Historie.

Stamford Bridge byl oficiálně otevřen 28. dubna 1877. Prvních 27 let existence byl používán převážně Londýnským atletickým klubem pro pořádání atletických mítinků. V roce 1904 se změnil vlastník, když bratři Joseph a Gus Mearsovi koupili pozemek i se sousední zahradou a rozhodli se postavit stadion. Nejprve ho nabídli k používání nedalekému Fulhamu, ale po odmítnutí raději založili vlastní fotbalový klub.  Stadion byl navržen známým architektem Archibaldem Leitchem, který se již předtím podílel na návrzích Ibrox Parku v Glasgowě nebo Goodison Parku v Liverpoolu. Stamford Bridge nejprve zahrnoval pouze 110 metrů dlouhou tribunu na jižní straně, kam se vešlo 5 000 diváků. Díky tisícům tun vykopaného materiálu při stavbě nedaleké podzemky byly postaveny velké terasy na západní straně. Kapacita byla plánována na 100 000 lidí a měla být druhá největší v zemi za Crystal Palace – dějištěm finále FA Cupu. Stamford Bridge tuto poctu převzal na tři roky po válce, o Anglický pohár se tu bojovalo v letech 1920 – 1922.

Název.

Jméno Stamford Bridge pochází z minulosti vzdálenější než sám stadion. Mapy z 18. století ukazují potok nazývaný Stanfordská říčka, který tekl podél současné železnice nedaleko jižní tribuny a vléval se do Temže. V místě, kde protéká Fulham Road, se nacházel most Sanford Bridge (ze sand ford = písečný brod). Mostu na Kings Road se zase říkalo Stanbridge (ze stone bridge = kamenný most). Zdá se, že se tyto dva názvy spojily v Stanford Bridge, z čehož postupem času vzniklo Stamford Bridge jako jméno nového stadionu.

1930.

Stadión zůstal víceméně nezměněn až do roku 1930, kdy byla na jižní straně stadionu vybudována terasovitá Shed End, na kterou skalní fanoušci nedají dopustit dodnes. Hlavně ve druhé polovině dvacátého století byla tato tribuna zdaleka nejhlučnějším místem Stamford Bridge. Vedou se debaty, proč dostala jméno 'Shed', když během stavby nijak pojmenovaná nebyla. Shed End byla zdemolována v roce 1994, podle nového nařízení měla být všechna místa k sezení. Poslední zápas se starou tribunou byl proti Sheffieldu United 7. května 1994 a znovuzrození Shedu – už plně vybaveného sedačkami - se fanoušci dočkali v roce 1997.

1939.

V roce 1939 byla vybudována severní tribuna. Nezvyklá tribuna v severovýchodním rohu byla prodloužením východní tribuny a výrazně se odlišovala svým vzezřením od ostatních. Přežila do roku 1975, kdy byla zbourána a byla nahrazena terasami, které vydržely až do moderní přestavby v roce 1993.

1964/65.

Během sezóny 1964/65, v jednom z nejlepších období v historii Chelsea, byla obrovská západní terasa přeměněna na tribunu pro sezení – West stand. Obsahovala ze tří čtvrtin sedačky a z jedné čtvrtiny betonovou plochu zvanou 'Lavice'. Existovala 25 let, než byla jako poslední část starého stadionu v roce 1998 zbourána. Byla to těžká rána pro mnoho lidí, kteří si oblíbili starou tribunu s jejími dřevěnými sedačkami a stejně jako Shed End je zdrojem mnoha vzpomínek. Po přestavbě je jednou z nejhezčích tribun v zemi, náklady na ni činily zhruba 30 milionů liber a pojme 13 500 lidí, kteří mají nejvyšší komfort a skvělý výhled.

1973/74.

V roce 1973 byla vybudována východní tribuna (East stand), zázrak tehdejšího stavitelství. Je to jediná část stadionu, která přežila masové přebudování v 90. letech. Východní tribuna má ještě kontroverznější minulost. Když byla Chelsea v 60. a 70. letech na vrcholu, majitelé usoudili, že takovýto hvězdný tým si zaslouží hrát na nejlepším stadionu v zemi. Byl navržen plán rozsáhlé rekonstrukce, jehož výsledkem měl být 50tisícový kruhový stánek. Celá akce se ale stala příliš nákladnou, klub se málem položil, musel prodat své nejlepší hráče a na začátku 80. let zbyly jen trosky slavného klubu. Dalších 20 let trvalo nejen přebudování kádru a stadionu, ale také celého klubu.

Zachraňte Bridge!

Když klub prakticky zbankrotoval na konci 70. let, vlastníci klubu byli nuceni Stamford Bridge prodat. Chelsea málem přišla o celý stadion, jen krůček chyběl k tomu, aby se „The Bridge“ zboural a byl nahrazen supermarkety. Blues by pak museli sdílet domov s Fulhamem nebo Queens Park Rangers, ale tak daleko to nedošlo.  Vzhledem k tomu, že Chelsea už stadion nevlastnila, nemohla na Stamford Bridge provádět žádné rekonstrukce. Tehdejšímu předsedovi Kenu Batesovi trvalo dlouhých deset let, než se mu v roce 1992 podařilo Stamford Bridge odkoupit zpět a místo postupného chátrání tak mohla v roce 1994 začít největší přestavba, kterou kdy nějaký anglický stadion pamatoval.

1994/95.

Vybudování nového Stamford Bridge začalo postavením severní tribuny. Stará lavicovitá terasa, která hostila v minulých letech fanoušky hostujících týmů, byla zbourána a začalo se se stavbou nové. Dostala jméno Matthew Harding Stand na památku dřívějšího ředitele Chelsea, který tragicky zahynul při havárii helikoptéry, a stala se sídlem nejvěrnějších fanoušků Chelsea.

1997.

Následovalo vybudování nové jižní tribuny, Shed Endu. Stará jižní terasa byla dočasně nahrazena sedačkami pár let před rekonstrukcí a ve stejné době bylo rozhodnuto, že se nová tribuna stane základem současně budovaného Chelsea Village Hotelu. Rekonstrukcí se podařilo nejen Shed End zmodernizovat a zútulnit, ale také výrazně přiblížit ke hrací ploše, což pomáhá atmosféře na stadionu.

1998.

Poslední kousek mozaiky nového Stamford Bridge byla tribuna West stand. Horní řady byly postaveny až poté, co byly vyřešeny dva roky trvající problémy s městskou radou. Největší a nejluxusnější část stadionu pro 13 500 fanoušků byla slavnostně otevřena 19. srpna 2001 a uzavřela tak přeměnu stadionu, která v podstatě začala už v roce 1973.

2016 – 2020.

V červenci 2015 odhalila Chelsea plán na rekonstrukci stadionu a navýšení kapacity ze současných 41 tisíc míst na 60 tisíc míst. Design stadionu bude inspirován gotickou architekturou Westminsterského opatství. Rekonstrukce počítá se zbouráním budov za jižní tribunou. Poté se zbourá celý Stamford Bridge a na jeho místě se postaví nový, včetně okolní infrastruktury. Rekonstrukce stadionu vyjde přibližně na 500 milionů liber (celý projekt financuje Roman Abramovič) a měla by být dokončena v roce 2020. Chelsea FC bude mezitím hrát své zápasy ve Wembley nebo v Twickenhamu.

Současnost.

Současná kapacita je 42 055 diváků a tvar hřiště se změnil ze širokého oválu na obdélník. Stamford Bridge je nyní druhým největším stadionem v Londýně a jedním z nejlepších v Anglii i Evropě. Zázemí a vybavení komplexu zahrnuje 2 čtyřhvězdičkové hotely, 3 restaurace, konferenční sál, podzemní parkoviště, návštěvní, zdravotní a obchodní centrum. V současnosti má vedení klubu eminentní zájem o rozšíření kapacity, ale ještě se nenašlo bezpečné řešení. I tak je to předlouhá cesta, na jejímž začátku stál atletický stadion postavený v roce 1876.  Fotbalový areál se nachází na adrese Stamford Bridge, Fulham Road, London, SW6 1HS. Je situován v bezprostřední blízkosti (cca 150 metrů) zastávky londýnského metra na stanici zelené linky District Line, Fulham Broadway. Stadion byl dokončen v roce 1877 jako stadion klubu London Athletics Club.1905 se novým vlastníkem stala toho roku založena Chelsea a stadion prešel první rekonstrukcí.

Stamford Bridge je fotbalový stadion ležící na hranici čtvrtí Fulham a Chelsea, na jihozápadě Londýna. Je domácím stadionem anglického klubu Chelsea FC. Stamford Bridge je ucelený komplex, zahrnující oficiální klubový obchod, dvojici čtyřhvězdičkových hotelů (Millennium a Copthorne) a několik restaurací.

Stamford Bridge () is a football stadium in Fulham, adjacent to the borough of Chelsea in South West London, commonly referred to as The Bridge. It is the home of Chelsea Football Club, which competes in the Premier League, the highest division of English football.


Život.

Kozma Petrovič Prutkov se narodil 23. dubna / 11. dubna roku 1801 ve vesnici Tentělevoj Bliz, Solvyčegodský újezd v Archangelské oblasti. Až na své dětství a rané jinošství strávil celý život v carské službě. V roce 1820 vstoupil do vojenské služby a do dubna 1823 sloužil u husarů. Pak požádal o uvolnění a dostal službu u ministerstva financí, na Cejchovním úřadu. Jeho kariéra byla úspěšná, byl vyznamenáván a povyšován. Dosáhl všech myslitelných úředních poct, byl činným státním radou, ředitelem Cejchovního úřadu a nositelem řádu sv. Stanislava I. stupně. Veškeré své volné chvíle ale věnoval literatuře. Byl básník, bajkář, dramatik, filosof a historik. Zemřel 25. ledna / 13. ledna roku 1863 v Petrohradu. Po jeho smrti byly v jeho pozůstalosti nalezeny i projekty na vylepšení carské státní správy.

Dílo.

První díla Kozmy Prutkova se objevují v listopadu 1851 v časopisu "Sovremennik" (rusky "Современник"), který tehdy vedli Nikolaj Alexejevič Někrasov a Ivan Ivanovič Panajev. Pod pseudonymem "Nový Básník" jsou uvedeny tři Prutkovovy bajky "Pomněnky a francovka", "Průvodčí a tarantule" a "Volavka a drožka". V roce 1853 je – rovněž ještě anonymně – otištěna další bajka "Okrsek a hlas". Tyto absurdní bajky byly parodií na sbírku bajek K. P. Masalského a jsou obsaženy v Prutkovově pozdější sbírce "Prázdně".  Pod šifrou Y Z byla v roce 1851 uvedena veselohra "Fantazie". Jednalo se o parodii na tehdy módní vaudevill. Alexej Žemčužnikov a Alexej Tolstoj ji zadali 23. prosince 1850 ředitelství Imperátorských divadel. Vzhledem ke shonu před koncem roku ji carská cenzura povolila. Premiéra byla 5. ledna 1851. Car Mikuláš I. patrně vytušil nějakou nepřístojnost a o přestávce z divadla odešel. V závěru představení herec, který hrál hlavní roli, předstoupil před publikum a prohlásil, že v takovém nesmyslu hrát nebude! To ale byla součást role. Hra byla okamžitě stažena z programu.  Jméno Kozma Prutkov se poprvé objevuje v roce 1854, kdy je vydána příloha "Literární mišmaš" únorového čísla „Sovremenniku“. V dalších číslech pak vychází v pravidelné rubrice „Prázdně Kozmy Prutkova“ básně, bajky a aforismy a "Výňatky z dědových zápisků".  Ve svých básních parodoval současné trendy v ruské poezii (titanický romantismus V. G. Benediktova, klasicistní artismus N. F. Ščerbiny, kosmickou poesii A. S. Chomjakova).  Uveřejňování děl je přerušeno v době Krymské války, do které Alexej Tolstoj a Vladimír Žemčužnikov odešli jako dobrovolníci. V roce 1859 jsou otištěny "Myšlenky a aforismy" a "Nepředloženost" v časopisu "Jiskra", který pod Někrasovovým vedením redigoval V. S. Kuročkin. Ve stejném roce jsou otištěny další Prutkovovy stati v příloze "Sovremenniku" s názvem „Píšťalka“ („Svistok“). Pak se Prutkov na několik let odmlčel. Až v posledním čísle „Píšťalky“ v dubnu 1863 vychází "Stručný nekrolog Kozmy Prutkova" a dvě posmrtně publikovaná díla, drama "Ukvapený Turka aneb Příjemno-li býti vnukem?" a "Projekt: o zavedení jednomyslnosti v Rusku".  V roce 1884 jsou vydána "Veškerá díla Kozmy Prutkova". Do tohoto souboru ale nejsou zahrnuty reformní projekty, údajně proto, že se nejedná o literární díla. Pravděpodobnější důvod ale byla spíše obava z cenzury. Do roku 1916 vyšlo celkem 10 vydání.

Jiné.

Je po něm pojmenována planetka: (5932) Prutkov

Kozma Petrovič Prutkov (rusky: Козьма Петрович Прутков) je mystifikace, uměle vytvořená osobnost spisovatele, respektive kolektivní pseudonym, pod kterým uváděli svá satirická díla hrabě Alexej Konstantinovič Tolstoj a bratři Alexej Michajlovič Žemčužnikov a Vladimír Michajlovič Žemčužnikov. Na některých Prutkovových dílech spolupracoval i Alexandr Michajlovič Žemčužnikov.

Kozma Petrovich Prutkov () is a fictional author invented by Aleksey Konstantinovich Tolstoy and his cousins, three Zhemchuzhnikov brothers, Alexei, Vladimir and Alexander, during the later part of the rule of Nicholas I of Russia.


Život.

Jaroslav Věšín se narodil ve Vraném v rodině lékaře Františka Věšína. V letech 1876-1881 studoval na Akademii výtvarných umění v Praze u prof. Antonína Lhoty a Jana Swertse a od roku na malířské akademii v Mnichově ("Akademie der bildenden Künste München") u prof. Carla Theodora von Piloty a Józefa Brandta.  Roku 1884 odešel na Slovensko a své obrazy představil na soukromé výstavě v Turčianském sv. Martině (1887). Roku 1889 se vrátil do Mnichova, v roce 1891 se zúčastnil Jubilejní zemské výstavy v Praze.  V roce 1897 byl zakladatelem malířské školy v Sofii a byl zde jmenován profesorem. Ze Sofie obesílal výstavy v Praze (galerie Ruch), v Mnichově (Galerie Moderner Meister), ale také v St. Louis v USA. Publikoval v časopise Zlatá Praha. Byl zpravodajem generálního štábu a dvorním malířem knížete Ferdinanda I., předsedou Sdružení jihoslovanských umělců, členem Krasoumné jednoty v Praze a Jednoty umělců výtvarných. Během života obdržel četná vyznamenání, řády a diplomy. Věšínovu podobiznu namaloval Lev Lerch.  Věšínovy obrazy jsou oceňovány i sto let po jeho smrti. Obraz "Koulovačka" (1892) dosáhl na aukci v Praze hodnotu 700 000,- Kč.

Dílo.

Věšínova díla náleží slohově do realistické malby generace 80. let, kdy se probudil zájem o venkovský lid a národopisné žánry. Po návratu z Mnichova vystavil v Praze cyklus obrazů ze Slovácka ("Slovácká svatba"). Námětem jeho obrazů je obvykle konkrétní děj - svatby, hony na divokou zvěř ("Snídaně v bažantnici v Průhonicích", 1890, "Výsledek honby", 1890, "Arcivévoda František Ferdinand na honbě", 1891), apod. Často se věnoval malbě koní ("Koňský trh v Sofii", 1899, "Vyjížďka na saních"). V Bulharsku zachytil každodenní život bulharského venkova, etnografické motivy, vojenské výjevy, scény z 1. balkánské války, cvičení bulharské armády a ruské slavnosti na Šipce (1902). Jeho obrazy jsou v národní galerii v Sofii a ve vojenském historickém muzeu v Sofii. Obraz "Útok na bodáky" z roku 1912 je vystaven v erbovní hale na úřadě prezidenta.

Jaroslav Věšín, "křtěný" Jaroslav Friedrich Julius (23. května 1860 "(některé dokumenty udávají chybné datum narození 23.května 1859"")", Vraný - 9. května 1915, Sofie) byl český malíř, profesor a zakladatel malířské školy v Sofii.

Jaroslav František Julius Věšín (, "Yaroslav Veshin") (23 May 18609 May 1915) was a Czech painter who mainly worked in Bulgaria and who was noted as a master of genre painting. The realistic depiction of battle scenes from the First Balkan War (1912) are the subject of a substantial part of his work.


Život.

Narozen v rolnické rodině u Białystoku na území dnešního Polska, které bylo tehdy součástí carského Ruska. Brzy po Říjnové revoluci vstoupil do Rudé armády. Po absolvování vojenské akademie sloužil ve střední Asii, později v centrálním Rusku. Ve druhé polovině 30. let postoupil na funkci náčelníka štábu vojenského okruhu.  Začátkem roku 1941 přešel do Moskvy, se Žukovem a Vatutinem patřil k nejužšímu vedení generálního štábu. Koncem července 1941 byl přeložen k Západnímu frontu. Účastnil se plánování a uskutečnění protiútoku u Moskvy. V bitvě u Kurska velel Západnímu frontu, který v operaci Kutuzov osvobodil Orel. V následující operaci Suvorov Sokolovského vojska osvobodila Smolensk, od října 1943 však další postup sovětských vojsk uvázl. Po neúspěchu dalších útoků v zimě 1943/44 byl Sokolovskij přeložen k 1. ukrajinskému frontu jako náčelník štábu. Zde podílel se na přípravě Lvovsko-Sandoměřské a Viselsko-Oderské operace. V dubnu 1945 si ho vyžádal maršál Žukov jako zástupce k provedení Berlínské operace.  Po válce zůstal v Německu, po odchodu Žukova se stal jeho nástupcem. V březnu 1949 byl přeložen do funkce 1. náměstka ministra ozbrojených sil, od roku 1952 současně náčelníka generálního štábu. V této funkci využil své široké zkušenosti z velitelské i štábní práce, měl výrazný podíl na změnách v Sovětské armádě v padesátých letech. Soustředil se mimo jiné na vypracování teoretických koncepcí vedení jaderné války a patřičnou reorganizaci ozbrojených sil. Výsledky činnosti Sokolovského týmu byly publikovány ve sborníku "Военная стратегия".  Zemřel 10. května 1968 v Moskvě, byl pochován na Rudém náměstí u Kremelské zdi.

Vasilij Danilovič Sokolovskij (; Kozliki, Grodenská gubernie – 10. května 1968 Moskva) byl sovětský vojevůdce. Za Velké vlastenecké války byl náčelníkem štábu a velitelem frontu, po válce dosáhl hodnosti maršála Sovětského svazu a funkce náčelníka generálního štábu Sovětské armády.

Vasily Danilovich Sokolovsky (; July 21, 1897 – May 10, 1968) was a Soviet general and Marshal of the Soviet Union who led Red Army forces on the Eastern Front during World War II. As Georgy Zhukov's chief of staff, Sokolovsky helped plan and execute the Capture of Berlin.


Motion Picture Association film rating system

Obsah hry.

Děj Revizora se odehrává v malém ruském městečku na počátku třicátých let 19. století během krátkého časového úseku dvaceti čtyř hodin. Ve hře vystupuje mladý bezvýznamný úředník Chlestakov, který se svým sluhou Osipem přijel do městečka již před čtrnácti dny, ubytoval se ve zdejším hostinci, v kartách prohrál všechny peníze a teď nemá na zaplacení útraty. Přeje mu ale štěstí, neboť městský hejtman právě dostal dopis od přítele z Petrohradu, v němž se píše, že městečko navštíví nebo už navštívil revizor. Díky poštmistrovi, který pro své rozptýlení otevírá cizí dopisy, se o tom i ostatní úředníci města okamžitě dozvědí. Protože nemají čisté svědomí, neboť berou úplatky, kradou a všude je nepořádek, pochopitelně se revize obávají. Dva statkáři, Dobčinskij a Bobčinskij, jejichž jedinou životní náplní je běhat po městě a šířit jakékoliv (i neověřené) zprávy, ke kterým se dostanou, pokládají za revizora právě Chlestakova, a rychle rozšíří informaci o jeho příjezdu. Aby revize dobře dopadla, snaží se představitelé města Chlestakova podplatit.  Chlestakov dlouho nemůže uhodnout, proč se najednou setkává všude s takovou pozorností a úctou. Když pochopí, za jak významnou osobnost jej považují, plně využívá jejich hlouposti a protože je na mizině, rád přistoupí na jejich hru. Hejtman ho ubytuje ve svém domě, tváří se, že nic nevidí, když mu svádí manželku, a nakonec mu nabídne i ruku své dcery. Krajský sudí, poštmistr a školní inspektor mu poskytují „půjčky“ a všichni mu přinášejí různé dary. Chlestakov se vychloubá, jak je bohatý, kde všude byl a jaké má známosti. Při tomto smyšleném vyprávění o sobě jako o důležitém vysokém státním úředníkovi se tak rozohňuje, že se téměř plně vžívá do své nové smyšlené osobnosti. Kdyby se sluhovi Osipovi nepovedlo včas svému pánovi vysvětlit, že takový podvod se dlouho neudrží v tajnosti, byl by snad zcela klidně čekal na odhalení. Takhle namluví svým hostitelům, že odjíždí za svým bohatým strýcem pro svolení k sňatku a včas zmizí. Před svým odjezdem napíše dopis příteli, v němž se mu svěří s celou komedií, kterou s úředníky městečka sehrál. Dopis pochopitelně otevře poštmistr a hned s ním běží k hejtmanovi, který se mezitím oddává snům o tom, že jeho život, jakožto tchána tak významného muže, bude od nynějška jedinou slavností a hostinou. Hejtman i všichni ostatní strašně zuří, když v tom přichází městský strážník a oznamuje, že přijel skutečný revizor.

Revizor (1836, "Ревизор") je pětiaktová satirická komedie ruského prozaika a dramatika Nikolaje Vasiljeviče Gogola (1809–1852), patřící k nejslavnějším dílům světové dramatické literatury. Autor svou hrou, zachycující tupost, nevzdělanost a zkaženost úředníků v jednom ruském provinčním městečku prolezlém korupcí a různými jinými neřestmi, nastavil zrcadlo všem, jejichž charakter je pokřiven podlézavostí a úplatkářstvím.

The Government Inspector, also known as The Inspector General (, "Revizor", literally: "Inspector"), is a satirical play by the Russian and Ukrainian dramatist and novelist Nikolai Gogol. Originally published in 1836, the play was revised for an 1842 edition. Based upon an anecdote allegedly recounted to Gogol by Pushkin, the play is a comedy of errors, satirizing human greed, stupidity, and the extensive political corruption of Imperial Russia.


Historie a status měny.

Belgický frank byl zaveden roku 1832 jako státní měna Belgického království těsně po procesu jeho vzniku Belgickou revolucí (1830-1831), v níž se Belgické království vydělilo ze Spojeného království Nizozemského.  V roce 1865 vytvořilo Belgické království spolu s Druhým Francouzským císařstvím, Italským královstvím a Švýcarskem Latinskou měnovou unii (k té se v roce 1868 přidaly Španělské království a Řecké království a v roce 1889 se přidaly Rumunské království, Srbské království, Bulharské knížectví, Venezuela a San Marino), která spočívala ve stanovení obsahu stříbra v jedné minci každé členské národní měny na 4,5 gramu, případně obsahu zlata v jedné minci každé členské národní měny na 0,290322 gramu, zároveň součástí dohody byla vzájemná volná směnitelnost všech členských měn, u mincí s normovaným obsahem drahého kovu tedy vždy v poměru 1:1. Latinská měnová unie byla rozpuštěna roku 1927.  Belgie a sousední Lucembursko spolu spolupracují v rámci Belgicko-lucemburské ekonomické unie. Jejich měny – "belgický a lucemburský frank" – byly mezi lety 1922 a 1999 (s výjimkou období mezi 1935 a 1944) pevně propojené v paritním kursu 1:1. De iure bylo tedy možno používat belgické franky na lucemburském území a naopak, v praxi však obchodníci občas odmítali přijímat měnu sousedního státu.  Při zavedení eura jako bezhotovostní měny byl směnný kurs mezi frankem a eurem stanoven na "1 EUR = 40,3399 BEF = 40,3399 LUF". Od roku 1999 byl frank pouze dílčí jednotkou eura, od 1. ledna 2002 je po krátkém duálním oběhu franku a eura (mezi 1. lednem 2002 a 28. únorem 2008) v oběhu pouze euro.

Mince a bankovky.

Posledními mincemi belgického franku před zavedením eura byly mince o hodnotách 1, 5, 20 a 50 franků.  Bankovky byly vydány pouze v hodnotách 100, 200, 500, 1000, 2000 a 10 000 franků. Bankovky franku lze vyměnit u Národní belgické banky za euro bez časového omezení

Belgický frank ( "Belgische frank", "franc belge", "Belgischer Franken") byl oficiální měnou Belgického království v letech 1832 až 2002. Jeho ISO 4217 kód byl BEF. Jedna setina franku se nazývala centime.

The Belgian franc (,, ) was the currency of the Kingdom of Belgium from 1832 until 2002 when the Euro was introduced. It was subdivided into 100 subunits, known as centiemen (Dutch), centimes (French) or Centime (German).


Mládí a rodina.

Narodil se v Leicesteru, v anglickém hrabství Leicestershire, do rodiny Josepha Rockley Merricka a Marry Jane rozené Pottertonové. Otec Joseph Rockley (cca 1835–1897) byl synem tkalce Barnabase Merricka, původem z Londýna, který se do Leicesteru přestěhoval ve 20. či 30. letech 19. století, a jeho třetí manželky Sáry rozené Rockley. Pracoval jako operátor stroje v továrně na bavlnu a rovněž provozoval galanterii. Matka Marry Jane (cca 1834–1873) byla dcerou yorkshirského zemědělce a trpěla nespecifikovanou formou tělesného postižení. V mládí pracovala jako služka v Leicesteru a později jako učitelka v nedělní škole. Jejich syn Joseph Carey byl pojmenován po otci a druhé jméno mu zvolila matka po baptistickém kazateli Williamu Careym. Merrickovi měli ještě dvě děti: syna Williama Arthura (* 1866), který ve čtyřech letech zemřel na spálu, a dceru Marion Elizu (* 1867), jež se narodila s tělesným postižením a zemřela ve dvaceti čtyřech letech.  Brožura („Autobiografie Josepha Careyho Merricka“), vydaná přibližně roku 1884 během jeho vystavování v panoptiku, uvádí propuknutí prvních symptomů jeho onemocnění pět let po narození v podobě „silné hrbolaté kůže (...) podobné [kůži] sloní, a to téměř i barvou“. Podle článku, zveřejněného v roce 1930 v periodiku, začaly Merrickovi 21 měsíců po narození otékat rty, utvářet se kostnatá boule na čele a uvolňovat a zdrsňovat se kůže. V průběhu růstu docházelo k výraznější asymetrii mezi levou a pravou horní končetinou a významnému zvětšení obou nohou. Merrickova rodina vysvětlovala synovy symptomy jako důsledek psychického traumatu, které jeho matka utrpěla v těhotenství, když ji v zábavním parku porazili a vystrašili sloni. Koncept tzv. „mateřského vtištění“ (emoční prožitek těhotné ženy mohl trvale ovlivnit tělesný vývoj plodu) byl v 19. století ve Spojeném království stále běžný. Samotný Merrick si tuto víru o příčině své nemoci udržel po celý život.  Kromě již zmíněných tělesných deformací, během dětství upadl a poranil si levý kyčelní kloub. Zranění se zanítilo a zanechalo jej permanentně chromého. Navzdory tělesnému postižení chodil do školy a těšil se vřelému vztahu se svou matkou. Ta však v květnu 1873 v jeho jedenácti letech zemřela na bronchopneunonii. Po její smrti se spolu s otcem a sestrou přestěhoval k Emmě Wood Antillové, s níž se jeho otec v prosinci 1874 oženil.

Zaměstnání a život v chudobinci.

Školu opustil ve třinácti letech, což bylo v té době běžné. Život doma pro něj byl „naprostým trápením“ a ani otec, ani nevlastní matka vůči němu neprojevovali žádnou náklonnost. Dvakrát nebo třikrát utekl z domova, ale otec jej pokaždé našel a přivedl zpět. Ve třinácti našel práci v továrně, kde vyráběl cigarety, ale po třech letech se deformace jeho pravé ruky zhoršila a on tak již neměl požadovanou zručnost. Jako nezaměstnaný se potuloval po ulicích a snažil se uniknout posměškům své nevlastní matky. Pro rodinu se stával stále větší finanční přítěží, a tak mu otec zajistil licenci podomního obchodníka, díky níž si mohl vydělat peníze podomním prodejem galanterie. Tento počin však skončil neúspěšně, jelikož Merrickovy obličejové deformace činily jeho projev stále více nesrozumitelnějším a potenciální zákazníci na jeho vzhled reagovali se zděšením. Ženy v domácnosti mu odmítaly otevřít dveře a lidé na něj již nejen zírali, ale rovněž jej ze zvědavosti pronásledovali. Podomním prodejem si tak nedokázal vydělat dostatek finančních prostředků, aby se mohl sám o sebe postarat. Když se jednoho dne v roce 1877 vrátil domů, otec jej pro tento neúspěch agresivně fyzicky napadl, a on opustil domov nadobro.  Po odchodu z domova žil v ulicích Leicesteru jako bezdomovec. Když se o tom doslechl jeho strýc, holič Charles Merrick, vyhledal ho a nabídl mu ubytování ve svém domě. Po následující dva roky zkoušel podomně prodávat v okolí Leicesteru, ale jeho snahy vydělat si na živobytí se, v porovnání s posledním pokusem, setkaly jen s nepatrným úspěchem. Jeho vzhled nakonec přitáhl negativní pozornost veřejnosti, a tak mu komisaři z Hackney Carriages odebrali licenci. Jelikož Merrickův strýc musel zaopatřil vlastní děti, nemohl již nadále podporovat svého synovce, a tak se v prosinci 1879, tehdy již sedmnáctiletý Merrick, uchýlil do místního chudobince Leicester Union Workhouse.  Tam se stal jedním z 928 ubytovaných. Lidé v chudobinci byli rozděleni podle věku a pohlaví, kvůli čemuž Merricka umístili mezi ostatní muže ve věku od 16 do 60 let. Dne 22. března 1880, pouhé tři měsíce po příchodu, z chudobince odešel a strávil dva dny hledáním práce. Jelikož však nebyl o nic úspěšnější než dříve, vrátil se zpět. Tentokrát v chudobinci setrval po čtyři roky. Kolem roku 1882 podstoupil operaci obličeje, protože protruze z jeho úst již činila 20–23 centimetrů, což mu výrazně bránilo v řeči a ztěžovalo přijímání potravy. Zákrok podstoupil v Leicesterské královské nemocnici a velká část tkáně při něm byla odstraněna.

Kuriozitou v panoptiku.

Merrick usoudil, že jediným způsobem, jak opustit chudobinec, je vystupoval jako rarita či kuriozita v panoptiku. Znal místního kabaretního komika Sama Torra, jemuž za tím účelem napsal dopis. Torr ho poté navštívil v chudobinci a rozhodl se, že by jeho vystavováním mohli vydělat peníze, avšak kvůli zachování originality by muselo jít o putovní vystavování. Zařídil mu skupinu manažerů, kterými byli majitel kabaretu J. Ellis, cestující showman George Hitchcock a majitel zábavního parku Sam Roper. Merrick opustil chudobinec 3. srpna 1884 a začal svou novou kariéru. Merrickovi vymysleli přezdívku "Sloní muž" a inzerovali ho jako „napůl člověka a napůl slona“. Z počátku jej předváděli v oblasti East Midlands, včetně Leicesteru a Nottinghamu. George Hitchcock poté kontaktoval svého známého, Toma Normana, provozujícího panoptika v londýnském East Endu. Aniž by se s Merrickem předtím setkal, souhlasil Norman s převzetím organizace jeho vystoupení, a v listopadu 1884 Hitchcock s Merrickem odcestovali do Londýna.  Když Norman Merricka poprvé spatřil, byl zděšen rozsahem jeho tělesných deformací a měl obavu, že by jeho vzhled mohl být až příliš hrůzný. Přesto ho začal vystavoval v zadní části prázdného obchodu v ulici Whitechapel Road v East Endu. Merrick měl k dispozici železnou postel se závěsem, který mu umožňoval aspoň nějaké soukromí. Jednoho rána jej Norman pozoroval a zjistil, že spí vsedě s pokrčenýma nohama a hlavou opřenou o kolena. Jeho velká hlava byla totiž příliš těžká, aby mu umožnila spát vleže, čímž by, jak sám uváděl, „riskoval, že se vzbudí se zlomeným krkem“. Norman vyzdobil obchod plakáty vytvořenými Hitchcockem, které znázorňovaly napůl člověka a napůl slona. Byla rovněž vytvořena brožura s názvem („Autobiografie Josepha Careyho Merricka“), popisující Merrickův život. Tato biografie, ať již psaná Merrickem či nikoliv, poskytla celkově přesné informace o jeho životě. Obsahovala sice nepřesné datum narození, avšak Merrick byl po celý svůj život ohledně této informace nekonkrétní.  Vystavování Sloního muže bylo poměrně úspěšné, přičemž peníze vydělával především prodej biografických brožur. Merrick si část výdělku dával stranou, doufaje, že jednoho dne bude mít dost peněz, aby si pořídil vlastní dům. Obchod v ulici Whitechapel Road se nacházel naproti Londýnské nemocnici, díky čemuž ho navštěvovali jak studenti medicíny, tak lékaři, kteří chtěli spatřit Merricka. Patřil mezi ně i mladý chirurg Reginald Tuckett. Ten byl, podobně jako jeho kolegové, zaujat tělesnými deformacemi Sloního muže, a pověděl o nich svému nadřízenému kolegovi Fredericku Trevesovi. Treves se s Merrickem poprvé setkal v listopadu 1884 během soukromého vystoupení, které proběhlo předtím, než Norman ten den otevřel obchod pro veřejnost. O necelých čtyřicet let později ve své knize z roku 1923 napsal, že Merrick byl „nejodpornější exemplář lidstva, který jsem kdy viděl (...) nikdy jsem se do té doby nesetkal s tak zvrácenou verzí člověka, jako byl tento jedinec“. Setkání trvalo asi čtvrt hodiny a Treves se po něm vrátil do práce. Později téhož dne poslal do obchodu Tucketta, aby zjistil, zda by Merrick souhlasil s lékařským vyšetřením v nemocnici. Jak Merrick, tak Norman souhlasili. Aby se i na tak krátkou vzdálenost byl schopen přemístit bez zbytečné pozornosti, měl na sobě kostým sestávající z velkého černého pláště a hnědé čepice s kápí přes obličej, a přijel v drožce najaté Trevesem. V nemocnici jej vyšetřil a zpozoroval, že Merrick je „plachý, zmatený a zjevně vystrašený“, přičemž v této fázi jej pokládal za imbecila. Při podrobné prohlídce Treves zjistil, že obvod jeho hlavy činí 91 centimetrů, obvod zápěstí 30 centimetrů a obvod jednoho z prstů 13 centimetrů. Poznamenal, že jeho kůže je pokryta papilomy, z nichž největší je zdrojem zápachu. Podkožní tkáň jevila známky prořídnutí, což mělo za následek ochablou kůži, která v některých oblastech odstávala od těla. Přítomny byly deformace kostí pravé horní končetiny, obou dolních končetin a především lebky. I přes korektivní operaci úst, kterou Merrick podstoupil v roce 1882, byla jeho řeč stěží srozumitelná. Jeho levá horní končetina nebyla deformovaná, stejně tak byl normální jeho penis a šourek. Kromě Merrickových tělesných deformací a chromé kyčle, došel Treves k závěru, že je v dobrém zdravotním stavu. Podle Normana podstoupil Merrick lékařské vyšetření dvakrát nebo třikrát a při jednom z nich dostal Trevesovu navštívenku. Během jedné z návštěv Treves pořídil fotografie, jejichž kopie předané Merickovi později doplnily již zmíněnou biografickou brožuru. Dne 2. prosince 1884 představil Treves Merricka na schůzi Londýnské patologické společnosti v Bloomsbury. Merrick nakonec Normanovi sdělil, že již do budoucna nechce podstupovat lékařská vyšetření v nemocnici. Podle Normana mu řekl, že byl „vysvlečen do naha a cítil se jako zvíře na dobytčím trhu“.  V tomto období viktoriánská Anglie změnila přístup vůči panoptikům, v jednom z nichž byl také vystavován Sloní muž. Vystoupení, jako to Normanovo, byla příčinou veřejného znepokojení nejen s ohledem na slušnost, ale též kvůli rušení klidu přihlížejícími davy. Nedlouho po Merrickově posledním lékařském vyšetření Frederickem Trevesem byl Normanův obchod na Whitechapel Road uzavřen policií a Merrickovi manažeři z Leicesteru jej Normanovi odejmuli. V roce 1885 se Merrick vydal na putovní zábavní vystoupení se Samem Roperem. Během něj se spřátelil se dvěma dalšími vystupujícími, „Roperovými trpaslíky“ (Bertramem Dooleym a Harry Bramleym), kteří Merricka čas od času bránili před obtěžováním veřejností.

Kontinentální Evropa.

Opadnutí zájmu veřejnosti o panoptika a podobná vystoupení pokračovalo a policie a magistráty se důkladně angažovaly v jejich potírání. Merrick, coby Sloní muž, byl pro diváky i nadále děsivou podívanou a Roper začal být nervózní kvůli tomu, jak velkou negativní pozornost místních úřadů dokázal přitáhnout. Merrickova skupina manažerů se proto rozhodla jej vyslat na turné po kontinentální Evropě s nadějí, že tamní úřady budou více shovívavé. Jeho vedení se ujal neznámý muž (možným jménem Ferrari). Na kontinentu však Sloní muž nebyl o moc úspěšnější než ve Spojeném království, a úřady proti jeho vystupování postupovaly obdobně. V Bruselu Merricka opustil jeho nový manažer, který mu navíc ukradl 50 liber úspor (v přepočtu na ceny roku 2013 celkem 4000 liber). Opuštěný Merrick se dostal vlakem do přístavního města Ostende, kde se neúspěšně pokusil nalodit na převozní loď do Doveru. Následně cestoval do Antverp, kde se mu podařilo nastoupit na loď plující do města Harwich v hrabství Essex. Odtud cestoval vlakem do Londýna, kam dorazil 24. června 1886 na nádraží Liverpool Street Station. Merrick se tak v bezpečí dostal zpět do své vlasti, ale neměl kam jít. V londýnském chudobinci nesměl zůstat déle než jednu noc a přijmout ho mohl pouze 158 kilometrů vzdálený chudobinec v Leicesteru, kde byl stálým rezidentem. Pokusil se požádat o pomoc cizí lidi, ale jeho řeč byla nesrozumitelná a zjev odpudivý. Upoutal pozornost zvědavého davu, který jej začal pronásledovat. Pomohl mu až policista, jenž ho odvedl do prázdné místnosti. Tam se vyčerpaný Merrick schoulil do rohu. Neschopen vyjádřit se tak, aby mu bylo rozuměno, byla jeho jedinou identifikací navštívenka Fredericka Trevese. Policie Trevese kontaktovala a ten obratem na nádraží dorazil. Merricka následně drožkou odvezl do Londýnské nemocnice, kde byl přijat s bronchitidou. Personál jej pak umyl, nakrmil a uložil do postele v malé místnosti na izolačním oddělení v podkroví nemocnice.

Londýnská nemocnice.

Po Merrickově přijetí do nemocnice měl Treves více času na provedení podrobnějšího vyšetření. Zjistil, že jeho zdravotní stav se za poslední dva roky zhoršil, a pozoroval znatelnou změnu v omezeních daných tělesnými deformacemi. Domníval se, že trpěl srdečními problémy a zbývá mu jen několik let života. Po pěti měsících strávených v nemocniční péči se Merrickův celkový zdravotní stav zlepšil. Ačkoliv některé zdravotní sestry byly zpočátku rozrušené jeho vzhledem, nakonec tento pocit překonaly a ochotně se o něho staraly. Problém s nepříjemným zápachem se podařilo odstranit častou koupelí a Treves postupně začal rozumět jeho řeči. Zároveň došlo k pořízení sady nových fotografií pacienta. Nedořešena však stále byla otázka dlouhodobé péče. Předseda nemocničního výboru Francis Carr Gomm sice Trevese podpořil v jeho rozhodnutí přijmout Merricka, avšak v listopadu 1886 bylo třeba vytvořit nový dlouhodobý plán. Londýnská nemocnice nevlastnila odpovídající vybavení ani neměla kvalifikovaný personál pro zajištění péče o nevyléčitelně nemocné.  Carr Gomm kontaktoval instituce a nemocnice uzpůsobené k péči o chronické pacienty, ale ani jedna nechtěla Merricka přijmout. Následně napsal článek do deníku "The Times", který byl otištěn 4. prosince, v němž popsal jeho případ a požádal čtenáře o radu. Reakce veřejnosti (v podobě dopisů i finančních darů) byla mimořádná a situaci zaznamenal i lékařský časopis "British Medical Journal". Díky finanční podpoře od řady dárců se Carru Gommovi podařilo přesvědčit výbor o ponechání Merricka v nemocnici, a ten následně rozhodl, že mu bude umožněno v nemocnici setrvat po zbytek života. Z podkroví se přestěhoval do přízemního pokoje, který sousedil s malým dvorkem. Místnosti byly uzpůsobeny a zařízeny tak, aby Merrickovi vyhovovaly (mimo jiné speciálně konstruovanou postelí) a na základě Trevesových instrukcí v nich nebylo žádné zrcadlo.  V novém domově v Londýnské nemocnici se Merrick rychle zabydlel. Treves jej denně navštěvoval a každou neděli s ním trávil několik hodin. Když se Merrickovi konečně podařilo nalézt někoho, kdo rozuměl jeho řeči, byl nadšen dlouhými konverzacemi, které mohl se svým lékařem vést. Mezi oběma muži vzniklo přátelské pouto, ačkoli i tak se Merrick Trevesovi nikdy zcela nesvěřil. Nebyl například ochoten hovořit o období, kdy vystupoval v panoptiku, i když vyjádřil vděk svým bývalým manažerům. Trevesovi netrvalo dlouho, aby si – navzdory svému počátečnímu dojmu – uvědomil, že Merrick není mentálně retardovaný. Treves v Merrickovi rozpoznal velmi citlivého člověka, který snadno projevuje své emoce. Někdy se nudil, cítil se osamělý a projevoval známky deprese. Po celý svůj dospělý život byl segregován od žen, nejprve v chudobinci a potom v panoptiku. Jediné ženy, s nimiž se setkal, byly buď znechucené nebo vyděšené jeho vzhledem. Jeho názor na ženy tak vycházel pouze ze vzpomínek na matku a z knih. Treves došel k přesvědčení, že by se Merrick rád seznámil s ženou, což by mu mohlo dodat pocit normálnosti. Domluvil proto setkání se svou známou, „mladou a pěknou vdovou“, Leilou Maturinovou. Ta souhlasila a po krátkém varování týkajícím se jeho vzhledu, vešla do místnosti. Setkání netrvalo dlouho a Merrick byl rychle přemožen emocemi. Později Trevesovi prozradil, že Maturinová byla první žena, která se na něj kdy usmála a podala mu ruku. S Merrickem zůstala nadále v kontaktu a ručně psaný dopis, jenž jí poslal, obsahující poděkování za dárek v podobě knihy a páru tetřevů, je jediným dochovaným dopisem, který napsal. Tato zkušenost setkání s ženou, byť krátká, v něm vyvolala nový pocit sebedůvěry. Během svého pobytu v nemocnici se setkal i s dalšími ženami, a všemi se zdál být unešen. Treves věřil, že Merrickovou naději by bylo jít žít do ústavu pro nevidomé, kde by se mohl seznámit s ženou, která by nemohla spatřit jeho tělesné deformace. Merrick se chtěl dozvědět více o „reálném světě“, a vyptával se proto Trevese na řadu témat. Jednoho dne vyjádřil přání spatřit vnitřek skutečného domova, a Treves se zavázal, že jej vezme na návštěvu do svého domu v ulici Wimpole Street, kde ho zároveň představí své manželce. V nemocnici během dne četl knihy a stavěl modely z papírového kartonu. Přijímal též návštěvy ze strany Trevese a jeho kolegů chirurgů. Každý večer po setmění vycházel na přilehlý dvorek, kde se procházel.  V důsledku již zmíněného dopisu Carra Gomma do deníku "The Times" se jeho případ dostal do povědomí vyšší londýnské společnosti. Jednou z osob, která se o něj velmi zajímala, byla herečka Madge Kendalová. Přestože se s ním patrně nikdy osobně nesetkala, aktivně se angažovala v získání finančních prostředků a sympatií veřejnosti v Merrickův prospěch. Posílala mu svoje fotografie a najala pletače proutěných košů, aby za ním docházel a učil jej tomuto řemeslu. Merricka navštěvovali pánové a dámy z vyšší společnosti a nosili mu dárky v podobě fotografií a knih. On se jim odvděčoval dopisy a ručně vyráběnými dárky, jako třeba papírovými modely či proutěnými košíky. Tyto návštěvy si užíval a postupně se stal natolik sebevědomý, že konverzoval s lidmi, kteří procházeli kolem jeho oken. Občas jej navštěvoval mladík Charles Taylor, syn inženýra, který pro Merricka upravil jeho nemocniční pokoj, aby mu hrál na housle. Někdy byl Merrick natolik odvážný, že opustil svůj pokoj a šel se procházet po nemocnici. Když jej sestry zpozorovaly, vždy jej odvedly zpět, aby náhodou nepolekal ostatní pacienty.  Dne 21. května 1887 byly v nemocnici za přítomnosti prince a princezny z Walesu slavnostně otevřeny dvě nové budovy. Princezna Alexandra se následně přála setkat se s Merrickem, a tak královský pár navštívil jeho pokoj, kde se jim Merrick představil. Princezna mu potřásla rukou a krátce s ním poseděla, což v něm zanechalo pocit nadšení. Věnovala mu svoji podepsanou fotografii, kterou považoval za svůj nejcennější předmět, a každé Vánoce mu posílala přání.  Alespoň jednou se Merrickovi podařilo splnit si dávný sen – návštěvu divadla. Treves mu s pomocí Madge Kendalové zařídil návštěvu vánoční pantomimy v královském divadle Drury Lane v Covent Garden. Společně s Trevesem a několika zdravotními sestrami měli k dispozici soukromé lóže baronky Burdett-Couttsové. Podle Trevese byl Merrick uchvácen, naplněn úžasem a představení jej zanechalo oněmělého. Po několik následujících týdnů o něm vyprávěl a znovu prožíval jeho příběh, jako by byl skutečný.

Poslední roky života.

Celkem třikrát Merrick opustil nemocnici a Londýn, aby na několik týdnů odjel na venkov. Složitá jednání vedená před odjezdem vlaku do hrabství Northamptonshire, mu umožnila diskrétní nástup do vagónu, jenž měl celý k dispozici. Pobyty trávil na panství Fawsley Hall, které vlastnila lady Louise Knightley. Tam žil v lovecké chatě a dny trávil procházkami v lesích a sbíráním divoce rostoucích květin. Spřátelil se s místním mladým zemědělcem, který později Merricka popsal jako zajímavého a vzdělaného muže. Treves tento výlet nazval „jedinou vrcholnou dovolenou jeho [Merrickova] života“, byť ve skutečnosti proběhly takové cesty tři.  Merrickův zdravotní stav se během čtyř let jeho pobytu v Londýnské nemocnici postupně zhoršoval. Potřeboval velké množství péče ze strany zdravotnického personálu a většinu volného času trávil v posteli či křesle se stále menším množstvím energie. Jeho obličejové deformace se průběžně prohlubovaly a patrné bylo zvětšování celé hlavy. Zemřel 11. dubna 1890 ve věku 27 let. Jeho tělo, ležící v posteli, nalezl ve tři hodiny odpoledne jeden z Trevesových kolegů. Formálně jej identifikoval jeho strýc Charles Merrick. Vyšetřování příčiny smrti měl na starosti soudní lékař Wynne Edwin Baxter. Merrickova smrt byla označena za nehodu a jako příčina smrti uvedeno udušení, způsobené váhou jeho hlavy poté, co si lehl na postel. Treves, který provedl pitvu, poznamenal, že Merrick zemřel na následky zlomení vazu. Jelikož věděl, že vždy spal kvůli váze své hlavy vsedě, došel Treves k závěru, že Merrick patrně „provedl experiment“ a chtěl zkusit spát vleže, jako ostatní lidé.  Při pitvě Treves udělal sádrové odlitky jeho hlavy a končetin. Odebral též vzorky kůže, které byly později zničeny během německých náletů za druhé světové války, a na stojan upevnil jeho kostru, která se stala součástí patologické sbírky Londýnské královské nemocnice. Přestože kostra nebyla nikdy veřejně vystavena, existuje v téže nemocnici malé muzeum věnované jeho životu, představující některé Merrickovy osobní věci (např. papírový model mohučské katedrály).

Zdravotní stav.

Již od dob Merrickova vystupování v panoptiku na Whitechapel Road bylo jeho tělesné postižení zdrojem zvědavosti lékařů. Jeho přítomnost na zasedání Londýnské patologické společnosti v roce 1884 vzbudila zájem přítomných lékařů, nevedla však k odpovědím nebo pozornosti, v něž Treves doufal. Případ byl pouze stručně zmíněn v lékařském časopise "British Medical Journal", zatímco časopis "Lancet" se jím zcela odmítl zabývat. O čtyři měsíce později, v roce 1885, přednesl Treves případ na zasedání patologické společnosti podruhé. Tou dobou již byl obchod Toma Normana na Whitechapel Road uzavřen a Merrick pryč. Bez něj si Treves musel vystačit s jeho fotografiemi, které pořídil během lékařského vyšetření. Jedním z přítomných lékařů byl dermatolog a autorita v oblasti kožních chorob Henry Radcliffe Crocker. Po vyslechnutí Trevesova popisu Merricka a zhlédnutí fotografií předpokládal, že by stav pacienta mohl být způsoben kombinací vzácné kožní afekce cutis laxa, charakterizované visícími závěsy kůže po ztrátě elasticity, novotvorbou podkožního vaziva (pachydermatokélou) a neznámé deformity kostí, způsobené změnami v nervové soustavě. O Merrickově případu napsal Crocker ve své učebnici z roku 1888.  Roku 1909 publikoval dermatolog Frederick Parkes Weber článek o von Recklinghausenově chorobě (dnes známé pod názvem neurofibromatóza typu 1) v časopise "British Journal of Dermatology", a Merrickův stav v něm uvedl jako příklad onemocnění. Symptomy tohoto dědičného onemocnění zahrnují tumory nervové tkáně a kostí, a malé bradavičnaté výrůstky na kůži. Charakteristický symptom – přítomnost světle hnědé pigmentace kůže, známé jako skvrny café-au-lait, však na Merrickově těle nebyly nikdy pozorovány. Neurofibromatóza typu 1 byla po většinu 20. století přijímanou diagnózou jeho stavu, přičemž další návrhy zahrnovaly Maffucciho syndrom a polyostotickou fibrózní dysplazii (Albrightův syndrom).  V roce 1986 předložili Michael Cohen a J. A. R. Tibbles teorii v článku v časopise "British Medical Journal", podle níž Merrick trpěl Proteovým syndromem, vzácnou kongenitální poruchou, kterou Cohen identifikoval o sedm let dříve. Odkazovali přitom na absenci skvrn café-au-lait a nepřítomnost histologického důkazu, že trpěl neurofibromatózou typu 1. Na rozdíl od neurofibromatózy, nepostihuje Proteův syndrom nervovou tkáň. Podle Cohena a Tibblese vykazoval Merrick následující příznaky Proteova syndromu: makrocefálii, hyperostózu lebky, hypertrofii dlouhých kostí, ztluštěnou kůži a podkoží, zejména na rukách a nohách, včetně hyperplazie chodidel, lipomy a byla také zjištěna nespecifikovaná hmota podkožní tkáně.  V červnu 2001 britský biolog Paul Spiring spekuloval v dopise časopisu "Biologist", že Merrick mohl ve skutečnosti trpět kombinací neurofibromatózy typu 1 a Proteova syndromu. Možnost, že Merrick měl současně obě nemoci, vytvořila základ pro dokumentární film („Prokletí Sloního muže“) z roku 2003, natočený televizní stanicí Discovery Health Channel. Genealogický výzkum z roku 2002 prováděný v průběhu televizního dokumentu vedl britskou BBC k výzvě, která měla vypátrat potomky matčiny linie Merrickovy rodiny. V reakci na tuto výzvu se podařilo objevit leicesterskou obyvatelku Pat Selbyovou, pravnučku Merrickova strýce George Pottertona. Výzkumný tým odebral této vzdálené příbuzné vzorky DNA v rámci neúspěšného pokusu o diagnózu Merrickova stavu. V roce 2003 tvůrci dokumentu nechali provést další diagnostické testy za použití DNA získané z Merrickových vlasů a kostí. Jejich výsledky však byly neprůkazné a přesná příčina Merrickova zdravotního stavu tak zůstává neznámá.

V literatuře, divadle a filmu.

Frederick Treves v roce 1923 vydal knihu s názvem, v níž detailně popsal vše, co věděl o Merrickově životě a taky podrobnosti jejich vzájemném vztahu. Publikace je zdrojem většiny informací, které jsou o Merrickovi známy, avšak obsahuje řadu nepřesností. Merrick se Trevesovi nikdy zcela nesvěřil o svém dětství, a tak je tato část jeho života v knize spíše útržkovitá. Záhadnější chybou je Merrickovo křestní jméno. Treves, ať již ve svých odborných článcích, tak v knize, používá jméno John. Není však jasné proč. Merrick se totiž podepisoval jako Joseph, což je patrné třeba z dochovaného dopisu. V rukopisu své knihy Treves začal příběh jménem Joseph, ale posléze jej přeškrtl a nahradil jménem John. Ať již byl důvod jakýkoli, tato chyba přetrvávala po většinu 20. století a dělali ji i pozdější životopisci vycházející z Trevesovy knihy.  Treves popsal Toma Normana, majitele panoptika vystavujícího Merricka, jako krutého opilce, který jej bezohledně vykořisťoval. Ten toto obviněn popřel v dopise deníku "World's Fair" i později ve svých pamětech, a uvedl, že lidem působícím ve svém panoptiku pouze nabídl možnost vydělat si na živobytí. Nadto dodal, že v Londýnské nemocnici byl Merrick rovněž vystavován, pouze bez kontroly jak a kdy se na něj ostatní dívají. Podle Nadji Durbachové, autorky knihy, nabízí Normanův postoj pohled do funkce viktoriánských panoptik, coby prostředku obživy pro chudé lidi s tělesnými deformacemi, stejně jako na postoj lékařů té doby. Durbachová zároveň varuje, že jak Trevesovy, tak Normanovy paměti, musí být brány jako „narativní (vyprávěcí) rekonstrukce (...) odrážející osobní a profesní předsudky, které jsou zaměřené na požadavky a očekávání velmi různých cílových skupin“.  Roku 1971 publikoval antropolog Ashley Montagu knihu, zabývající se Merrickovou povahou, přičemž vycházel z Trevesovy výše zmíněné publikace. Trevesův popis doplnil řadou dalších, včetně dopisu Carra Gomma do deníku "The Times" či zprávou o příčině Merrickovy smrti. Poukázal na několik existujících rozporů a v některých případech zpochybnil Trevesovu verzi událostí. Treves například tvrdil, že Merrick nevěděl, jak vypadala jeho matka, zatímco Carr Gomm uvedl, že Merrick sebou nosil její obrázek. Montagu zároveň kritizoval Trevesův předpoklad, že Merrickova matka byla „neschopná a nelidská“. Nicméně i Montagu se sám dopustil několika chyb; mimo jiné používal jméno John, namísto Joseph.  V roce 1980 vydali Michael Howell a Peter Ford knihu, jež byla výsledkem jejich podrobného bádání v archivech. Podařilo se jim zjistit řadu nových informací o Merrickovi – kromě potvrzení toho, že jeho jméno bylo Joseph a nikoliv John, dokázali jeho životní příběh popsat detailněji. V knize vyvrátili některé Trevesovy závěry a dokázali, že Merricka jeho matka neopustila, a že se svobodně rozhodl vystupovat v panoptiku, aby si vydělal na živobytí.  Merrickův životní příběh se stal námětem několika dramatických ztvárnění (divadelních a filmových), které vycházely z Trevesova a Montagova popisu událostí. V roce 1979 měla premiéru divadelní hra "Sloní muž" amerického dramatika Bernarda Pomerance, která byla téhož roku oceněna cenou Tony v kategorii Nejlepší divadelní hra. Hlavní postavu Josepha Merricka v ní ztvárnil nejprve Philip Anglim, později David Bowie. Následujícího roku měl premiéru americký celovečerní film "Sloní muž" režiséra Davida Lynche, který si vysloužil řadu filmových nominací a prestižních ocenění (mimo jiné osm nominací na Oscara, čtyři nominace na Zlaté glóby nebo tři ceny BAFTA). Merricka v něm ztvárnil John Hurt, zatímco Fredericka Trevese hrál Anthony Hopkins. V roce 1982 vysílala americká televize ABC adaptaci Pomerancovy divadelní hry, v hlavní roli s Philipem Anglim. V České republice měla roku 2002 ve Státní opeře Praha světovou premiéru opera "Joseph Merrick zvaný Sloní muž" francouzského skladatele Laurenta Petitgirarda. O čtyři roky později realizovalo inscenaci divadelní hry o jeho životním příběhu brněnské HaDivadlo pod názvem "Život a dobrodružství Josepha C. Merricka – Sloního muže".

Joseph Carey Merrick (5. srpna 1862, Leicester – 11. dubna 1890, Londýn), někdy též nesprávně John Merrick, byl Angličan s těžkými tělesnými deformacemi, jenž vystupoval v panoptiku pod jménem Sloní muž. Pocházel z Leicesteru a abnormální vývoj u něj započal v prvních letech života. Mezi jeho projevy se řadilo zvětšení rtů, jedné paže a obou nohou, ztluštělá kůže a masivní kostní výrůstek na čele. Pád v dětském věku mu přivodil poškození kyčelního kloubu s následkem trvalého zhoršení chůze.

Joseph Carey Merrick (5 August 1862 – 11 April 1890), often erroneously called John Merrick, was an English man with severe deformities. He was first exhibited at a freak show as the "Elephant Man", and then went to live at the London Hospital after he met Frederick Treves, subsequently becoming well known in London society.


Ze života.

Narodil se ve Vídni 12. srpna 1909. Zde navštěvoval obecnou školu a část reálného gymnázia. V roce 1921 se přestěhoval s rodiči do Brna, kde maturoval. Po maturitě, na přání otce-inženýra, začal studovat na technice v Praze. Mladého studenta začala přitahovat více než škola, k nám postupně pronikající jazzová hudba, kterou začal hrát na piano ve studentských kapelách. V době krize, po roce 1931, musel školy zanechat, aby pomohl živit své blízké. Působil jako pianista v barech a příležitostných seskupeních. Současně, od školy, Bedřich Nikodém aktivně sportoval. Hrál tenis a stolní tenis, ve kterém se dostal v letech 1929–1933 až do národního mužstva, se kterým získal v roce 1932 v Praze titul mistrů světa, tzv. "Swaythling Cup".  V roce 1930 hrál Bedřich Nikodém poprvé v Čs. rozhlase s kapelou "Smiling Boys", řízenou Ladislavem Vachulkou. S touto kapelou nahrál také první gramofonové desky pro značky "Columbia" a "His Master's Voice". Tehdy se začal Bedřich Nikodém také věnovat hudební skladbě. První písničky vznikaly spontánně při výletech na trampské osady (např. populární Ztracenku) pro kamarády k táboráku. Toto trampské období připomínají hlavně slavný waltz "Houpy hou", dále "V keňu tak sám", "Tvá ústa malá", "Jen kytara a já" a mnoho dalších. Od roku 1935 pracoval v hudebním "Nakladatelství Mojmíra Urbánka". Začínal jako prodavač, propagační úředník a redaktor, kterým, a vlastně ve stejné firmě, která jen měnila názvy a majitele ("Orbis, Státní nakladatelství krásné literatury hudby a umění, Státní hudební vydavatelství, Supraphon"), zůstal celý život. Pro nakladatele Urbánka komponoval Bedřich Nikodém swingové písničky a stal se tak jedním z pionýrů tohoto hudebního žánru u nás. Skladby: "Už nikdy víc milovat nebudu", "Znamínko na ramínku" a "Flašinetář" patří do zlatého fondu domácího swingu.  Padesátá léta po období nuceného mlčení do něhož byla naše taneční písnička tehdy zahnána, jakoby přinesla jeho tvorbě skladatelský druhý dech: "Dva modré balónky, Nedělní vláček, Je po dešti" – mezníky v naší tehdejší písničkářské produkci, opakovaná vítězství v soutěžích Hledáme písničku pro všední den, "Mám malý stan", velký hit televizní soutěže, prozrazující stále živé vzpomínky na trampskou éru, "Barborka", "Big Beat twist" nebo "Start Gemini" jako svědectví nástupu další historické éry – rokenrolu. Kromě toho komponoval Bedřich Nikodém taneční písničky pro děti ("Jedeme na výlet, Hurá prázdniny"), šansony ("Zahraj nám Joe" – Hana Hegerová), operety ("Setkání s Evou s Oldřichem Novým, Madlén") nebo hudbu pro divadlo (oceněný "Tartuffe" v divadle Rokoko). Písničky Bedřicha Nikodéma byly také často, pro dokreslení dobové atmosféry, využívány ve filmech, např. "Náš táborák" s Waldemarem Matuškou, ale zejména krásná melodie písně "Poustevník", která se stala nedílnou součástí filmového zpracování děl Bohumila Hrabala "Smrt pana Baltazara" a hlavně pak "Slavnosti sněženek", kde k její popularitě přispěl i známý dialog Hanzlíka s Hrušínským o výhodné koupi gramodesek s touto písní. Lze konstatovat, že málokterý skladatel pop-music u nás se může pochlubit takovým časovým a stylovým rozpětím své tvorby.  Také jeho redakční práce se vyznačovala velkým žánrovým rozpětím. "Redakce Malých hudebních žánrů", kterou vedl, zahrnovala vydávání skladeb od dechovky přes takzvaný vyšší populár, taneční hudbu až po big beat. Spolupracoval se zkušenými autory lidovky, jako byli třeba Jaromír Vejvoda a Josef Poncar, ale pomáhal i tehdy začínajícím mladým autorům pop music, např. bratrům Štaidlovým, Karlovi Svobodovi, Mirkovi Klempířovi, Víťovi Hádlovi a dalším. Mnoho z nich se stalo jeho dobrými přáteli. Bedřich Nikodém věnoval české taneční hudbě celý život. Zemřel uprostřed práce na selhání srdce, 19. července 1970, necelý měsíc před svými jedenašedesátými narozeninami.  Byla po něm pojmenována jedna z ulic v Ostravě-Porubě.

Bedřich Nikodém (* 12. srpna 1909 Vídeň – 19. července 1970 Praha) byl český hudební skladatel, trampský písničkář, textař a nakladatelský redaktor. Patřil mezi výrazné autory z žánru populárních hudby zejména v 50. a 60. letech 20. století.

Bedřich Nikodém (also Friedrich Nikodem and Fritz Nikodem; August 12, 1909 - July 19, 1970) was a male Czech international table tennis player, later active as a composer, lyricist and musician. He appeared in the 1930s under the pseudonym Niki Němec.


Historie, příklady použití.

Náprava s torzní tyčí se často používá u užitkových vozidel a SUV automobilek Ford, Dodge, General Motors, Delica a Toyota; torzními tyčemi jsou vypružena pojezdová kola některých tanků, např. všech sovětských a ruských tanků počínaje typem T-44.  Před druhou světovou válkou měl vůz Citroën Traction Avant (1934) s přední poháněnou nápravou obě nápravy odpruženy torzní tyčí, přední nápravu nezávisle, zadní s pevnou osou. Československé vozy Tatra konstruované profesorem Hansem Ledwinkou v polovině 30. let 20. století měly na všech kolech nezávislé odpružení torzní tyčí, společně se vzduchem chlazeným motorem vzadu. Také prototypy vozu Volkswagen Brouk ve 30. letech obsahovaly torzní tyče, zvláště v příčné montáži. Ledwinkovu koncepci okopíroval Ferdinand Porsche, jehož následníci později potvrdili vliv Ledwinkových modelů Tatra na vůz Kdf-Wagen z roku 1938 (později známý jako VW Brouk), jejž Porsche zkonstruoval, za což v rámci poválečného procesu zaplatil Volkswagen v roce 1961 firmě Ringhoffer-Tatra vyrovnání ve výši 3 milionů marek.  Systém byl též uplatněn u mnoha nových konstrukcí obrněných vozidel během druhé světové války. Byl významně použit u evropských vozidel Renault, Citroen a Volkswagen, stejně jako v 50. letech u firmy Packard. Packard používal torzní tyče vpředu i vzadu a propojoval přední a zadní nápravu pro zlepšení jízdních vlastností. Nejoblíbenější aplikací u amerických osobních vozidel byl systém Chrysler, používaný od modelového roku 1957, byť Chryslerova náprava "Torsion-Aire" byla pouze vpředu. Stejný základní systém podélné montáže byl udržován do uvedení platformy K v roce 1981.  Přestavěná náprava s torzní tyčí, uvedená v roce 1976 u vozu Dodge Aspen, zahájila příčnou montáž tyčí (možná podle osobního vozu Volkswagen T3) a vyráběla se do roku 1989 (do zavedení platformy M). Lehké užitkové vozy Dodge jsou však stále vyráběny s torzními tyčemi na přední nápravě.  Automobilka General Motors používá torzní tyče od roku 1966, počínaje platformou E (Oldsmobile Toronado, Cadillac Eldorado), pick-upy s pohonem všech kol S-10, a od roku 1988 ve vozech sérií GMT400, GMT800, a GMT900.

Náprava s vlečenými rameny a torzní tyčí.

Některé automobily s pohonem předních kol používají jiný typ nápravy s torzní tyčí - jde o nápravu s vlečenými rameny a s torzní tyčí mezi těmito rameny. Zde jsou zadní kola montována na konci vlečených ramen, která jsou vzájemně spojena torzní tyčí. Tato tyč vymezuje kola v bočním směru a současně působí jako stabilizátor. Výhodou je levná výroba a montáž, a také malé nároky na prostor (což znamená více místa pro cestující, náklad a komponenty vozidla).  Protože torzní tyč funguje v příčné rovině, nikoli svisle, nelze nastavovat světlou výšku a toto řešení trpí, do určité míry, podobnými omezeními z hlediska ovladatelnosti jako jiné nápravy s pevnou osou. Ovšem tato omezení nemusí být v provozu patrná, vzhledem k trendu směřujícímu k tvrdšímu, sportovnějšímu naladění podvozku s kratší dráhou pohybu kol. Tento druh nápravy byl poprvé použit u vozu Volkswagen Golf na začátku 70. let a zůstal často používaným u malých vozů a minivanů.

Vlastnosti.

Hlavní výhodou nápravy s torzní tyčí je odolnost, snadná nastavitelnost světlé výšky, např. pro kompenzaci těžšího či lehčího pohonného ústrojí, a malý profil podél šířky vozidla. Ubere méně prostoru z interiéru vozidla než vinuté pružiny. Hlavní nevýhodou oproti vinutým pružinám je, že torzní tyč obvykle neumožňuje progresivní odpružení, což nutí konstruktéry dělat kompromisy mezi jízdními vlastnostmi a ovladateností vozidla. Torzní tyče s progresivní charakteristikou existují, ale na úkor odolnosti, protože mají tendenci praskat v místě, kde se mění průměr tyče.  U většiny systémů s torzní tyčí, zvláště u firmy Chrysler, lze světlou výšku (a tedy mnoho dalších vlastností) snadno nastavovat pomocí šroubů, které spojují torzní tyč se závěsem kola.  Některá vozidla používají torzní tyče pro zajištění automatického nastavování světlé výšky pomocí elektromotoru. Tím lze zajistit lepší reakci na zátěž a v některých případech (v závislosti na tom, jak rychle elektromotor pracuje) též reakci na stav vozovky. Výškově stavitelná náprava byla využita pro zavedení režimu pro výměnu kola, kdy se vozidlo nadzvedne na třech kolech a zbývající kolo se zvedne nad zem bez pomoci zvedáku.

Možné problémy.

Protože lze světlou výšku vozidla měnit otáčením šroubu na páce nápravy, natočení páky příliš daleko může ohnout stavěcí šroub, a co je horší, posunout píst tlumiče pérování mimo jeho standardní pracovní dráhu. Přetažení torzní tyče může také způsobit, že se náprava dostává předčasně na doraz a vede to k nepohodlné jízdě. Sady pák z druhovýroby používají k zabránění přetažení šrouby se zarážkou, stejně jako pomocné prvky pro správnou dráhu pístu tlumiče.

Náprava s torzní tyčí je označení pro takovou nápravu vozidla, která pro odpružení používá torzní (zkrutnou) tyč. V nejjednodušším případě je jeden konec dlouhé kovové tyče, uložené příčně vůči vozidlu, ukotven ve skeletu vozidla, zatímco na opačný konec je namontována páka probíhající podélně a na ní je závěs kola. Svislý pohyb kola způsobuje, že se tyč zkrucuje okolo své osy a klade pružný odpor. Účinná pružnost je dána délkou a průměrem tyče a vlastnostmi materiálu, z nějž je zhotovena.

A torsion bar suspension, also known as a torsion spring suspension, is any vehicle suspension that uses a torsion bar as its main weight-bearing spring. One end of a long metal bar is attached firmly to the vehicle chassis; the opposite end terminates in a lever, the torsion key, mounted perpendicular to the bar, that is attached to a suspension arm, a spindle, or the axle. Vertical motion of the wheel causes the bar to twist around its axis and is resisted by the bar's torsion resistance. The effective spring rate of the bar is determined by its length, cross section, shape, material, and manufacturing process.


Úvod.

Pro natočení svého v pořadí čtvrtého filmu pro společnost Mutual, se kterou na počátku roku 1916 podepsal kontrakt na dvanáct dvoudílných snímků a pro jejichž natočení dostal naprostou svobodu, se Chaplin nechal inspirovat svými music-hallovými a kabaretními počátky, a to především svým slavným skečem z dob působení v Karnově skupině „Noc v londýnském kabaretu“. Film "Chaplin se vrací z flámu" ("One A.M."; 1916) se odlišuje nejen od celé série pro Mutual, ale nemá obdobu v celé jeho tvorbě. Film samotný je ve skutečnosti Chaplinovým sólovým výstupem, pouze v úvodní scéně filmu je na plátně přítomen jiný herec (Albert Austin) v roli zcela pasivního řidiče taxislužby, poté jsou Chaplinovými spoluhráči, a to zcela rovnocennými, již jen neživé předměty jeho domácnosti.  Film, jehož premiéra se uskutečnila 7. srpna 1916, byl natočen v ateliérech Lone Star společnosti Mutual, stejně jako většina ostatních Chaplinových filmů pro tuto společnost.

Synopse.

Před domem zastavuje vůz taxislužby a v něm se po prohýřené noci vrací domů silně společensky unavený elegán s pelerínou a cylindrem (Chaplin). Taxikář (Austin) nehnutě sleduje počínání svého nočního zákazníka, který se snaží vystoupit z auta a zaplatit. Před domem se elegán s vervou pouští do hledání klíče od domu. Když jej ani po usilovném hledání nenachází, rozhodne se do domu dostat oknem. V okamžiku, kdy se dostává do svého bytu oknem nachází dlouho hledaný klíč a proto se oknem vydává opět ven, aby si mohl odemknout a vstoupit do domu dveřmi. Ve svém domově je již opilý elegán obklopen pouze již jen neživými běžnými domácími předměty, které pro něj představují rovnocenného partnera. Kluzký koberec je následován kulatým stolem ve vstupní hale, kolem kterého se rozpoutá divoká honička za láhví whiskey. Medvědí kožešiny na zemi se mění v divokou zvěř, se kterou svádí opilec nelítostný boj. Je čas jít se uložit ke spánku a tak se opilec vydává po dvojitých schodech do prvního patra, odkud je hodinami s obrovitým kyvadlem navrácen do přízemí. Následují další a další marné pokusy, a to nejenom po schodišti, ale také šplhem po věšáku. Když se konečně dostává do své ložnice, čeká jej rozhodující zápas se záludným mechanismem skládací postele. Boj končí opilcovým rezignovaným ulehnutím ke spánku do vany.

Chaplin se vrací z flámu () je americká filmová groteska z roku 1916, kterou Charlie Chaplin natočil v době svého působení pro společnost Mutual.

One A.M. is a unique Charlie Chaplin silent film created for Mutual Film in 1916. It was the first film he starred in alone, except for a brief scene of Albert Austin playing a cab driver.


Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2009

Soutěže.

Jednotlivé země pořádají své národní šampionáty (v Česku Český minigolfový svaz, ČMGS). Nejlepší minigolfisté se účastní mistrovství světa, případně Evropy, v juniorské i seniorské kategorii, které jsou organizovány "Světovou minigolfovou federací (World Minigolf Sport Federation)."

Pravidla.

V současné době jsou pro soutěže normovány tři odlišné systémy. Podstatou hry je minimálním počtem ran dopravit míč ze základního pole do cílové jamky a při tom předepsaným způsobem překonat překážku. Pokud není jamka dosažena šestou ranou, zapíše se sedmá jako trestná rána a pokračuje se na další dráze. V jednom kole se hraje 18 drah s různými překážkami. Nejlepší možný výsledek na jedno kolo je tedy 18 a nejhorší 126 ran.

Typy minigolfu.

Miniaturgolf.

Miniaturgolf obsahuje 18 drah, kovové rámy, nepochozí cementovláknité desky (eternit). Pro soutěže je vždy vybráno osmnáct z pětadvaceti variant v současné době znormovaných drah. Délka dráhy: 6,25 m Šířka dráhy: 0,90 m Průměr cílového kruhu: 1,40 m

Betonový minigolf.

Betonový minigolf – 18 drah, betonové pochozí dráhy s kovovými mantinely.

Švédské filcové dráhy.

Švédské filcové dráhy – 18 drah,dřevěná nebo kovová nepochozí konstrukce s povrchem potaženým filcovým kobercem.

Další.

Kromě těchto systémů existuje ještě řada dalších například sterngolf (cílový „kruh“ je ve tvaru hvězdy), pitpat (hraje se tágy na stolových dráhách), které ale plní formu zábavní, nikoliv soutěžní. V USA se hraje na hřištích s fantasknímí nenormovanými překážkami a každé hřiště je, obdobně jako velká golfová hřiště, originál.

Zahradní minigolf.

Dalším typem minigolfu je zahradní minigolf. Tvoří jej soubor několika typů překážek, většinou z plastu, nebo plechu. Výhodou tohoto typu minigolfu je jednoduchá příparava hřiště během několika okamžiků kdekoliv na zahradě, v kanceláři, v hotelech, restauracích, zábavných parcích apod. Nespornou výhodou je též možnost hrát téměř na jakýchkoliv površích jako tráva, beton, koberec, plovoucí podlaha, dokonce i ledová plocha. Tento typ minigolfu není soutěžní, slouží spíše pro zábavu.

Venkovní vs. halový (indoor) minigolf.

V posledních letech se i v České republice objevují výše uvedené typy minigolfu pod střechou. V případě venkovního a halového minigolfu se nedá zcela mluvit o rozdělení na různé typy. Minigolf v hale však výrazným způsobem přispívá k tomu, aby z minigolfu nebyla pouze sezonní, ale nově celoroční aktivita. Indoor minigolfy v České republice lze nalézt v Praze Nových Butovicích (Minigolf Butovice), v Olomouci a v Děčíně.

Vybavení.

Na rozdíl od golfu se minigolf hraje pouze jednou holí. Přípustné jsou veškeré běžné minigolfové a golfové hole. Hůl nesmí mít zaměřovací zařízení. Povoleny jsou zářezy na patce hole. Plocha patky hole nesmí přesahovat 40 cm.  Jedna dráha se za různých povětrnostních podmínek může hrát rozdílným míčem nebo se může stejný míč nahřívat případně chladit.  Míčů, které se používají pro minigolf, je několik stovek až tisíců. Liší se v základních pěti paremetrech.

Minigolf je miniaturní verze golfu, která se hraje na speciálním hřišti. Na výraz "minigolf" měla původně ochrannou známku švýcarská společnost, která vybudovala svůj vlastní patentovaný typ minigolfového hřiště.

Miniature golf, also known as minigolf, mini-putt, midget golf, crazy golf, or putt-putt, is an offshoot of the sport of golf focusing solely on the putting aspect of its parent game. The aim of the game is to score the lowest number of points. It is played on courses consisting of a series of holes (usually a multiple of 9) similar to its parent, but characterized by their short length (usually within 10 yards from tee to cup).


Rozdělení.

Výstavy pořádané v Česku lze rozdělit na:

Průběh výstavy.

Výstavy psů pořádané podle výstavního řádu FCI mají ustálený průběh.

Registrace psů (přejímka).

Před samotným posuzováním je organizátory poskytnuta přibližně hodina na registraci. Vystavovatelé se registrují ve výstavní kanceláři, kde si přebírají potřebnou dokumentaci. Obdrží tam i organizační pokyny. Následně se vystavovatelé se svými psy shromažďují v blízkosti kruhu, ve kterém bude jejich plemeno posuzováno.

Posuzování jednotlivých plemen.

Hlavní částí každé výstavy je samotné posuzování. Posuzování je obvykle rozdělené do tzv. kruhů. V jednom kruhu jsou obvykle posuzováni jedinci každého plemene. Na výstavách může být v jednom kruhu posuzovaných i více plemen, ale ne najednou − plemena se posuzují samostatně, za sebou. Nejdříve jsou posuzováni jednotlivci z jednoho plemene. Nejsou však posuzováni najednou, ale jsou rozděleni podle:  Jedinci jsou do tříd rozdělení podle věku, v některých třídách i podle dosažených titulů a zkoušek.  Vítězi dané třídy může rozhodčí udělit titul CAC (respektive CAJC). Vítězové tříd psů, kteří získali titul CAC, mohou získat titul CACIB (na Mezinárodní výstavě) nebo Národní vítěz (na Národní výstavě. Stejně tak i feny. Pes a fena, kteří získali titul CACIB nebo Národní vítěz, postupují do finále, kde se společně se psy s tituly CAJC a vítězem třídy veteránů utkají o titul BOB (Nejlepší pes plemene).

Závěrečné soutěže.

Po posouzeních všech plemen se většina kruhů uzavírá a v hlavním kruhu začínají probíhat slavnostní závěrečné soutěže. V nich se vybere vítěz celé výstavy.

Vítěz skupiny.

Vítězové plemen (držitele titulu BOB) nastupují do kruhu podle FCI skupin a soutěží o titul vítěze skupiny (BIG nebo BOG). O udělení tohoto titulu rozhoduje rozhodčí s oprávněním posuzovat závěrečné soutěže. Spolu tedy nastupují jedinci různých plemen, avšak jen těch, které jsou zařazené do jedné FCI skupiny.

Závěreční vítězové.

Vítězové FCI skupin nastupují do finále soutěže o udělení titulu Vítěze výstavy (BiS, Best in Show). V případě, že se jedná o vícedenní výstavu, se vítězové FCI skupin nejdřív utkají o titul Vítěz dne (BOD, Best of Day) a v závěrečném dni výstavy nastoupí vítězové všech dní do soutěže o udělení titulu BIS.  Titul BIS je velmi prestižním oceněním a obvykle se ho dostane jen výjimečně kvalitním psům. Pro majitele takto oceněného psa je to vysoké hodnocení jeho chovatelských úspěchů.

Výstava psů je základní kynologická akce, kde se setkávají majitelé čistokrevných psů s průkazem původu, aby předvedli svého psa (či psy) před rozhodčími (výjimečně před porotou) a obecenstvem a obdrželi odborný posudek o exteriérových kvalitách a nedostatcích posuzovaného jedince od kvalifikovaných rozhodčích.

A conformation show, also referred to as a "breed show", is a kind of dog show in which a judge, familiar with a specific dog breed, evaluates individual purebred dogs for how well the dogs "conform" to the established breed type for their breed, as described in a breed's individual breed standard.


Život.

Balmont se narodil ve šlechtické rodině. První verše napsal, když mu bylo 10 let. Z gymnázia v Šuje byl vyloučen za rozšiřování politických letáků. Dostudoval na gymnáziu ve Vladimiru. V roce 1886 začal studovat na moskevské univerzitě, o rok později byl ale vyloučen za účast na demonstraci. Pokusil se o sebevraždu a během rekonvalescence se začal věnovat poezii. Náklad první sbírky pod vlivem nepříznivé kritiky zničil. Později se ale stal slavným a módním autorem. Roku 1905 emigroval do Paříže, do Moskvy se vrátil v roce 1916. V roce 1917 ale vypukla říjnová revoluce, se kterou Balmont nesouhlasil, a proto uprchl do Německa a později do Francie, kde žil v emigraci a v chudobě. Zemřel v roce 1942 v Paříži.

Dílo.

Balmont je velmi ceněn pro zvukovou stránku svých básní, ve kterých usiloval o spojení dojmu barvy a zvuku v impresionistickém duchu. Později se přiklonil k symbolismu (sbírka "Buďme jak slunce"). Ve sbírce "Pták Ohnivák" vytvořil variace na zaklínadla, byliny a rituální písně. Ve sbírce "Volání dávných věků" se inspiroval kulturou východních národů.  Mnoho jeho básní bylo zhudebněno, včetně jeho volného překladu Poeovy básně "Zvony", která se stala základem Rachmaninovovy chorálové symfonie, opus 35. V roce 1917 napsal na melodii Alexandra Grečaninova text "Hymny svobodného Ruska". Ruská prozatímní vláda nestačila přijmout tuto hymnu jako oficiální, skladba však byla populární mezi poříjnovou emigrací a stala se znělkou stanice Rádio Svoboda.  Ovládal 16 jazyků. Z češtiny přeložil například verše Jaroslava Vrchlického nebo Antonína Sovy, z angličtiny Edgara Allana Poea a Percy Bysshe Shelleyho, ze španělštiny Calderóna. Jeho překlady jsou ale považovány za příliš volné.  Hodně cestoval po celém světě (Evropa, USA, Mexiko, Japonsko, Indonésie). Z těchto cest psal prozaické knihy.

Konstantin Dmitrijevič Balmont ("Константин Дмитриевич Бальмонт", 15. červenec / 3. červenec 1867, Gumniši (Гумнищи), Šujský újezd, Vladimirská gubernie – 23. prosinec 1942, Noisy-le-Grand, Francie) byl ruský symbolistický básník a překladatel. Je pokládán za jednu z nejvýznamnějších postav tzv. stříbrného věku ruské poezie (přibližně 1900–1920).

Konstantin Dmitriyevich Balmont (; – 23 December 1942) was a Russian symbolist poet and translator. He was one of the major figures of the Silver Age of Russian Poetry.


Úvod.

Polodokumentární, exteriérový film byl natočen režisérem Lehrmanem 10. ledna 1914 v době konání skutečných závodů dětských aut na pláži losangeleské čtvrti Venice. Film, který zaznamenává improvizované výstupy Chaplina mezi náhodnými návštěvníky těchto automobilových závodů, měl premiéru 7. února 1914. Tohoto dne se Charlie Chaplin poprvé divákům představil v nové masce - kostýmu Tuláka. Přesto není tento film prvním s touto postavou. Tím se stal film "Chaplin v hotelu" (Mabel's Strange Predicament; 1914), který byl natočen o několik dní dříve než "Chaplin v zábavním parku", ale do kin byl uveden o dva dny později. Ačkoli Chaplin v průběhu následujících let postavu tuláka obohatil o charakterové rysy, její vnější vzhled, až na malé výjimky, zůstal v podstatě stejný. Během svého keystonského období nicméně nevystupoval vždy jako Tulák, vytváří i zcela odlišné postavy ve filmech jako "Chaplin má sólo" (Tango Tangles; 1914), "Chaplin obětí nešťastné lásky" (Cruel, Cruel Love; 1914), "Chaplin na závodišti" (Mabel at the Wheel; 1914) nebo "Chaplin honí dolary" (Tillie's Punctured Romance; 1914), které ale pro jeho umělecký vývoj znamenají vždy krok zpět.

Synopse.

Ve Venice v Kalifornii se shromáždil obrovský dav lidí, který přišel sledovat závod dětských automobilů. Jedním z diváků je i Tulák (Chaplin), který zpozoroval přítomnost filmového režiséra (Lehrman) a jeho kameramana (Frank D. Williams), kteří se snaží natočit co nejlepší záběry zachycující tuto událost. Tulák se usilovně snaží dostat do záběru, ale je neustále upozorňován, aby šel z cesty. Odhodlán se ve filmu objevit, nepolevuje ve své snaze a neustále se vrací a promenáduje před kamerou a dráždí tak režiséra, který se posléze uchyluje i k násilí.

Chaplin v zábavním parku (v anglickém originále Kid Auto Races at Venice) je americká filmová groteska společnosti Keystone z roku 1914 s Charlesem Chaplinem v hlavní roli. V tomto filmu se Chaplin poprvé představil ve své typické roli Tuláka.

Kid Auto Races at Venice (also known as The Pest) is a 1914 American film starring Charles Chaplin in which his "Little Tramp" character makes his first appearance in a film exhibited before the public. The first film to be produced that featured the character was actually "Mabel's Strange Predicament"; it was shot a few days before "Kid Auto Races" but released two days after it.


Děj opery.

(Skalnatá krajina na ilyrském pobřeží) Zuří bouře a vesničané s hrůzou sledují, jak u břehu troskotá koráb (sbor "Strašlivo! Strašlivo!"). Rybář Marco svolává muže do člunů, aby vyjeli na pomoc tonoucím.  Na pustý břeh byl vyvržen mladík Sebastian a jeho vychovatel Antonio. Antonio byl kdysi vypovězen z Illýrie pro nepřátelství jeho otce s panujícím knížetem. Sebastian mu nabízí, že u knížete bude Antoniovým jménem prosit za usmíření. Antonio ho nabádá poprosit knížete, aby poslal své biřice prohledat mořský břeh, zda se někde nezachránila Sebastianova sestra-blíženec Viola. Sebastian zoufale vzpomíná, jak ji viděl tonout ve vlnách (arioso "O vzdal se, neklam, ty naděje svůdná!"). Oba odcházejí.  Rybáři se vracejí. Marcův člun zachránil jediného člověka – omdlelou Violu. Ta přichází k sobě a ihned jí před očima tane obraz, jak její bratr mizí v rozbouřeném moři (arioso "O moře ty zrádné!"). Marco se Viole nabízí, že se o ni postará, a radí jí, aby v pátrání po bratrovi požádala o pomoc zdejšího vládce, vévodu Orsina. Marco z korábu zachránil skříň se Sebastianovým šatstvem a Viola se rozhodne obléci se do něj a u vévody se vydávat za mládence.  K Marcově chalupě přichází vévoda Orsino, který trpí nešťastnou láskou k hraběnce Olivii (árie "V samotách přec nejsem sám"). Marco mu otvírá a vítá jej.

Inscenační historie opery.

Inscenace Smetanovy nedokončené opery jsou přirozeně řídké a mají příležitostný ráz, zpravidla k uctění skladatelovy památky při některém výročí. Po první inscenaci z roku 1924 byla znovu uvedena v Národním divadle 28. května 1944 za účasti jeho nejlepších sil. Znovu ji připomněly Státní divadlo Ostrava roku 1956, Státní divadlo Brno roku 1964 a dosud naposledy Státní divadlo Ostrava roku 1984.

Viola je název zamýšlené a zčásti zkomponované opery Bedřicha Smetany. Libreto pro skladatele zpracovala Eliška Krásnohorská podle známé komedie Večer tříkrálový od Williama Shakespeara. Jde tedy o jediné Smetanovo scénické dílo, které čerpalo inspiraci z klasického fondu světové literatury a jehož děj není lokalizován do českého prostředí. Smetanův dramaturgický posun k velkým světovým námětům, byť jen zamýšlený či pouze z malé části realizovaný, je pozoruhodný a naznačuje otevřenost skladatelova myšlení i jeho další možný vývoj v budoucnosti, které se již nedožil. Smetana začal s kompozicí Violy již v roce 1874, práci však odložil a vrátil se k ní až v závěru života, kdy rozepsal svou rovněž nedokončenou orchestrální fresku Pražský karneval. Fragment opery Viola tvoří 365 taktů, tj. přibližně 14 minut hudby.

Viola is an unfinished romantic opera by Bedřich Smetana. The libretto was written by Eliška Krásnohorská, and is based on Shakespeare's play "Twelfth Night". The composer did some work on it in 1874 and then came back to it in 1883, when he only managed to orchestrate a few scenes; the opera was left incomplete upon Smetana's death in 1884.


Složení šipky.

Každá ze tří šipek, které má hráč k dispozici, se skládá z hrotu, tělíčka, násadky a letky. Části šipky se do sebe zašroubovávají, letka se do násadky zasouvá. Částí šipky mohou také být gumové kroužky, zamezující rozšroubování, nebo pérka bránící vypadnutí letky.

Hroty.

Ocelové.

Mají podobný tvar a různé délky. Většinou jsou vyrobeny jako vyměnitelné části šipky z mosazi nebo hliníku a se čtvrtinovým závitem. Samotný hrot je ovšem z ušlechtilé ocele, s kuželovým ostřím pro lepší vnikání do tělesa sisalového terče. Šipky určené pro hru pouze na klasickém sisalovém terči, mají ocelový hrot neodnímatelný (pevně zalisovaný v tělese šipky). Ocelové (steelové) hroty nejsou povoleny pro hru na elektronických šipkových přístrojích.

Plastové.

Tvar hrotu je proměnlivý podle délky. Délky hrotů jsou jednotné pro každého výrobce(13, 24, 25 a 26mm) Plastové hroty mohou být buď běžného typu a nebo tzv. tuflex (vyztužené). Hroty typu tuflex jsou cenově o něco dražší, ale mají řadu výhod (méně se lámou, jsou těžko ohnutelné a mají delší životnost). Všechny plastové hroty jsou opatřeny 2BA závitem, vyrábějí se ve velké barevné škále. Nejsou vhodné pro hru na klasických sisalových terčích.

Tělíčka.

Kovové části, za které se šipky drží, na každé straně jsou dva závity pro hroty a násadky. Dle tvaru tělíčka je umístěno těžiště: barrel - těžiště je uprostřed, torpédo - těžiště je vepředu, straight - těžiště je rozloženo po celé délce. Tělíčka jsou nejčastěji vyráběna z mosazi, chromu nebo wolframu.

Násadky.

Kovové nebo plastové, na jedné straně závit, na druhé křížové rozříznutí pro letky

Letky.

Různé tvary, vyrábějí se z lehkých plastových fólií, nylonu, polyesteru.

Steel versus Soft.

Základním rozdělením šipek na dvě disciplíny (nebo varianty) jsou hroty. Podle tvrdosti hrotu a druhu terče, na který se hází, se šipkový sport dělí na tzv. Softy a Steely.

Bodování.

Oba soupeřící šipkaři vycházejí ze stejné zahajovací pozice, rovné celkových 501 bodů. Šipkaři se spolu pravidelně střídají po třech pokusech (pozn.: vypadne-li šipka z terče, platí pokus jako by byl již v terči) v každém kole, dosažené body se mu z celkových 501 bodů odečítají, a to tak dlouho, dokud některý z nich tzv. nezavře, tzn. že dosáhne vítězné hodnoty rovné 0. Dosažené body odráží náročnost hozeného pole odshora dolů. Každé pole má na terči jinou hodnotu, profesionální hráči proto musejí při hře neustále počítat, dopředu matematicky kalkulovat a vytvářet si tak co nejvhodnější podmínky pro rychle uzavření.  Cílem šipkaře je co nejrychleji a co za nejkratší dobu tzv. zavřít. Např. hodí-li na tři po sobě jdoucí šipky 3× tzv. triple o hodnotě pole 20 = tzn. 3 × 20 × 3 = 180 celkových bodů, zbývá mu pak již na dosažení vítězství 501-180 = 321). Hodíte-li 180, hodili jste největší možno hozené číslo, které v šipkách existuje.  a) tzv. Single = hozená hodnota v největším nejširším poli (× 1);  b) tzv. Double = hozená hodnota v nejvyšším úzkém poli (× 2);  c) tzv. Triple = hozená hodnota v prostředním úzkém poli (× 3)

Nejdůležitější svazy.

Stejně jako v některých jiných sportech (např. box, šachy) existuje i v šipkách více svazů na české i světové úrovni.

České a Slovenské svazy.

Uvedeny svazy s celorepublikovou působností:

Šipky jsou zároveň sport, sportovní náčiní, ale i zábavná hra, při které se házejí šipky na terč. Šipky patří do kategorie přesnostních sportů (dále např. curling, lukostřelba, kulečník, petanque).

Darts is a sport in which two or more players throw small missiles, also known as darts, at a circular target, known as a "dartboard".. Points can be scored in the game by hitting specific marked areas of the board, though, unlike sports such as Archery, these are randomly allocated throughout the board and do not follow a common principle of points increasing towards the centre of the board. Though a number of similar games using various boards and rules exist, the term "darts" usually now refers to a standardised game involving a specific board design and set of rules.


Životopis.

Narodil se ve slovenské rodině stolaře v chorvatském Slanje (dnes část obce Donji Martijanec, Varaždinská župa), většinu svého dětství však prožil na Slovensku, v obci Kostiviarska (dnes součást Banské Bystrice). Vzdělání získal v Banské Bystrici. Nejprve působil jako notář, později pracoval v automobilových dílnách a jako šofér z povolání. Byl také úředníkem Matice slovenské v Martině. V roce 1938 se přestěhoval do Bratislavy a stal se profesionálním spisovatelem. V tomto období arizoval antikvariát patřící židovské rodině. V letech 1944-45 byl členem partyzánské skupiny, po osvobození se stal referentem na Pověřeníctví pro informace, od roku 1947 byl redaktorem časopisu Partizán a později správcem Domova Svazu slovenských spisovatelů v Budmericích. Od roku 1950 byl v plném invalidním důchodu. Zemřel v roce 1962 v Bratislavě.

Tvorba.

Svá první básnická díla uveřejňoval ve slovenských Národných novinách, Proletárce či Slovenském učiteli. V roce 1928 mu zveřejnili báseň i Slovenské pohľady, které se staly jeho oblíbeným časopisem, ve kterém vydával hlavně svoji poezii. První kniha mu vyšla až v roce 1932. Psal poezii a prózu nejen pro dospělé, ale i pro dětské čtenáře. Svojí tvorbou se řadí mezi neosymbolické a naturistické autory. Jeho lyrika je emotivní, hledá východiska v ideách lidskosti, svobody a rovnosti, které ztělesňuje tužba po dálkách, nicméně zároveň si uvědomuje marnost svého snění. V próze se věnuje např. psaní cestopisů, které však nejsou dokumentárními díly, ale autorskou fikcí.

Kritika.

V době druhé světové války arizoval antikvariát židovské rodiny Steinerových v Bratislavě (téma arizace obchodu bylo zpracováno ve filmu Obchod na korze). Navíc, když bylo započato s deportacemi Židů, prohlásil, že ve svém podniku žádné židy nepotřebuje a ohlásil je úřadům:  „"Prehlasujem, že vo svojom kníhkupectve nepotrebujem týchto Židov: Maxa Steinera, Jozefa Steinera, Žigmunda Steinera a Viliama Steinera. Zaistením a odtransportovaním týchto Židov neutrpí obchod ani Slovenský štát nijakú hospodársku ujmu, lebo som si našiel náhradu v árijskej osobe pána Viliama Fábryho z Turč. Sv. Martina".“  Tito lidé později zahynuli v koncentračním táboře.

Ľudo Ondrejov, vlastním jménem Ľudovít Mistrík, jiný pseudonym Ľ. M. Ondrejovič (19. října 1901, Slanje, Rakousko-Uhersko, dnes Chorvatsko – 18. března 1962, Bratislava, Československo) byl slovenský básník a prozaik.

Ľudo Ondrejov (October 19, 1901 in Slanje, present day Croatia – March 18, 1962 in Bratislava, Czechoslovakia) was a Slovak poet and prose writer.


Velké observatoře.

Spitzerův dalekohled je jediným zařízením z projektu Velkých observatoří, které nebylo vypuštěno pomocí raketoplánu. Původně se s raketoplánem počítalo ovšem po katastrofě Challengeru bylo od jeho využití upuštěno. Po určitých úpravách bylo nakonec možné využít k vynesení Spitzera na oběžnou dráhu raketu Delta II.

Historie projektu.

Koncept Velkých observatoří byl vytvořen v polovině 80. let Charlesem Pellerinem, ředitelem oddělení astrofyziky (NASA) a Martinem Harwittem. Na projektu se podílel také Harlan James Smith, předseda "Panelu NASA pro vesmírnou vědu" (NASA Space Science Board). Harwitt také zdůraznil, že mnoho nových astronomických objevů bylo učiněno díky pokrokům v oblasti pozorování elektromagnetického spektra a doporučil NASA, aby této oblasti věnoval zvýšenou pozornost. Program Velkých observatoří využívá čtyř samostatných teleskopů, přičemž každý z nich je určen pro pozorování specifické části spektra způsobem, kterého nejsou pozemské dalekohledy schopny z důvodu rušivých atmosférických elementů.

Optická observatoř.

Historie Hubbleova dalekohledu sahá až do roku 1946, kdy americký astronom Lyman Spitzer napsal svou práci "Výhody umístění astronomického dalekohledu v kosmu" Spitzer po celou svou kariéru zastával přesvědčení, že je nejlepší umístit dalekohled do vesmírného prostoru.  Projekt Orbitálních astronomických observatoří (OAO), který probíhal v letech 1966−72, demonstroval, jak důležitou roli by mohly teleskopy umístěné ve vesmíru hrát. V roce 1968 vytvořila NASA plán na vypuštění reflektorového dalekohledu s průměrem zrcadla 3 m, který byl nejprve znám jako "Large Space Telescope" (LST), jehož vypuštění bylo naplánováno na rok 1979. V roce 1978 bylo Kongresem Spojených států amerických schválen rozpočet a započala tak stavba teleskopu, který byl později pojmenován podle Edwina Hubblea.

Gamaobservatoř.

Záření gama již bylo dříve zkoumáno několika vesmírnými misemi. Během svého programu "High Energy Astronomy Observatory Program" NASA oznámila, že plánuje vybudování velké observatoře pro pozorování gama záření. "Gamma Ray Observatory" (GRO), později přejmenována na Comptonovu gamaobservatoř, byla navržena tak, aby mohla využít technologických pokroků v této oblasti, kterých bylo během 80. let dosaženo a k vypuštění nakonec došlo 5. dubna 1991.

Historie Chandry.

Roku 1976 obdržela NASA od vědců Riccarda Giacconiho a Harveyho Tananbauma návrh na vybudování Rentgenové observatoře Chandra, tehdy nazývané AXAF. Počáteční práce probíhaly v následujícím roce na Marshall Space Flight Center a Smithsonian Astrophysical Observatory. Mezitím došlo (1978) k vypuštění prvního experimentálního teleskopu pro pozorování rentgenového záření tzv. Einsteinovy observatoře (HEAO-2). Práce na Chandře pokračovaly během celých 80. let. V roce 1992 byly na Chandře, z důvodu finančních škrtů, provedeny technické úpravy; místo plánovaných dvanácti zrcadel bylo nainstalováno osm a dále byla vynechána dvě z plánovaných šesti snímacích zařízení. Původně plánovaný orbit byl změněn na eliptický, přičemž nejvzdálenější bod této dráhy se nachází v 1/3 vzdálenosti Měsíce od Země. Volba takové orbity znemožňuje sice provést v případě poruchy servisní misi, její výhodou ovšem je fakt, že se tato dráha ve většině své délky nachází mimo vliv Van Allenových radiačních pásů.

Historie Spitzeru.

Již od počátku 70. let 20. století zvažovali astronomové možnost umístění infračerveného teleskopu mimo rušivé efekty Zemské atmosféry. Většina prvotních konceptů viděla cestu v opakovaných letech raketoplánů NASA. Tato představa vznikla v době, kdy se předpokládalo, že budou raketoplány schopny absolvovat i v týdenních cyklech opakované lety s délkou trvání až 30 dnů. V roce 1979 vydala Národní výzkumná rada spadající pod Národní akademii věd Spojených států amerických zprávu A Strategy for "Space Astronomy and Astrophysics for the 1980s", ve které je Shuttle Infrared Telescope Facility (SIRTF) zmiňována jako jedno ze dvou prioritních zařízení, která mají být vyvinuta pro účely Spacelabu.  Roku 1983 byl vypuštěn Infrared Astronomical Satellite, který jako první provedl kompletní průzkum nebe v infračerveném oboru spektra. Od září 1983 začala NASA zvažovat možnost „dlouhotrvající mise SIRTF“ mimo palubu raketoplánu. Během mise STS-51-F se totiž ukázalo, že prostředí raketoplánu je pro infračervené pozorování nevhodné.

Velké observatoře ("ang.:" "Great Observatories") je název probíhajícího projektu NASA pro studium vesmíru, který využívá čtyř samostatných teleskopů umístěných ve vesmíru. Každé ze čtyř zařízení má odlišné pozorovací schopnosti a umožňují tedy studovat vesmír v různých částech elektromagnetického spektra.

NASA's series of Great Observatories satellites are four large, powerful space-based astronomical telescopes launched between 1990 and 2003. They were built with different technology to examine specific wavelength/energy regions of the electromagnetic spectrum: gamma rays, X-rays, visible and ultraviolet light, and infrared light. Two remain operational as of 2020.


Mládí a počátky vojenské kariéry.

Herbert Otto Gille se narodil 6. března roku 1897 v dolnosaském městě Gandersheim jako syn továrníka Hermanna Gilleho. Po dokončení základního vzdělání vstoupil na podzim roku 1909 do královského pruského kadetního sboru a byl zařazen na kadetní školu v Bensbergu nad Rýnem, kde studoval až do roku 1914. Následně nastoupil ještě na hlavní kadetní školu v Gross-Lichterfelde v Berlíně. Po dokončení kadetky byl zařazen v hodnosti Fähnrich (Praporčík) k 30. bádenskému pluku polního dělostřelectva ("Badischen Feldartillerie-Regiment Nr. 30"), který sídlil v Rastattu.

První světová válka.

Po krátké službě u 30. dělostřeleckého pluku byl Gille převelen v listopadu roku 1914 k 55. záložnímu dělostřeleckému pluku ("Reserve-Artillerie Regiment Nr. 55") s nímž byl odvelen na východní frontu, kde se zúčastnil těžkých bojů u Mazurských jezer. Na východní frontě bojoval s plukem až do prosince roku 1917, kdy byla jeho jednotka převelena na západní frontu.  U jednotky zůstal až do jejího rozpuštění v lednu roku 1919 a ke konci března téhož roku byl demobilizován s hodnosti nadporučíka ("Oberleutnant"). Během své vojenské služby během první světové války vystřídal funkce jako je velitel čety nebo velitel dělostřelecké baterie a za své působení byl vyznamenán pruským železným křížem obou tříd, brunšvickým válečným záslužným křížem obou tříd a rakouským vojenským záslužným křížem III. třídy s válečnou ozdobou.

Meziválečné období.

Po opuštění armády se rozhodl studovat zemědělství a k tomu pracoval na statku. K následujícímu roku se stal správcem zemědělského zařízení v bavorském Bambergu. Během roku 1923 si přibral ke své správcovské funkci ještě pozici inspektora veřejných zemědělských zařízení, a tu vykonával až do roku 1929. Mezi léty 1922 až 1929 byl rovněž členem veteránské organizace Stahlhelm.  V roce 1927 se zasnoubil se svojí přítelkyní Sophií Charlotte Mennecke, kterou si později, 4. ledna roku 1935 vzal za ženu. V říjnu téhož roku se jim narodila jejich jediná dcera.  V roce 1929 opustil Gille práci v zemědělském průmyslu a začal pracovat jako autoprodejce pro automobilku v Braunschweigu, kde pracoval až do roku 1931 v němž si otevřel vlastní prodejnu, kterou provozoval po dobu dvou let.  K 1. květnu roku 1931 se Gille rozhodl vstoupit do NSDAP a k 10. říjnu téhož roku vstoupil rovněž i do SS, kde byl zařazen ke "49. SS-Standarte" (49. pluk SS). Zde byl ke konci ledna roku 1933 pověřen velením motorizované jednotky pluku.  V hierarchii SS celkem rychle stoupal a již v létě roku 1934 se nechal přeložit do SS-Verfügungstruppe (předchůdce Waffen-SS) v hodnosti SS-Untersturmführer (Poručík SS), kde byl jmenován velitelem 11. roty u III. praporu od SS-Standarte 1 (Později se pluk vyvinul v SS-VT-Standarte Deutschland). U této jednotky sloužil až do začátku října roku 1936, kdy byl převelen ke SS-Standarte „Germania“, kde nahradil SS-Sturmbannführera Wernera Dörffler-Schubanda na pozici náčelníka štábu pluku.  Na této pozici sloužil až do 15. února roku 1937, kdy musel nahradit onemocnělého SS-Sturmbannführera Waltera Krügera na pozici velitele II. praporu u SS-Standarte „Germania“. Zde setrval až do 1. května roku 1939, kdy ho nahradil SS-Sturmbannführer Werner Dörffler-Schuband. Během roku 1937 podstoupil rovněž několik speciálních výcviků u armády a také výcvikový kurz na pěchotní škole v Döberitzu.

Druhá světová válka.

Počátky války.

Poté, co byl ustaven dělostřelecký pluk SS-Verfügungstruppe pod velením SS-Obersturmbannführera Petera Hansena, tak byl Gille dosazen do pozice velitele I. praporu pluku. S plukem se účastnil německého útoku na Polsko, za nějž byl vyznamenán sponami k obou stupňům železného kříže a povýšen k 19. říjnu roku 1939 do hodnosti SS-Obersturmbannführer (Podplukovník).  Gilleho jednotka byla následně začleněna do SS-Verfügungsdivision (pozdější Divize SS „Das Reich“) a Gille se s ní účastnil následného útoku na Francii.

Divize Wiking a východní Fronta.

V listopadu roku 1940 byla zformována nová bojová divize SS „Wiking“ pod velením SS-Brigadeführera Felixe Steinera a Gilleho jednotka byla použita jako základ dělostřeleckého pluku této nové divize. Gille byl tak jmenován první velitelem dělostřeleckého pluku divize a nedlouho poté byl ke konci ledna roku 1941 povýšen do hodnosti SS-Standarteführera (Plukovník).

Poválečný život.

Poté, co byl Gille propuštěn ze zajetí 21. května roku 1948, tak začal pracovat pro noviny až do roku 1958. Současně s tím si otevřel také malé knihkupectví a založil časopis pro veterány 5. tankové divize SS „Wiking“, "Wiking Ruf". Avšak 26. prosince roku 1966 umírá na srdeční zástavu ve městě Stemmen poblíž Hanoveru. Zpopelněn a pohřben byl na místním hřbitově ve městě Stemmen, nicméně jeho hrob již neexistuje.

Herbert Otto Gille (6. března 1897 – 26. prosince 1966) byl veterán první světové války a jeden z nejvíce vyznamenaných důstojníků Waffen-SS během druhé světové války. U zbraní SS dosáhl hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS" (Generál). Rovněž to byl držitel mnoha vojenských vyznamenání, včetně rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi, meči a brilianty nebo německého kříže ve zlatě.

Herbert Otto Gille (8 March 1897 – 26 December 1966) was a high-ranking German SS commander of the Nazi era. He commanded the SS Division Wiking during World War II. Gille was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves, Swords and Diamonds, making him the most highly decorated Waffen-SS member of the war. After the war, Gille became active in HIAG, a lobby group and a revisionist veteran's organisation founded by former high-ranking Waffen-SS personnel in West Germany in 1951.


Sportovní kariéra.

Na dráze.

Na Mistrovství světa v atletice 2003 získal zlatou medaili v běhu na 5 km časem 12:52,79 min, když o čtyři setiny sekundy předběhl Hicham El Guerrouje. O rok později doběhl v olympijském finále na této trati na třetím místě. Při světovém halovém šampionátu v roce 2006 získal bronzovou medaili v běhu na 3000 metrů. Z mistrovství světa v Ósace v roce 2007 si přivezl stříbrnou medaili za druhé místo v závodě na 5000 metrů. Stejného úspěchu na této trati dosáhl i o rok později na olympiádě v Pekingu.

Maratonec.

Po pekingské olympiádě se začal věnovat především silničním běhům, z roku 2012 pochází jeho osobní rekord na půlmaraton, který zaběhl v čase 59:25. O rok později vytvořil v Berlíně svůj osobní rekord na maratonské trati 2:04:05. Tento výkon vylepšil o dalších 5 sekund při svém startu na berlínském maratonu v roce 2015. V olympijské sezoně 2016 nejprve vylepšil svůj nejlepší výkon v maratonu na 2ː03ː05 (při londýnském maratonu). V srpnu téhož roku se v Rio de Janeiro stal olympijským vítězem v maratonu. V roce 2017 se pokusil v projektu Breaking2 prolomit hranici dvou hodin, za touto hranicí zaostal 25 sekund, což se pokusil napravit na dalším podobném projektu, INEOS159, který se uskutečnil dne 12.10.2019 ve Vídni. Zde pokořil hranici 2 hodin a časem 1:59:40 vytvořil neoficiální nejlepší výkon všech dob (nikoliv ale světový rekord). Na podzim roku 2018 rovněž překonal světový rekord v maratonu v Berlíně, když doběhl v čase 2:01:39.

Odkazy.

Externí odkazy.

Eliud Kipchoge (* 5. listopadu 1984, Kapsisiywa, blízko Kapsabetu) je keňský sportovec, atlet, jenž se věnuje běhům na dlouhých tratích. Je mistrem světa v běhu na 5000 metrů z roku 2003 a olympijským vítězem v maratonu z roku 2016. V současnosti je také držitelem světového rekordu v maratonském běhu výkonem 2:01:39 hodiny, zaběhnutým v Berlíně roku 2018. Zároveň je také držitelem neoficiálního rekordu a prvního času na této trati pod hranicí 2 hodin (1:59:40,2 hodiny, kterého dosáhl ve Vídni dne 12. října 2019), tento výkon však nemůže být uznán jako oficiální světový rekord.

Eliud Kipchoge EGH ( ; born 5 November 1984) is a Kenyan long-distance runner who competes in the marathon and formerly the 5000 metres. He is the world record holder in the marathon with a time of 2:01:39, set on 16 September 2018, at the 2018 Berlin Marathon. His run broke the previous world record by 1 minute and 18 seconds. Described as "the greatest marathoner of the modern era", Kipchoge has won 12 of the 13 marathons he has entered.