobřeží. Vylézají také na kamenité útesy až do výše 30 metrů. Jejich nejbližším příbuzným je lachtan novozélandský.

Popis.

Lachtani šedí mají poměrně velikou hlavu s dlouhou, zúženou a tupou tlamou, jejich ušní boltce jsou velmi malé a přiléhají k hlavě. Dospělí samci mají vrchol hlavy a šíjí tmavě hnědou až krémovou, hrudní a krční partie světlejší, jejich lebka je mohutnější a tělo celkově mohutnější. Samice a nedospělí samci jsou na svrchní straně těla žlutí až stříbřitě šedí, na spodní hnědí až světle žlutí. Sexuální dimorfismus se projevuje i ve velikost. Samci měří až 2,5 m a váží 300 kg, samice dorůstají do délky okolo 1,8 m a váhy 105 kg. Mají silné přední i zadní ploutve, dokáži je složit pod sebe a vztyčit se na nich, jsou na pevné zemi velmi pohybliví. Při plavání veslují předními a kormidlují zadními.  Potravu si hledají v pobřežních vodách, potápějí se převážně do hloubky 40 až 80 metrů na dobu 2 až 4 minuty. Zaregistrovaný nejhlubší ponor činil 105 metrů a nejdelší čas ponoru byl okolo 8 minut. Soustřeďují se na mělké vody kde lapají kořist u dna, bývají to hlavně ryby, hlavonožci, korýši, malí tučňáci i želvy. Větší kořist vynášejí na povrch kde ji roztrhávají na polykatelné sousta. Lovu věnují hodně času, loví v málo úživném teplém Leeuwinově proudu který hlavně v zimě obsahuje málo potravy. Samci se při lovu vzdalují od své kolonie do 200 km, samice během kojení mláďat loví ve vzdálenosti 20 až 30 km od pobřeží.

Rozdílnost populací.

Nejpozoruhodnější u samic lachtanů šedých je doba březosti trvající až 14 měsíců a situace, že samice nevrhnou mláďata v kolonií ve stejnou dobu (synchronně), ale v rozmezí 4 až 7 měsíců. Z toho vychází průměrná doba mezi jednotlivými vrhy kolonie 17,5 měsíců. Navíc doby porodů v každé kolonii neprobíhají ve stejných měsících jako v ostatních. Mláďata lachtana šedivého se tak rodí průběžně po celý rok, v letním i zimním období. Dosud není známo, jaká okolnost tento nepravidelný a neroční cyklus vyvolává.  Ani mezi blízkými hnízdišti neprobíhá výměna samic, jejich geny se navzájem mísí jen minimálně. Geny samců jsou rozptýleny v okruhu do 200 km. Vyšetřováním genetické struktury pomoci mitochondriální DNA se zjistilo, že populace v jednotlivých koloniích jsou genetický tak velice rozdílné, že to nemá u jiných mořských savců obdoby. Rozdělení samic do jednotlivých kolonií muselo nastat již v dávnověku a stále se striktně po další a další generace dodržuje. Mladiství i dospělí samci občas mezi blízkými koloniemi migrují.

Rozmnožování.

Samice připlouvají na břeh asi dva dny před porodem. Mláďata váží mezi 6,4 až 7,9 kg a jsou velká 62 až 68 cm. Samice asi po 10 dnech přerušuje kojení na dva a postupně více dnů a odcházívá do moře za potravou, u mláděte většinou zůstává starší "sestra". O mládě se samice stará až 18 měsíců a obvykle jej odstaví až při příštím vrhu. Pokud samice nezabřezne, kojí mládě i 40 měsíců. Někdy kojí současně potomka čerstvě narozeného i toho z minulého vrhu. Jsou známy případy, že při uhynutí samice se o mládě starala cizí.  Samice jsou schopné páření asi za týden po porodu, na což netrpělivě čekají samci bránicí své stádo 4 až 5 samic hlasitými hrdelními zvuky a výhrůžnými gesty a pohyby. Tyto zápasy podstupují vždy po návratu z krmení v moři, kdy si znovu musí vybojovat "své" samice a území. Při těchto zápasech, stejně jako při páření, je mnoho mláďat pošlapáno. Některé samice mívají mladé ob jeden rok, samci o potomstvo nejeví pražádný zájem. V prvých dvou létech se odhaduje úmrtnost zvířat na 40 až 80 %. Samice mají prvá mláďata průměrně ve 4,5 létech, samec se může pářit v 6 létech. Průměrně se dožívají 11 let.

Ohrožení.

V současnosti se odhaduje počet lachtanů šedých na 11 200 jedinců. Jsou australskými zákony považováni za vzácné a jsou zvláště chráněni. Jejich počet v 18. a 19. století následkem lovu značně poklesl a doposud se přes všechna opatření nezvýšil, je stále zhruba na stejné výši.  Druh je potenciálně ohrožen neschopnosti samic při zániku "domácí" kolonie zařadit se do kterékoliv jiné. Nepříznivou okolností je také dlouhá doba od početí do porodu výrazně zpomalující rozšiřování druhu. Z přirozených nepřátel je nejnebezpečnější žralok bílý. Největším zlem jsou pro ně ale rybáři, do jejíž sítí se často chytnou a udusí. Rybářům často vybírají ze sítí ulovené ryby nebo humry i políčené nástrahy na větší ryby.  Podle IUCN jsou lachtani šedí hodnoceni jako ohrožený druh (EN).

Lachtan šedý ("Neophoca cinerea") je endemický ploutvonožec obývající pobřeží Austrálie, jediný druh monotypického rodu Neophoca z čeledě lachtanovitých. Jako jediní z ploutvonožců mají nesynchronní reprodukční cyklus trvající průměrně 17,5 měsíce.

The Australian sea lion ("Neophoca cinerea"), also known as the Australian sea-lion or Australian sealion, is a species of sea lion that is the only endemic pinniped in Australia. It is currently monotypic in the genus "Neophoca", with the extinct Pleistocene New Zealand sea lion "Neophoca palatina" the only known congener. These sea lions are sparsely distributed through Houtman Arbrolhos Islands (28°S, 114°E) in Western Australia and The Pages Islands (35°46’S, 138°18’E) in southern Australia. With a population estimated at around 14,730 animals, the Wildlife Conservation Act of Western Australia (1950) has listed them as “in need of special protection”. Their Conservation status is listed as endangered. These pinnipeds are specifically known for their abnormal breeding cycles, which are varied between a 5-month breeding cycle and a 17-18 month aseasonal breeding cycle, compared to other pinnipeds which fit into a 12-month reproductive cycle. Females are either silver or fawn with a cream underbelly and males are dark chocolate brown with a yellow mane and are bigger than the females.


2008 Israeli operation in the Gaza Strip

Historický vývoj pohledu na interpretaci a kompilaci programů.

V počátcích počítačů byl návrh programovacího jazyka často významně ovlivněn rozhodnutím, zda jazyk bude kompilovaný nebo interpretovaný. Ve většině kompilovaných jazyků je například typ proměnných pevně určen deklarací nebo prvním použitím, a každou proměnnou lze používat pro ukládání hodnot pouze jednoho typu. Naproti tomu některé interpretované jazyky s výhodou využívaly dynamické aspekty interpretace, aby se deklaracím proměnných vyhnuly. Například jazyk Smalltalk (1980) navržený jako interpret dovoluje, aby spolu mohly interagovat libovolné objekty.  V současnosti pro mnoho jazyků existují kompilátory i interprety – příkladem jsou jazyky BASIC, C, Lisp, Pascal a Python. Teoreticky může být každý jazyk kompilovaný i interpretovaný, takže by se toto rozlišování mělo používat pouze pro označení konkrétního způsobu implementace, ne jako základní vlastnost programovacího jazyka. U některých programovacích jazyků je navíc jen malý rozdíl ve výkonu mezi zkompilovaným a interpretovaným programem.  Interpretované jazyky byly zpočátku kompilovány po jednotlivých řádcích; pokud byl určitý řádek uvnitř cyklu, byl kompilován při každém průchodu cyklem. V současnosti většina interpretovaných jazyků používá mezikód a tak kombinuje kompilační a interpretační přístup. Kompilátor pak vytváří určitou formu mezikódu, například bytový kód (bytecode) nebo zřetězený kód, a ten je pak interpretován interpretem mezikódu.  Příklady:  Mezikód může být překládán jen jednou (např. u Javy), před každým spuštěním (např. u Perlu nebo Ruby) nebo pokaždé, když se zjistí, že byl změněn zdrojový kód (např. u Pythonu).  U jazyka Java je program převeden do tvaru, ve kterém je následně interpretován. Nebo je možné vytvořit strojový kód pomocí just-in-time překladu. Také jazyky, které jsou součástí.NET Framework firmy Microsoft se kompilují do Common Intermediate Language (CIL), který je pak metodou just-in-time přeložen do nativního strojového kódu. Mnoho implementací jazyka Lisp umožňuje volně kombinovat interpretovaný a kompilovaný kód. Tyto implementace používají překladač, který umožňuje při běhu programu přeložit libovolný zdrojový kód na strojový kód.

Výhody interpretovaných jazyků.

Implementace jazyka pomocí interpretu poskytuje ze své podstaty určitou pružnost oproti implementaci pomocí překladače. Obvykle je snazší implementovat následující vlastnosti pomocí interpretu než pomocí překladače:

Nevýhody interpretovaných jazyků.

Hlavní nevýhodou interpretovaných jazyků je mnohem pomalejší běh programu v porovnání s rychlostí běhu strojového kódu nativního pro příslušný procesor. Tato nevýhoda může být zmenšena technikou just-in-time kompilace, která převádí části programu do strojového kódu před jejich prováděním.

Seznam nejrozšířenějších interpretovaných jazyků.

Jazyky obvykle kompilované do kódu virtuálního stroje.

Mnoho interpretovaných jazyků je nejdříve zkompilováno do tvaru kódu pro určitý virtuální stroj, který je potom buď interpretován nebo kompilován do strojového kódu.

Interpretovaný jazyk je programovací jazyk, u něhož je pro spuštění programu nezbytný jeho zdrojový kód a zvláštní program zvaný interpret, který zdrojový kód provádí (interpretuje).

An interpreted language is a type of programming language for which most of its implementations execute instructions directly and freely, without previously compiling a program into machine-language instructions. The interpreter executes the program directly, translating each statement into a sequence of one or more subroutines, and then into another language (often machine code).


Biografie.

Vystudoval práva na Univerzitě v Římě. Již před druhou světovou válkou působil v Lidové straně ("Partito Popolare Italiano"), po válce se zapojil do vytváření nové strany Křesťanská demokracie ("Democrazia Cristiana").  Narodil se na Sicílii, odtud jeho pozdější politická přezdívka "Železný Sicilián", kterou si vysloužil především za tvrdé policejní zásahy proti levicovým demonstrantům a dělnickým protestům v době, kdy byl ministrem vnitra. Vytvořil zvláštní jednotku čítající 200 000 mužů pro zásahy na demonstracích známou jako "Reparto Celere", jejímž symbolem se staly jeepy, které používala. Známý je též jeho zákon, tzv. "Lex Scelba", který potíral aktivity komunistické strany a odborů. Během generální stávky roku 1950 nechal Scelba pozatýkat 7000 lidí. Patřil rovněž k organizaci Gladio, která plánovala partyzánskou válku po očekávané invazi Varšavské smlouvy na západě.  Zvláštní odpor vyvolal masakr na oslavách 1. máje v sicilském městě Portella della Ginestra, při němž bylo zavražděno 11 lidí. Scelba událost vysvětloval jako nepolitický kriminální čin mafie, posléze se však objevila obvinění, že policie na akci spolupracovala, společně s krajní pravicí. Soud však zbavil Scelbu jakékoli odpovědnosti, přestože jeden z vrahů Gaspare Pisciotta svědčil o kontaktech přímo s ním. Když byl později Pisciotta nalezen mrtvý ve své cele (pitva ukázala otravu strychninem), vynořila se nová série pochybností a konspiračních teorií.  Scelba byl též proslulý svými extrémně konzervativními názory, například brojil proti líbání na veřejnosti, příliš odhalujícím plavkám či dokonce nahým sochám. Paradoxně však v mnoha oblastech patřil k levicovému křídlu své strany, věřil, že velkorysé sociální reformy (například pozemková) by mohly vzít komunistům půdu pod nohama.  Jeho metody často kritizovali i demokratičtí politici, ba i spolustraníci. K jeho oponentům uvnitř Křesťansko-demokratické strany patřili zejména Giuseppe Pella a Amintore Fanfani, kteří se podepsali i na jeho pádu roku 1955. Po něm Scelba vedl pravicové křídlo strany a protestoval proti každé spolupráci s levicí, k níž se ovšem řada budoucích premiérů za Křesťansko-demokratickou stranu odhodlala.  Roku 1958 Scelba nakonec založil vlastní konzervativní stranu "Centrismo popolare".

Mario Scelba (5. září 1901, Caltagirone, Catania – 29. října 1991, Řím) byl italský křesťanskodemokratický a konzervativní politik. V letech 1954–1955 byl premiérem Itálie. V letech 1945–1947 ministrem pošt a komunikací, v letech 1947–1953, 1954–1955 a 1960–1962 ministrem vnitra. Od roku 1969–1971 působil jako předseda Evropského parlamentu.

Mario Scelba (5 September 1901 – 29 October 1991) was an Italian politician who served as the 33rd Prime Minister of Italy from February 1954 to July 1955. A founder of the Christian Democracy, Scelba was one of the longest-serving Minister of the Interior in the history of the republic, having served at the Viminale Palace in three distinct terms from 1947 to 1962. A fervent pro-Europeanist, he was also President of the European Parliament from March 1969 to March 1971.


Části jména.

Rodné jméno.

Islanďané zpravidla dostávají při narození několik jmen dvou kategorií, rodné („křestní“) jméno (islandsky "eiginnafn", tj. vlastní) a volitelně i střední jméno. Dohromady může mít Islanďan podle zákona z roku 1996 nejvýše tři jména (do toho počtu se započítává i střední).  Výběr rodných jmen ovlivňují striktní pravidla daná legislativou. Podle zákona má dítě obdržet jméno do 6 měsíců, dostat ho může skrze křest v islandské státní církvi, jiné náboženské společnosti, nebo vyrozuměním Þjóðskrá Íslands (Islandský registr, tedy matriční úřad). Všechna jména musí být zanesena v registru osobních jmen (mannanafnaskrá – ten obsahuje přes 3500 dívčích a chlapeckých jmen), přičemž jména, která v registru nejsou, musejí být schválena výborem pro osobní jména (Mannanafnanefnd). Aby jméno mělo šanci na schválení, musí obsahovat pouze znaky islandské latinky a musí být v islandštině sklonné. V médiích se objevily případy nevyjasněné, kdy rodiče dali dětem nevyhovující jméno, přičemž děti měly přechodně v úředních dokumentech uvedeno místo jména "Stúlka" (islandsky „dívka“ pro dívku), nebo "Drengur" (chlapec).  Oblíbená rodná jména:

Střední jméno.

Střední jméno ("millinafn") je druhý typ daného jména, který Islanďan může dostat (dostat ho může pouze s alespoň jedním rodným jménem). Zatímco rodné jméno je dosti přísně regulováno, střední je poněkud volněji regulováno (na rozdíl od obdobného institutu v jiných kulturách, je střední jméno vedle chlapeckých rodných jmen a dívčích rodných jmen rozeznáváno jako zvláštní kategorie jmen). U něho se nerozlišuje rod, a protože dále nevstupuje do islandského systému jmen, nemusí být schopné nabývat genitivní tvar.  Islanďané střední jméno pro běžnou praxi často nevyužívají. Známým uživatelem je Jón Gnarr (mimo jiné kritik současného systému), jehož užívané jméno sestává z rodného a středního jména.

Ostatní jména.

Skupina islandských jmen (islandsky nazývané, volně přeloženo „poznávací, rozeznávací“ jména), která doplňují jména daná, je v kontextu příjmení zbytku Evropy značně nezvyklý. Největší skupinu jmen stojících při rodném (a středním) jménu tvoří funkční patronyma (případně matronyma). Jména po rodičích podobné struktury se objevovala v kulturách celého skandinávského prostoru, avšak v ostatních zemích tohoto prostoru bylo užívání patronym opuštěno a nahrazeno, ať už fixací původních patronym, nebo adaptací jiných dědičných rodinných jmen (ovšem v nedávné době v některých skandinávských zemích došlo k návratu k této starší praxi – na Faerských ostrovech byla praxe podobná jako na Islandu opětovně umožněna zákonem z roku 1992 a Dánsko tuto možnost umožnilo zákonem s účinností od roku 2006). Příjmení v užším smyslu, tedy ve významu rodinného jména, sice systém zná, nicméně tvoří pouhý zlomek.

Patronymum (matronymum).

Nejčastějším typem jména stojícího při rodném či středním jméně je patronymum (islandsky ), případně matronymum (). Konkrétně na Islandu k vytvoření patronyma dochází připojením koncovky -son v případě syna a -dóttir v případě dcery ke genitivnímu tvaru jména otce, matky, nebo obou rodičů. Toto jméno se v průběhu života nemění a potomstvo ho nepřejímá. Zákon uvádí možnost přijmout jméno po otci či matce jako zcela ekvivalentní, nicméně jméno po otci je stále výrazně běžnější, přijetí matronyma je méně časté (výchozí je v případě, že není paternita jednoznačně určená, ale i v případě definitivního nepotvrzení otce je možné přijmout patronymické jméno odvozené od jména děda). Mezi známé nositele jména po matce patří fotbalista Heiðar Helguson a spisovatelka Guðrún Eva Mínervudóttir, jméno po matce měl ale například středověký básník Eilífr Goðrúnarson. Je také možnost přijmout jméno po obou rodičích, jak nosí například politik Dagur Bergþóruson Eggertsson, nebo zpěvák Örvar Þóreyjarson Smárason.

Rodinné jméno.

Osobní jména typu rodinného jména (islandsky ), tedy příjmení v užším slova smyslu jak se chápe v českém prostředí, představují na Islandu úplnou menšinu a jsou považována za výjimku. Rodinná jména se objevila snad v 17. století, v 19. století se užívání pod dánským vlivem stalo oblíbené. Zároveň od konce 19. století se začaly objevovat puristické snahy o odstranění těchto jmen jakožto neislandských. Na Islandu nakonec zvítězila puristická skupina, která prosadila roku 1925 zákon (v Althing stranu zastupoval zejména Bjarni Jónsson frá Vogi) zakazující užívání rodinných jmen. Možnost svobodně přijmout rodinné jméno využil např. spisovatel Halldór Laxness, dále např. Guðmundur Kamban. Zákon sice zakázal přijímat nová jména, nicméně potvrdil právo jména zdědit (buď po islandském předkovi, který jméno přijal před rokem 1925, nebo po rodiči cizinci). Mezi takovéto dědice dnes patří např. Geir Haarde, Eiður Guðjohnsen.

Užívání jmen.

Užívání kombinace rodného jména a patronyma (matronyma) je poněkud podobné užívání kombinace v ruském prostředí (Ivan Petrovič). Rodné jméno je hlavním jménem a jméno patronymické je doplňkovým, oproti situaci v Rusku ale žádné rodinné jméno na Islandu zpravidla nenásleduje, takže rodné jméno je hlavní za všech okolností (rodné jméno je zpravidla užíváno jako hlavní i u nepočetných nositelů rodinných jmen). Například na místech, kde jsou seznamy lidí řazených podle abecedy (telefonní seznamy) se řadí podle rodného jména, poté případně podle dalších jmen (protože kombinace často nezajišťuje dostatečnou identifikace, uvádí se někdy jako doplňující identifikační údaj i profese). V běžném užívání se užívá pouze jedno jméno (tedy rodné jméno). Pokud by se v jedné komunikaci objevili dva lidé stejného jména (např. Jón), pak se používá zkrácené patronymické jméno bez koncovky -son/-dóttir (tedy genitiv jména). Například pokud by se jednalo o Jóna Stefánssona a Jóna Þorlákssona, tak byly označování „Jón Stefáns“ a „Jón Þorláks“. V podobném smyslu může být vedle rodného jména užito středního jména.

Kontroverze a kritika systému.

Pravidla nastavená na Islandu zákonem o osobních jménech jsou velmi striktní, což vyvolává i kritiku a problémy. Mezi známé odpůrce zákona patří bývalý starosta Reykjavíku Jón Gnarr, který se mimo jiné vyjádřil ve smyslu „Je to neférové a přihlouplé. Navíc to omezuje kreativitu.“ Mediálně známý se stal případ dívky Blær Bjarkardóttir Rúnarsdóttir narozené 1998, které nechtěl výbor potvrdit jméno Blær jako údajně pouze mužské (islandské apelativum blær je rodu mužského a má význam „lehký vánek“, ovšem jméno užil islandský spisovatel Laxness v románu "Rybí koncert" pro jednu svoji ženskou postavu), v roce 2013 rozhodl soud ve prospěch dívky. Medializován byl případ Duncana a Harriet Cardewových (sourozenců, kteří se narodili na Islandu Britovi a Islanďance) – jejich jména nejsou výborem rozeznána jako islandská, tak oba používali pas se „jmény“ "Drengur" a "Stúlka", ovšem když rodiče chtěli prodloužit v roce 2014 Harriet pas, byli odmítnuti a kvůli vycestování jim byl poskytnut dočasný britský pas.

Užívání islandských jmen mimo Island.

Naznačená odlišnost islandského systému (užívání funkčních patronym, praktická neexistence rodinných jmen a s tím související užívání rodného jména jako hlavního jména) od zbytku západního světa činí jisté potíže při užívání tohoto systému mimo Island. Velká komunita islandských migrantů žije v kanadské Manitobě, kde Islanďané většinou opustili islandský systém a rodiny přijali patronymum prvního migranta jako svoje rodinné jméno.  Pokud jde o texty (které pracují s islandskými jmény mimo Island), také často opouštějí islandský systém, konkrétně hlavním jménem se stává poslední jméno (tedy patronymum, což sice nemá opodstatnění v islandském systému, nicméně nepoučený západní čtenář očekává, že hlavní jméno bude poslední).  V češtině ještě přistupuje problém přechylování. Islandská jména jsou v tomto ohledu považována za problematická a doposud není shoda, jak s nimi správně nakládat. Praxe je taková, že v běžných textech je přechylování (v tomto případě mechanické připojení koncovky -ová k poslednímu jménu Islanďanky) velmi produktivní. Na druhé straně se nedoporučuje přechylovat jména Islanďanek, zvlášť je-li text určen čtenářům, u nichž se předpokládá znalost germánských jazyků. V takovém případě je doporučeno spokojit se s pouhým vyznačením rodu Islanďanky pomocným slovem (např. "paní Birgitta Garðarsdóttir"). Čtenáři znající tyto jazyky přechylování islandských jmen někdy odmítají. U autorů zabývajících se Skandinávií se často přechylování islandských jmen skutečně neobjevuje.

Islandská jména (islandsky je osobní jméno "mannanafn", pl. "-nöfn") se skládají nejčastěji ze dvou částí, z rodného a patronymického jména (případně matronymického). Dědičná příjmení se na Islandu vyskytují jen zcela výjimečně. Nakládání s osobními jmény je na Islandu upraveno zákonem o osobních jménech č. 45 ze 17. května 1996.

Icelandic names are names used by people from Iceland. Icelandic surnames are different from most other naming systems in the modern Western world by being patronymic or occasionally matronymic: they indicate the father (or mother) of the child and not the historic family lineage. Iceland shares a common cultural heritage with the Scandinavian countries of Denmark, the Faroe Islands, Norway, and Sweden. Unlike other Nordics, Icelanders have continued to use their traditional name system, which was formerly used by all Nordic countries except partly Finland. The Icelandic system is thus not based on family names (although some people do have family names and might use both systems). Generally, with few exceptions, a person's last name indicates the first name of their father (patronymic) or in some cases mother (matronymic) in the genitive, followed by ("son") or ("daughter").


Námět.

Lidé zásluhou dr. Hallama vytvořili podle projektů mimozemské civilizace tzv. elektronovou pumpu, která umožňuje přečerpávat energii do paralelního vesmíru a zpět. Zdánlivě elegantní řešení však není bez chyb, při dlouhodobějším využívání pumpy hrozí narušení stability vesmíru, což mnozí díky pohodlným dodávkám laciné energie ignorují. Ne však Peter Lamont a několik dalších osob, které si uvědomují riziko možné zkázy.

Historie románu.

Isaac Asimov v předmluvě vysvětluje, že kniha "Ani sami bohové" je jeho prvním vědeckofantastickým románem po cca 15 letech. Podnětem pro jeho napsání byl veřejný dialog mezi Robertem Silverbergem a Lesterem del Reyem na konferenci v New Yorku na téma science fiction. Silverberg chtěl uvést nějaký příklad izotopu a řekl „plutonium 186“ (neexistující izotop). Asimov Roberta Silverberga konfrontoval s faktem, že plutonium 186 neexistuje, ale že napíše na toto téma povídku. Nakonec se příběh začal vyvíjet a z povídky se stal román. Protože jej R. Silverberg de facto inspiroval, věnoval autor toto dílo právě jemu.

Obsah knihy.

Kniha je rozdělena do 3 částí:  I. Proti hlouposti... II....ani sami bohové... III....nic nezmohou?

Děj.

I. Proti hlouposti....

Frederick Hallam, ješitný vědec s nevelkým potenciálem, zato s velkým egem a zarputilostí si všimne, že se v jedné nádobě (kde byl původně wolfram) objevila záhadná látka. Podezřívá kolegu Benjamina Allana Denisona, že ji vyměnil, ten to ale neudělal. Po důkladné analýze vyjde najevo, že v nádobě je plutonium 186, izotop, který by vůbec neměl existovat. Hallam se domnívá, že látka pochází z paralelního vesmíru. Tato teze se potvrdí, což vyústí do vývoje elektronové pumpy, zdroje velmi levné a prakticky nevyčerpatelné energie. Tento objev učiní z Fredericka Hallama nejvlivnější osobu na poli vědy, zatímco jeho oponenti ztrácí pozice. Elektronová pumpa není jen jedna, je jich vybudováno několik na kosmických stanicích kolem Země.  Mladý fyzik Peter Lamont se zabývá historií pumpy a dostane se do konfliktu s Hallamem, když narazí na nesrovnalosti. Zastává názor, že pumpa je především dílem bytostí z paralelního vesmíru, čímž podkopává Hallamovu autoritu. Podle něj jsou para-lidé mnohem inteligentnější, dokázali vědce kontaktovat přes hranice vesmíru. Jejich fyzikální zákony jsou odlišné. Dr. Frederick Hallam využije vůj vliv a Lamontovi zavaří. Ten se obrátí na lingvistu Myrona Bronowského, jenž vyluštil etruské nápisy a je ochoten se angažovat v nové výzvě. Začne pracovat na překladu zpráv bytostí z paravesmíru, zatímco Lamont přijde na velký objev - elektronová pumpa vytváří nerovnováhu, čímž může destabilizovat Sluneční soustavu. Hrozí přeměna Slunce v supernovu, v paralelním vesmíru naopak ochlazení jejich slunce. Bronowski vyluští několik vzkazů z paravesmíru, které varují před nebezpečím pumpování energie. Jeden ze vzkazů sděluje, že nemohou pumpu zastavit a žádá, ať to udělají lidé ze Sluneční soustavy. Lamont se pokouší na situaci upozornit politiky a vědce, ale vzhledem k jeho diskreditaci Hallamem není vyslechnut. Pochopí, že na druhé straně (v paralelním universu) zprávy odesílal někdo podobný jemu, kdo nemá moc a prostředky pumpu zastavit. Situace se zdá beznadějná.

II....ani sami bohové....

V paralelním vesmíru s odlišnými fyzikálními vlastnostmi se snaží zdejší tvorové (stejně jako Pozemšťané) o uchování pumpy (zde pozitronové). Jim zajišťuje přežití, protože jejich Slunce chladne, stav populace se snižuje a hrozí jim vymření. Důsledkem pumpování se však narušuje stabilita obou vesmírů, přičemž ve Sluneční soustavě hrozí nečekaná přeměna Slunce v supernovu a také vznik kvasaru v galaxii Mléčná dráha, což by paravesmíru dodalo mnoho energie.  Zdejší bytosti se dělí na „tvrdýše“ a proměnlivé „měkkýše“. Měkkýši mají mnohem řidší konzistenci těla než tvrdýši, mohou se prolnout navzájem nebo proplout pevným předmětem (např. skálou). Měkkýši mají 3 pohlaví, každé s určitou rolí v tzv. „triádě“ (obdoba partnerského svazku, rodiny):  Tvrdýši jsou další vývojovou fází měkkýšů, když se měkkýší triádě podaří odchovat potomky (od každého pohlaví), přemění se v tvrdýše. V tvrdýše se dočasně mění i při „splývání“. Jelikož jsou tvrdýši kombinací tří jedinců, mají vhodné předpoklady k rozvíjení vědy. Zároveň celou civilizaci ovládají, určují měkkýší triády (vybírají vhodné jedince od každého pohlaví) a vyučují racionály.  Para-bytosti (zejména měkkýši) využívají jako zdroj potravy sluneční energii. Tvrdýši zjistili, že jejich slunce chládne a tak poslali lidem ze Sluneční soustavy plány na stavbu „elektronové pumpy“, zařízení umožňujícím výměnu energie v obou směrech. Tvrdýš jménem Losten vyučuje raionála Odina, jehož triáda je považována za nejlepší za dlouhou dobu. Odin pak vzdělává velmi intuitivní emocionálu Duu. Přemýšlivá Dua má ráda samotu a straní se ostatních emocionál, intelektuálně je převyšuje, za což sklízí posměch. Pro své sklony k izolaci a zadumanosti se jí přezdívá „levá Em“ (neboť filozofování je u měkkýšů výsadou racionálů - levých). Dua se dozví o elektronové pumpě a dopídí se, že tvrdýši bez výčitek nechají explodovat Sluneční soustavu, která zničí jinou civilizaci (z jejího pohledu tu naši), jen aby zajistili dostatečný přísun energie pro svůj vesmír. S tímto se Dua nemůže ztotožnit. Nabude přesvědčení, že tvrdýši jsou nadřazená rasa, která využívá měkkýše jako své děti. S jejím názorem nesouhlasí její druh - racionál Odin, který také přemýšlí o podstatě světa. Jejich triáda už počala dva potomky, malého racionála Annise a parentála Toruna. Jakmile počne i poslední dítě (emocionálu) a vychová ji, triáda zanikne a „odejde“. Nikdo z měkkýšů neví, co to přesně znamená, je to ale přirozená věc.  Parentál Tritt, druh Odina a Duy naléhá na početí třetího dítěte, malé emocionály. Dua se toho děsí, protože se poté přiblíží její konec a ona ještě nenalezla své místo na světě. Nenašla zatím svůj smysl života. Tritt je však odhodlaný dokončit úlohu triády za každou cenu a tak uzme z tvrdýších jeskyní baterii na umělé světlo, které může sloužit jako umělá potrava. Instaluje ji do Duina pokoje pod záminkou dárku (Dua totiž příliš nejí, je hodně řídká). Jednoho dne se Dua vrátí a nakrmí se. Má dobrou náladu a svolí ke splývání, během něhož je počata malá emocionála. Když si to uvědomí, vnímá to jako Trittův a Odinův podraz a uteče. Je rozhodnuta pokusit se zničit pozitronovou pumpu a poslat vzkaz do druhého vesmíru o její nebezpečnosti. Ukrývá se před tvrdýši ve skalách, kde jí nemohou odhalit. Intuitivně vnímá všechny jejich kroky. Nicméně její iniciativa ji stojí velmi mnoho sil a energie.  Losten varuje Odina, že Dua podniká nebezpečné akce a naléhá na něj, aby ji přivedl. Rovněž apeluje, aby více přemýšlel o významu triády. Odin se snaží a pochopí, že triáda se během splývání stává dočasně tvrdýšem a po vychování dětí její členové neumírají ani „neodcházejí“, ale stávají se tvrdýšem natrvalo. Podaří se mu najít Duu a vysvětlit jí to. Dua to přijme a pochopí význam, zároveň však chce zastavit pumpování. Z jejich triády se vyvine velmi důležitý tvrdýš, vzhledem k jedinečnosti každého měkkýše v triádě ten nejgeniálnější. Během posledního splývání se definitivně přemění v tvrdýše jménem Estwald - vynálezce pozitronové pumpy.

III....nic nezmohou?

Na Měsíc přilétá Benjamin Allan Denison, bývalý nadějný radiochemik a Hallamův oponent. Jeho vědecká kariéra byla po Hallamově úspěchu prakticky zničena, Denison změnil zaměstnání. Na Měsíci se chce věnovat výzkumu spojenému s dokázáním rizikovosti provozu elektronové pumpy (nezávisle na Peteru Lamontovi). Předvolá si jej nově dosazený komisař Gottstein, který chce být o jeho pokrocích v bádání informován. Zároveň mu často dělá společnost jistá Selena Lindstromová, oficiálním povoláním průvodkyně pozemských turistů na Měsíci. Selena je intuicionistka, žena obdařená vysokou intuicí (dědictví po genetických pokusech v této oblasti) a dokáže z minima informací vyvodit správné řešení. Pracuje pro měsíčního fyzika Barrona Nevilla (de facto pro něj provádí špionáž), jenž cítí k Zemi nenávist. Země kontroluje na Měsíci vědecká zařízení a někteří zdejší vědci vyvinuli své. Týká se to i tzv. pionizéru, k jehož konstrukci přispěla i Selena.  Denison dělá pokroky a zkonstruuje KV-pumpu, která vyrovnává deficit v energetickém toku. KV-pumpa může čerpat energii z jiných vesmírů (např. z takového, jenž je vyplněn jedinou obří hvězdou a nazvaného „kosmické vejce“, odtud zkratka KV), avšak pouze jednocestně. U jeho výzkumů mu asistuje Selena, s níž se Denison pomalu sbližuje. Po úspěšné demonstraci zařízení, při níž je náhodou přítomen i komisař Gottstein dojde k přijetí nové technologie a rehabilitaci vědců (Denisona, Lamonta a dalších), kteří poukazovali na chyby elektronové pumpy. Nová KV-pumpa bude instalována na Měsíci (vyžaduje přítomnost vakua) a bude vyrovnávat ztráty způsobené elektronovou pumpou. Denison se Selenou se nakonec podílí i na roztříštění komplotu, v němž byl angažován Barron Neville. Neville a jeho skupina plánovali využít nového zdroje energie (KV-pumpy) k přesunutí Měsíce mimo oběžnou dráhu Země z ryze izolacionistických důvodů.

Ani sami bohové (anglicky "The Gods Themselves") je vědeckofantastický román amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1972 v americkém nakladatelství Doubleday. Je to jedno z mála autorových literárních děl, které popisuje mimozemskou civilizaci.

The Gods Themselves is a 1972 science fiction novel written by Isaac Asimov. It won the Nebula Award for Best Novel in 1972, and the Hugo Award for Best Novel in 1973.


Děj.

Když se srazí vesmírná loď Planet Express se Supernovou, tak se stane chyba v časoprostoru a celá posádka se vrátí do roku 1947, kousek od americké základny u městečka jménem Roswell. Fry si vzpomíná, že zrovna tam sloužil jeho dědeček Ignac a chce ho přinutit, aby z armády odešel, protože kdyby se mu něco stalo, tak by se Fry vůbec nemusel narodit, ale profesor Farnsworth ho varuje, že za žádnou cenu nesmí měnit minulost pokud ovšem to minulost po něm nevyžaduje. Vojáci objeví Benderovo tělo a Zoidberga a začnou je zkoumat.  Profesor Farnsworth s Leelou se snaží koupit mikrovlnnou troubu, aby se mohla posádka Planet Expressu vrátit dostat zpět do 31. století. Hledání je neúspěšně, protože první mikrovlnné trouby určené pro domácnosti byly až v roce 1955.  Mezitím Fry způsobí smrt svého údajného dědečka Ignáce, ale Fry stále existuje. Poté zajde do kavárny, kde pracovala jeho babička Mildred. Nakonec z toho vyvozuje, že jelikož je stále naživu, tak v tom případě Mildred nemůže být jeho babička. Když ho zbytek skupiny najde, profesor trvá na tom, že Mildred je opravdu Fryova babička. Fry si uvědomí, že on je teď svým vlastním dědečkem a začne panikařit. Profesor se vzdá vměšování, protože je málo času na návrat do 31. století.  Posádka vesmírné lodi Planet Expressu zaútočí na leteckou základnu a ukradnou mikrovlnný satelit. Fry a Leela se snaží zachránit Zoidberga z pitvy, zatímco profesor se snaží zachránit Benderovo tělo. Jak posádka opouští zemskou atmosféru Benderova hlava vypadne z lodi. V 31. století Fry naříká nad ztrátou Bendera, dokud si neuvědomí, že jeho hlava musí být stále v Novém Mexiku. Posádka se vrací do Roswellu s detektorem kovů a objeví Bendera.

Rozval Roswell (anglicky "Roswell That Ends Well") je epizoda třetí série seriálu "Futurama". Poprvé byla vysílána dne 9. prosince 2001 stanicí Fox. Tato epizoda získala cenu Emmy. Děj se točí kolem náhodného cestování v čase, který vyústí v Roswellský incident (1947).

"Roswell That Ends Well" is the 19th episode in the third season of the American animated television series "Futurama". It originally aired on the Fox network in the United States on December 9, 2001. The plot centers on an accidental time travel event that results in the main characters participating in the Roswell UFO Incident in 1947.


O Albu.

Label GOOD Music založil roku 2004 rapper a hudební producent Kanye West. Od té doby upsal umělce jako jsou Big Sean, Common, Kid Cudi, John Legend a Pusha T, kterým pomohl vydat samostatná alba.  Záměr vydat kompilační album nového a společného materiálu byl oznámen v říjnu 2011. Původně mělo být album vydáno na jaře 2012, k tomu však nedošlo. V květnu 2012 byl oznámen název "Cruel Summer", s plánovaným vydáním 7. srpna 2012. Nakonec však bylo album vydáno až 14. září 2012.  Společně s albem byl natočen i krátkometrážní stejnojmenný film, který měl premiéru na filmovém festivalu v Cannes.

Singly.

Prvním singlem byla píseň "Mercy" (Kanye West, Big Sean, Pusha T), na které hostoval i rapper 2 Chainz. Ten se umístil na 13. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a na prvních pozicích žebříčků Hot R&B/Hip-Hop Songs a Hot Rap Songs. Od americké asociace RIAA obdržel certifikaci platinový singl.  Druhým singlem byla určena píseň "Cold", kterou vytvořil pouze Kanye West s malou výpomocí DJ Khaleda. Umístil se na 86. příčce žebříčku Billboard Hot 100.  Třetím singlem byla píseň "New God Flow" (Kanye West a Pusha T). Ten debutovala na 89. pozici Billboard Hot 100.  Čtvrtým singlem se stala píseň "Clique" (Kanye West a Big Sean) (ft. Jay-Z). Ten se vyšplhal na 12. příčku žebříčku Billboard Hot 100. Velký úspěch měl i ve Spojeném království (29. příčka) a v Kanadě (17. příčka).  Po vydání alba se do amerického žebříčku Billboard Hot 100 dostala ještě píseň "To the World", když obsadila 70. příčku. O singl však nejde.

Po vydání.

Během prvního týdne prodeje se v USA prodalo 205 000 kusů, čím album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200 a na prvních příčkách žebříčků Top R&B/Hip-Hop Albums a Top Rap Albums. V Kanadě debutovalo na 4. příčce. Celkem se v USA prodalo okolo 340 000 kusů alba.

Cruel Summer je kompilační studiové album americké hudební nahrávací společnosti GOOD Music, vydané 14. září 2012 u nahrávací společnosti Def Jam Recordings.

Kanye West Presents: Good Music – Cruel Summer, commonly referred to simply as Cruel Summer, is a compilation album by recording artists of American record label GOOD Music, released on September 14, 2012, by the label and Def Jam Recordings. American rapper Kanye West, head of the label, first revealed plans for a label collaborative album in October 2011. The album produced four singles—"Mercy", "Cold", "New God Flow", and "Clique"—that charted on the US "Billboard" Hot 100. The album features West himself, alongside GOOD Music signees Pusha T, Big Sean, Teyana Taylor, Cyhi the Prynce, Kid Cudi, John Legend, Common, D'banj and Malik Yusef, as well as affiliates 2 Chainz, Jay-Z and Travis Scott, among others. Production on the album was primarily handled by members of GOOD Music's production wing, Very GOOD Beats, including West, Hit-Boy, Hudson Mohawke, Travis Scott and Lifted, among others.