Historie.

U původní rybářské vesničky vznikla na počátku 20. století egyptská vojenská základna, která byla v 50. letech během sinajské války dočasně obsazena Izraelem. Izrael území včetně celého Sinajského poloostrova dobyl během šestidenní války v roce 1967. V témže roce byla na místě dnešního Šarm aš-Šajchu založena izraelská osada Ofira. V roce 1970 u ní začala výstavba turistického centra, kde o sedm let později stály 3 hotely a několik restaurací. Ofira a celá východní část Sinaje podél Akabského zálivu měla podle plánů izraelské vlády zůstat trvalou součástí Izraele i po případné mírové dohodě s Egyptem. V důsledku podpisu egyptsko-izraelské mírové smlouvy však bylo nakonec rozhodnuto o navrácení celého Sinajského poloostrova Egyptu. V roce 1981 se zde odehrál summit, na kterém se sešel egyptský prezident Anvar as-Sádát a izraelský premiér Menachem Begin. Na jaře 1982 pak osadu Ofira izraelští civilisté vyklidili a obec byla předána pod správu Egypta. Zdejší zástavba nebyla zbořena a stala se součástí nynějšího Šarm aš-Šajchu. Turistický průmysl založený zde Izraelci včetně letiště Ofir (dnešní mezinárodní letiště Šarm aš-Šajch) byl zachován a rozvinut.

Turismus.

Šarm aš-Šajch se někdy nazývá "Městem míru", jelikož se zde často konají mírové konference.  Letovisko nabízí široké turistické zázemí, které zde vzniklo díky vysokým investicím do výstavby hotelů podél celého pobřeží. To, co zde turisté hledají, nejsou jen dlouhé písčité pláže, ale především jedny z nejlepších korálových útesů v Egyptě. Díky nim jej vyhledávají milovníci potápění a šnorchlování.  Šarm aš-Šajch je tak dnes proslulou potápěčskou oblastí. Mezi oblíbené cíle potápěčů se řadí národní park Ras Mohamed s potápěčskými oblastmi Fishermans Bank, Eel Garden, Shark Bay a The Alternatives. Ve vzdálenosti několika desítek metrů od mořského břehu se táhne v délce 80 km směrem do Akabského zálivu korálový útes, svažující se 40–50 metrů kolmo dolů, umožňující potápěčům pohybovat se po něm jako po stěně a sledovat rozmanité druhy ryb a korálů. V národním parku jsou dobře označená místa vhodná k sestupu potápěčů i šnorchlujících turistů do moře.

Podnebí.

Šarm aš-Šajch sice leží nejseverněji ze všech letovisek u rudého moře, podnebí má však nejteplejší a nejkonstantnější. Podobně jako Marsa Alam a Quseir, má vyšší teploty v noci, než kterékoliv jiné egyptské středisko cestovního ruchu. Oproti výše zmíněným má ovšem vyšší denní teploty, zejména v létě.  Průměrná teplota nejteplejšího července a srpna je 34 °C, denní teploty atakují 40 °C, kdežto noční minima neklesají pod 25 °C.  Nejpříjemnějšími měsíci pro návštěvu jsou březen, duben, říjen a listopad. Průměrné teploty během dne se pohybují v rozmezí 28 °C-35 °C, v noci neklesají pod 20 °C a odpovídají tak letním teplotám ve Středomoří. Podmínky zjara zde zhoršují pouze horké větry ze Sahary-Chamsiny, které zdejší příjemné konstantní teploty ojediněle zvyšují až na extrémních 47 °C.  Zimy jsou slunné a krátké, v lednu a únoru, tedy nejchladnějším období, se denní teploty pohybují od 18 °C do 25 °C, resp. 11 °C do 18 °C v noci.

Šarm aš-Šajch (:, : ) je město v guvernorátu Džanúb Síná’ (česky Jižní Sinaj, arabsky جنوب سيناء) v Egyptě. Nachází se na nejjižnějším cípu Sinajského poloostrova.

Sharm El Sheikh (, ) is an Egyptian city on the southern tip of the Sinai Peninsula, in South Sinai Governorate, on the coastal strip along the Red Sea. Its population is approximately 73,000. Sharm El Sheikh is the administrative hub of Egypt's South Sinai Governorate, which includes the smaller coastal towns of Dahab and Nuweiba as well as the mountainous interior, St. Catherine and Mount Sinai. The city and holiday resort is a significant centre for tourism in Egypt, while also attracting many international conferences and diplomatic meetings.


Rozpory v německém velení.

Plánování invaze dostalo velení pozemních sil a německá admiralita. Luftwaffe se plánování neúčastnila, neboť jak chlubně ujistil říšský maršál Hermann Göring německý generální štáb, „jeho“ Luftwaffe v krátkém čase získá totální leteckou nadvládu nad Anglií, čímž naprosto zlomí britský odpor a vylodění se tak stane symbolickou akcí bez většího boje. Konečně na nutnosti ovládat vzdušný prostor se shodli všichni odpovědní velitelé, a i sám Adolf Hitler si při své megalománii byl vědom, že bez tohoto kroku nelze o invazi ani uvažovat.  Zatímco v tomto bodu panovala všeobecná shoda, dále byla spolupráce obou složek německé branné moci velmi problematická díky pohledu na úspěšnost invaze. Velitel německé Kriegsmarine, admirál Erich Raeder, si byl vědom slabosti německé hladinové flotily (která navíc utrpěla těžké ztráty během invaze do Norska) a jeho vztah k operaci Seelöwe byl víc jak odmítavý. Němci postrádali krom dostatečného počtu vojenských také vhodná výsadková plavidla, o čemž svědčí fakt, že se většina invazní armády měla dostat na anglické pobřeží na prámech tažených remorkéry, což nahánělo husí kůži každému námořnímu veliteli. Raeder nevěřil, že i přes leteckou převahu Luftwaffe by Royal Navy zůstala pasivní a nepokusila se invazní síly napadnout. Naopak ve velení pozemních vojsk (OKH) panoval jiný pohled na věc. Náčelník generálního štábu generálplukovník Franz Halder byl zpočátku rezervovaný, ale během července 1940 zcela obrátil a stal se jedním z největších zastánců invaze. OKH vnímala vylodění jako „přechod o trochu širšího vodního toku“, který se dá zvládnout skoro ženijními prostředky. Tento optimismus lze pochopit, neboť německá armáda dosud námořní výsadky nijak neprováděla, takže většina generálů neznala úskalí při provádění operací tohoto druhu.  O napjatém vztahu nejlépe svědčí vzájemné hodnocení plánů. O verzi Kriegsmarine, navrhující vylodit vojska mezi městy Dover a Ramsgate, se Halder opovržlivě vyjádril, že je to totéž, jako kdyby "„nechal projít svoje vojsko mlýnkem na maso“". Na adresu maximalistické verze OKH požadující vylodění mezi Doverem a přístavem Portsmouth spolu s vedlejší výsadkovou operací na ostrově White šéf operačního oddělení námořnictva admirál Otto Schniewind jedovatě poznamenal že "„si přeje vojáky vysadit na pobřeží, nikoliv na mořském dně“". Situaci nakonec musel řešit Hitler kompromisní variantou invaze mezi Doverem a městem Brighton, což byla menší verze armádního plánu. Tento kompromis sice nikoho nenadchl, ale oba štáby začaly podle tohoto vzoru vypracovávat společný plán invaze.

Odklad na neurčito.

Původní termín operace – 15. srpen – byl pouze zbožným Göringovým přáním. Ani jeho posunutí na 15. září situaci neřešilo, neboť Luftwaffe neustále narážela na houževnatý odpor RAF a námořnictvo stále nemělo shromážděn dostatečný počet transportních plavidel, takže ani tento termín se ani při dobré vůli nedařilo uskutečnit. Začátkem října Raeder konstatoval, že doposud vhodné počasí bude co nevidět minulostí, což nakonec donutilo Hitlera operaci odložit napřed na květen 1941, ale ve skutečnosti na neurčito, neboť tento termín by vážně zkomplikoval provedení operace Barbarossa.

Literatura.

Jaroslav a Ivan Hrbek, "Salvy nad vlnami. Od výstřelu na Westerplatte po zkázu Bismarcku" Praha. Naše vojsko. 1993

Operace Seelöwe (v překladu Operace Lvoun) byl plán nacistického Německa na invazi do Velké Británie. Původně se měla uskutečnit v roce 1940, poté byla nejprve odložena a nakonec opuštěna.

Operation Sea Lion, also written as Operation Sealion (), was Nazi Germany's code name for the plan for an invasion of the United Kingdom during the Battle of Britain in the Second World War. Following the Fall of France, Adolf Hitler, the German Führer and Supreme Commander of the Armed Forces, hoped the British government would seek a peace agreement and he reluctantly considered invasion only as a last resort if all other options failed.


Ukázka použití značkovacího jazyka.

Krátký text ve značkovacím jazyce může vypadat například takto:

Nadpis

Text prvního odstavce se zvýrazněným slovem.
  Dvojice značek – zahajující <nowiki> a ukončující </nowiki> – označuje nadpis nejvyšší (první) úrovně.  Značkovací jazyk musí obsahovat speciální konstrukce pro zobrazení znaků, které mají zvláštní význam. Obvykle obsahuje i konstrukce pro zápis znaků, které se nevyskytují ve znakové sadě použité pro zápis zdrojového textu souboru. V HTML a XML lze speciální znaky "<", ">", "&" a znaky "á" a "€" vložit do textu následujícím způsobem:

Rozdělení značkovacích jazyků.

Značkovací jazyky lze rozdělit do několika skupin, jejichž hranice ale nejsou přesně stanovené.

Jazyky popisné (deskriptivní).

Jejich konstrukce slouží k popisu, co jsou informace obsažené v dokumentu zač. Typickými představiteli jsou XML či HTML – jejich prostřednictvím lze například stanovit, která část textu je nadpis, odkud kam sahají jednotlivé odstavce či popsat odkaz na jinou stránku. Je ponecháno na zpracovávajícím programu, jak s těmito informacemi naloží a jak je promítne například do zobrazení dokumentu.

Jazyky výkonné (procedurální).

Obsahují i výkonné instrukce na úrovni programovacího jazyka – typicky určitou formu pamětí či proměnných a nástroje pro přiřazování a využívání jejich hodnot. Výkonné jazyky zpravidla také umožňují velmi detailně popsat vizuální charakteristiky výstupu. Uživatel může tedy velmi přesně řídit vzhled výsledného dokumentu. K procedurálním jazykům patří TeX či PostScript. K demonstraci vyjadřovací síly prvního z nich v něm byl dokonce vytvořen interpret jazyka BASIC, přestože se jedná o typografický program. Jeho nadstavba, LaTeX, už patří spíše k jazykům popisným.

Jazyky prezentační.

Soustřeďují se především na způsob, jak bude označkovaný text zobrazen nebo vytištěn. Je to přístup typický pro textové procesory, které ovšem obvykle používají binární značkování, nebo formátovací příkazy ukládají odděleně od textu. Nejrozšířenějším prezentačním jazykem je alternativní formát textového procesoru Word – Rich Text Format (RTF).

Historie.

Etymologie a původ.

Pojem "značkování" () souvisí se středověkou praxí připisování poznámek do rukopisů a s korektorskými značkami, sloužící k opravám a úpravám textu před tiskem.

Značkování na počítačích.

Počáteční impuls pro vývoj značkovacích jazyků lze vystopovat v programu "RUNOFF", jehož jméno vychází z "I'll run off a copy" (vyjedu kopii), který napsal Jerome H. Saltzer v jazyce symbolických adres MAD v roce 1964 pro operační systém CTSS. RUNOFF se stal přímým předchůdcem programu runoff pro formátování dokumentů na operačním systému Multics. Od něho odvozují svůj původ unixové programy troff a nroff a jejich následníci. Tyto programy patří mezi první šířeji používané počítačové systémy pro přípravu textů používající značkovací jazyk mimo polygrafický průmysl. Na základě formátovacích příkazů, které se vkládají přímo do textu dokumentu, se vytváří příkazy pro zformátování textu pro určité výstupní zařízení, aby se výstup co nejvíce blížil požadavkům autora. Řídicí instrukce byly často specifické pro konkrétní výstupní zařízení. Při jejich použití se nezřídka postupovalo metodou pokusu a omylu, dokud nebyl vzhled výsledného dokumentu uspokojivý. Když začaly být dostupné systémy WYSIWYG (), mnoho uživatelů přešlo na tyto systémy. Přímé používání značkovacích jazyků pro typografii se nyní většinou omezuje na profesionální přípravu textu k publikování. WYSIWYG editory však obvykle podporují ukládání dokumentů ve formátech založených na některém ze značkovacích jazyků.  Pod vlivem programu RUNOFF William W. Tunnicliffe v roce 1967 prezentoval na konferenci značkovací jazyk pro zpracování textů na počítači pod názvem "obecné kódování" (). V 70. letech 20. století Tunnicliffe vedl vývoj standardu pro polygrafický průmysl nazývaného GenCode, a později se stal prvním předsedou výboru International Organization for Standardization, který vytvořil první standardní deskriptivní značkovací jazyk SGML.  Knižní výtvarník Stanley Rice publikoval v roce 1970 text. Brian Reid, ve své disertaci na Carnegie Mellon University z roku 1980 vypracoval teorii a fungující implementaci deskriptivního značkování.  Za otce značkovacích jazyků však bývá považován Charles Goldfarb z IBM, který přišel na základní princip v roce 1969 při práci na jednoduchém systému pro správu dokumentů pro právnické firmy a, který v tomto roce spolupracoval při návrhu jazyka IBM GML. GML bylo poprvé publikováno v roce 1973. Už v roce 1974 vytvořil na základě GML a GenCode jazyk SGML a později se stal předsedou SGML výboru.

TeX.

Mezi hlavní publikační standardy patří systém TeX vytvořený ve druhé polovině 70. let 20. století Donaldem Knuthem se záměrem vytvořit nástroj pro naprosto přesný popis rozvržení textu pro sazbu odborné literatury v profesionální kvalitě. V průběhu 80. let byl doplněn mimo jiné o systém pro popis znaků Metafont a systém pro souběžný vývoj programového vybavení a dokumentace (Web). TeX je díky svým rozšířením používán pro sazbu odborné i krásné literatury a je standardním publikačním formátem v mnoha odvětvích vědy. Jeho nevýhodou je strmá učící křivka. Pro práci se systémem TeX se často používají nadstavbové sady maker, z nichž nejznámější je LaTeX.

Scribe, GML and SGML.

První jazyk, který jednoznačně oddělil strukturování dokumentu od jeho vizuální prezentace, byl jazyk Scribe, který vytvořil a ve své doktorské práci z roku 1980 popsal Brian Reid. Scribe byl v několika ohledech revoluční: přinesl nejen myšlenku stylů oddělených od značek, ale také gramatiku určující možnosti použití značek. Scribe ovlivnil vývoj Generalized Markup Language a je přímým předchůdcem jazyků HTML a LaTeX.  Myšlenka, že značky by měly odrážet strukturu dokumentu a vizuální prezentaci ponechat stranou vedla na počátku 80. let 20. století k vytvoření SGML. Jazyk, který zahrnul principy z nejrůznějších zdrojů (včetně Tunnicliffova GenCode) definoval výbor vedený Ch. Goldfarbem, mezi jehož členy patřili Sharon Adler, Anders Berglund a James A. Marke.  SGML definuje nejen formát značek, ale pomocí Document Type Definition (DTD) nebo XML schématu umožňuje i popsat, které značky jsou v určitém místě povoleny. To umožňuje vytvářet libovolné systémy značek, podle potřeb autorů. SGML je tedy ve skutečnosti meta-jazyk, který umožňuje popsat množství konkrétních značkovacích jazyků. SGML se v roce 1986 stalo mezinárodním standardem ISO 8879. Jazyk SGML byl velmi dobře přijat a byl téměř 20 let využíván v systémech s velkými požadavky na zpracování textů. Většina značkovacích jazyků, které vznikly na konci 80. let, včetně TEI a DocBook vychází ze SGML. Nicméně pro svoji šíři je poměrně obtížný na naučení, což je vedlejším efektem snahy poskytovat příliš mnoho a být co nejflexibilnější. Kvůli předpokladu, že značkování budou manuálně provádět lidé, kteří uvítají možnost vypustit některé značky, vedla k možnosti, že některé značky (koncové, počáteční nebo obojí) nejsou povinné, což způsobuje problémy při zpracování SGML dokumentů. Po přijetí standardu XML stále větší množství aplikací nahrazuje SGML značkování XML.

HTML.

Jazyk HTML navrhl v roce 1990 Tim Berners-Lee při vytváření informačním systému pro CERN, fyzikální výzkumné centrum poblíž Ženevy ve Švýcarsku. Tim Berners-Lee napsal i první webový prohlížeč WorldWideWeb, který dal jméno celému systému. HTML se v kombinaci s protokolem HTTP ("HyperText Transfer Protocol – protokol pro přenos hypertextu") a hypertextovými odkazy URL stal základem WWW – nástroje, který dal tvář dnešnímu Internetu; HTML samotný se stal nejrozšířenějším značkovacím jazykem.  V roce 1993 dokončili Marc Andreessen a Eric Bina, zaměstnanci NCSA ("National Center for Supercomputer Applications") první grafický prohlížeč Mosaic pro počítače IBM PC a Macintosh, který započal cestu WWW na počítače obyčejných lidí – neinformatiků.  Pro původní HTML neexistovalo DTD, jazyk byl silně inspirován značkovacími jazyky vycházejícími ze SGML. Deskriptivní značkování, které poskytlo celému systému nebývalou flexibilitu a rozšiřitelnost, bylo podle Stevena DeRosea hlavním faktorem úspěchu WWW.  Podle některých autorů by se HTML, XML a SGML (s výjimkou jeho řídce používané volby CONCUR) neměly nazývat značkovací jazyky, ale "obalující jazyky" (container language), protože nepodporují nehierarchické struktury (viz Hierarchický model). Termín "obalující jazyky" je však velmi málo rozšířen. Probíhá výzkum nehierarchických značkovacích modelů, z nichž některé jsou popsány v XML a odvozených jazycích (např. v příručkách Text Encoding Initiative, Open Scripture Information Standard a CLIX), zatímco jiné nikoli (například MECS a Layed Markup and Annotation Language nebo LMNL). Výsledky výzkumu jsou publikovány v proceedings konferencí Extreme Markup a Balisage.

XML.

XML (Extensible Markup Language) je v současnosti nejpoužívanější značkovací metajazyk. Byl vyvinut organizací World Wide Web Consortium ve výboru, který vytvořil a kterému předsedal Jon Bosak s cílem vytvořit jednodušší variantu SGML pro publikaci dokumentů na Internetu. XML je stejně jako SGML meta-jazyk, což uživatelům umožňuje vytvářet značky podle jejich potřeb i popisovat, jak mohou být tyto značky používány.  Přijetí XML napomohl fakt, že každý XML dokument může být zapsán tak, aby splňoval pravidla pro SGML dokumenty, takže stávající uživatelé a aplikace mohli lehce přejít na XML. Z XML bylo vypuštěno mnoho složitějších vlastností, stejně jako vlastností orientovaných na zpracování člověkem, aby se usnadnila implementace pro publikaci a zpracovávání textů. Protože se podařilo najít kompromis mezi jednoduchostí a pružností, XML se nyní již široce používá i pro jiné účely, např. pro komunikaci data mezi aplikacemi. Stejně jako HTML může sloužit jako obalující jazyk.

XHTML.

Od ledna 2000 vycházejí všechna Doporučení W3C pro HTML z XML místo ze SGML – proto se používá zkratka XHTML ("Extensible HyperText Markup Language"). Specifikace jazyka vyžaduje, aby WWW dokumenty ve formátu XHTML byly "well-formed" XML dokumenty, což umožňuje, aby dokumenty byly formátovány robustněji podle přísnějších pravidel s použitím značek známých z HTML.  K nejvýznamnějším rozdílům mezi HTML a XHTML patří pravidlo, že "všechny elementy musí být uzavřené": prázdné HTML elementy jako s codice_1 musí být buď "zakončené" normální koncovou značkou nebo nahrazeny speciálním tvarem: codice_2 (mezera před 'codice_3' na konci značky je nepovinná, ale bývá používána, aby starší prohlížeče a SGML parsery značku zpracovaly). Dále všechny hodnoty atributů ve značkách musí být uvedeny v uvozovkách. Jména všech značek a atributů musí být psána malými písmeny; v HTML, které nerozlišuje velká a malá písmena, se v nich často používala velká písmena.

Další aplikace používající XML.

V současnosti existuje mnoho aplikací používajících XML, např. Resource Description Framework (RDF), XForms, DocBook, SOAP a Web Ontology Language (OWL).

Vlastnosti.

Společnou vlastností většiny značkovacích jazyků je prokládání textu dokumentu značkovacími instrukcemi v jednom datovém proudu nebo souboru. Alternativním řešením je značkování oddělené od textu a použití ukazatelů, posunutí, identifikátorů nebo jiných metod k propojení značkování s textem. Oddělené značkování je méně rozšířené, ale často ji používají interně programy pro zpracování označkovaných dokumentů. Příklad označkovaného textu v HTML:

Anatidae

The family Anatidae includes ducks, geese, and swans, but not the closely related screamers.
  Text uzavřený mezi znaky "menší než" a "větší než" codice_4 jsou značkovací instrukce (známé jako tags) a text mezi nimi je skutečný text dokumentu. Značky codice_5, codice_6, a codice_7 jsou příkladem "sémantického" značkování, které popisuje význam textu, který je mezi nimi uzavřen. Konkrétně codice_5 znamená "toto je nadpis první úrovně", codice_6 znamená "toto je odstavec", a codice_7 znamená "toto je zvýrazněné slovo nebo fráze". Program, který interpretuje takovéto strukturní značky může používat svá vlastní pravidla a styly pro prezentaci jednotlivých částí textu použitím různých druhů písma, tučnosti, velikosti písma, odsazení, barvy a dalších stylů. Značka "h1" (hlavička úrovně 1) může být reprezentována velkým tučným bezpatkovým písmem nebo podtrženým písmem psacího stroje nebo může být zobrazena jako ostatní písmo.  Naproti tomu značka codice_11 v HTML je příkladem "prezentačního" značkování; obvykle se používá pro určení určité charakteristiky textu (v tomto případě použití kurzívy) bez udání jeho účelu.  Organizace Text Encoding Initiative (TEI) publikovala rozsáhlé příručky jak kódovat texty s humanitním zaměřením. Tyto kolektivně zpracované příručky se používají v projektech pro digitalizaci historických dokumentů, děl význačných učenců, vybraných období, žánrů apod.

Alternativní použití.

Značkovací jazyky sice byly původně určeny pro textové dokumenty, ale stále více se používají i v jiných oblastech pro prezentaci různých typů informací, mimo jiné seznamů skladeb, vektorové grafiky, webových služeb, content syndication a uživatelských rozhraní. Většinou se jedná o XML aplikace, protože XML je dobře definovaný a rozšiřitelný jazyk.  XML umožňuje kombinovat více značkovacích v jednom profilu, jako např. XHTML+SMIL a XHTML+MathML+SVG.  Protože značkovací jazyky a obecněji jazyky pro popis dat (ne nutně používající textové značky) nejsou programovacími jazyky (většinou se jedná o popisy dat bez instrukcí), jsou snáze zpracovatelné než programovací jazyky – například webové stránky ve formátu HTML, oproti programům v jazyce C, a proto bývají často vkládány do WWW stránek pro zobrazení dokud není stránka plně načtena atd. To vede k návrhu WWW využívajícímu princip "Rule of Least Power", které usiluje o použití (výpočetně) "nejslabšího" jazyka, který postačuje pro požadované použití.

Značkovací jazyk () je v informatice prostředek k obohacení textu o dodatečné informace – nejčastěji o významu, struktuře a způsobu zobrazování jednotlivých částí textu. Dodatečné informace se vkládají přímo do textu v podobě značek (), příkazů () nebo direktiv. Značky se používají od vynálezu knihtisku, autor dával tiskařovi značkou na vědomí, že bude změna typu písmen, že má vynechat místo na obrázek, atd. Výsledný zdrojový text je stále obyčejný textový soubor, často v kódování ASCII, což umožňuje jeho editaci i nejjednoduššími textovými editory, jako je například Poznámkový blok v MS Windows nebo vi v Unixu. Nejznámějšími značkovacími jazyky jsou HTML (HyperText Markup Language) a XML, ve kterých je vytvořena většina WWW stránek.

In computer text processing, a markup language is a system for annotating a document in a way that is syntactically distinguishable from the text, meaning when the document is processed for display, the markup language is not shown, and is only used to format the text. The idea and terminology evolved from the "marking up" of paper manuscripts (i.e., the revision instructions by editors), which is traditionally written with a red or blue pencil on authors' manuscripts. Such "markup" typically includes both content corrections (such as spelling, punctuation, or movement of content), and also typographic instructions, such as to make a heading larger or boldface.


Původ.

Jak název v mnoha jazycích napovídá, byla jednotka původně odvozena od šířky (mužského) palce: francouzské "pouce", španělské "pulgada", švédské "tum", holandské "duim" stejně jako názvy ve slovanských jazycích znamenají jak prst, tak jednotku délky. V antice byl „palec“ (latinský "digitus") stanoven jako šestnáctina stopy, to jest asi 18,52 mm. Naproti tomu anglický název "inch" nemá s palcem nic společného a je odvozen z latinského "uncia" („dvanáctina“), jež byla v antickém Římě definována jako dvanáctina stopy (latinsky "pes") a tento poměr platí v palcových systémech dodnes. V Anglii byl palec už v raném středověku definován jako délka tří zrn ječmene, jeho název "inch" však už tehdy odkazoval k římskému původu a dvanáctině stopy. Není tedy jasné, zda prvotní jednotkou byla stopa, lidský palec nebo obilné zrno.  Hodnota délkového palce byla v různých zemích, oblastech a často i jednotlivých městech různá. V Rakousku byl palec normalizován a sjednocen patentem Marie Terezie z roku 1756 a měřil 26,34 mm, v Praze se však dále používal „římský“ palec, měřící 24,69 mm.

Palcový systém.

Jak už bylo řečeno, zakládají se palcové systémy na poměru 12 palců = 1 stopa. Palce se dělí na poloviny, čtvrtiny, osminy atd. až po 1/128 palce, případně jejich násobky (například 3/8 palce). V 19. století se objevují i „desetinné“ palce, které se dělí na desetiny a setiny. Tak je tomu i v americkém palcovém systému.  Palec se standardně označuje zkratkou in, případně značkou ′′. Jedná se o speciální typografický znak zvaný dvojitá prima (HTML entita ″). Tentýž znak se užívá i pro úhlové vteřiny. Nejedná se o české zavírací uvozovky “ (Alt 0147), ani o anglické zavírací uvozovky ” (Alt 0148), ani o dvojitý apostrof ’’ (dvakrát Alt 0146). V náročnějších typech sazby a kvalitnějších textech se uvedenými znaky dvojitá prima nikdy nenahrazuje. Jednoduchou primou ′ (′) se značí stopy a úhlové minuty, příp. kultivary. V tomto značení 6′ 5′′ vyjadřují znaky 6 stop a 5 palců.

Použití.

V USA je palec běžnou délkovou jednotkou, i když ve vědách se dnes užívají převážně metrické jednotky. Také ve Spojeném království se běžně měří na palce. Vzhledem k přednímu postavení anglického a amerického průmyslu se od 19. století staly palcové míry průmyslovým standardem v celé řadě odvětví. Rozměry instalačních trubek, pneumatik, elektronických součástek nebo displejů se běžně udávají v palcích všude po světě. Také hustota obrazu se měří body na palec ("dpi"), resp. pixely na palec ("ppi") a v různých odvětvích se užívají palcové Whitworthovy závity. V dalších odvětvích se palcové standardy sice užívají, ale vyjadřují v metrických jednotkách. Tak železniční rozchod 1435 mm je vlastně 4′ 81⁄2′′, ráže 6,35 mm je 1/4′′ (což se obvykle značí jako.25 palce) a podobně.

Palec nebo také coul (z něm. "Zoll") je jednotka pro měření délky, která se v mnoha zemích již přestala používat. Její hodnota různě kolísala mezi 23 a 27 mm, v českých zemích obvykle 26,3 mm, anglický palec měřil 25,39954 mm. Dodnes se běžně užívá v USA a zčásti i ve Spojeném království a v Kanadě, i když tam je zavedena metrická soustava; palec (inch) je od roku 1959 definován přesně jako 25,4 milimetru. Není to jednotka SI.

The inch (abbreviation: in or ′′) is a unit of length in the (British) imperial and United States customary systems of measurement. It is equal to yard or of a foot. Derived from the Roman uncia ("twelfth"), the word "inch" is also sometimes used to translate similar units in other measurement systems, usually understood as deriving from the width of the human thumb.


Původ a kariéra.

Titus se narodil dva roky před smrtí Caliguly jako příslušník poměrně nevýznamné rodiny Flaviů. Během svého dětství prošel stejnou výchovou a vzděláním jako Britannicus, syn císaře Claudia. Údajně byli natolik blízkými přáteli, že se napil ze stejného poháru, kterým byl Britannicus otráven. Když se později stal císařem, nechal v paláci vystavět jeho sochu ze zlata.  Po prvních politických zkušenostech v nižších úřadech sloužil Titus od roku 61 jako vojenský tribun v Horní Germánii a v Británii. V těchto provinciích velel jeho otec jako legát římským jednotkám. V roce 64 se Titus vrátil z Británie do Říma, kde pracoval jako advokát a zastával obvyklé úřady mladého senátora. Ve stejném roce se oženil se svojí první ženou Arrecinou Tertullou, jejíž původ není znám. Tertulla zemřela krátce po svatbě, pravděpodobně při porodu dcery Julie. Jeho druhou ženou byla Marcia Furnilla, která pocházela z rodiny bývalého prokonsula Afriky. Z tohoto spojení nezískala rodina Flaviovců žádné výhody, protože Marciina rodina upadla u císaře Nerona v nemilost a manželství bylo krátce nato rozvedeno.

Židovská válka.

V provincii Judea vypukla v roce 66 revolta židovského obyvatelstva proti Římu. Jejími důvody byla vysoká daňová zátěž a svévole římských místodržitelů, neúcta k židovskému náboženství a řada dalších faktorů objektivní i subjektivní povahy. K potlačení nepokojů vtáhla do oblasti vojska pod vedením Gaia Cestia Galla, ta však musela za velkých ztrát ustoupit a z lokální záležitosti na předpolí Asie se stala věc celoříšského významu. Už jen z hlediska prestiže bylo nemyslitelné, aby císařské úřady nechaly vývoj situace bez odpovědi.  Úkolem porazit židovské vzbouřence pověřil císař Nero ještě v roce 66 osvědčeného velitele Vespasiana, který pro něj vzhledem ke svému prostému původu nepředstavoval velké ohrožení. Vespasianus dostal k dispozici tři legie a četné pomocné sbory, celkem asi 60 000 mužů ve zbrani. S sebou vzal i tehdy šestadvacetiletého Tita, který byl pověřen velením XV. legie. Titus sice neměl pro tak vysokou funkci potřebný věk a prakticky žádné zkušenosti, rychle se však osvědčil a již roku 67 se mu podařilo dobýt město Jaffa. Zúčastnil se pak vojenských akcí u Guš Chalav, Tiberiady, Tarichey i Gamaly.

Rok čtyř císařů.

Krátce po vypuknutí židovské války zažila římská říše dosud největší krizi od vzniku principátu. Svržení císaře Nerona v červnu 68, způsobené zejména špatným stavem financí, přivedlo na trůn prvního císaře z jiného než julsko-klaudijského rodu – Servia Sulpicia Galbu – avšak jeho vláda měla jen epizodický ráz; již v lednu 69 přišel také on o moc. Následná občanská válka mezi novými pretendenty trůnu, Othonem a Vitelliem, v níž nakonec zvítězil Vitellius, otřásla celým impériem a zpustošila sever Itálie. V mezidobí stále probíhal krvavý konflikt s Židy na východě.  Vespasianus a Titus se k nečekanému vývoji situace postavili svorně – po Neronově smrti se Titus ihned vypravil za Galbou, aby mu oznámil loajalitu vojsk bojujících v Judeji. Později oba Flaviovci zaujali vyčkávací pozici, dokud nebylo zřejmé, jak vratké Vitelliovo postavení je. V červenci 69 provolaly legie v Sýrii, Egyptě a Judeji Vespasiana císařem a ten nejpozději v srpnu téhož roku udělil Titovi titul "caesar". Občanská válka s Vitelliem měla poté rychlý průběh – v prosinci ovládli Flaviovci Řím, zatímco Vitellius zahynul. Na římský trůn nastoupila nová dynastie.

Císařským princem.

Obléhání Jeruzaléma.

Po vítězství se Vespasianus odebral do Říma, aby se pokusil odstranit následky občanské války, a jeho roli na východě převzal Titus. Bylo mu nařízeno, aby židovskou válku dovedl do konce ("ad reliqua Iudaici belli perpetranda"), což konkrétně znamenalo především dobytí Jeruzaléma, který až dosud odolával všem výpadům římských vojsk. Zda bylo plánováno i úplné zničení města, nelze na základě dochovaných pramenů rozhodnout, pravděpodobně však Římané žádné jasné plány neměli. Na jaře roku 70 zahájil Titus se čtyřmi legiemi obléhání pevnosti, v níž se tehdy shromáždila skoro třetina obyvatel Judeje, aby oslavila nejdůležitější židovský svátek, pesach. Titus prý dal před očima obléhaných mučit a ukřižovat velké množství Židů, podle Flavia Iosepha jich bylo až 500 denně. Zlomit odpor obránců však přesto nebylo snadné.  V průběhu června a července zdolali Římané všechny obtíže, které jim bránily v postupu. Po dobytí a rozboření druhého pásma hradeb přikázal Titus zbudovat kolem celého města zeď, aby obléhaným vzal naději na jakoukoli možnost úniku. Touto cestou mělo být více než 600 000 Židů během několika týdnů vyhladověno. Střed města spolu s chrámem se udržel až do počátku srpna, poté Titovi vojáci podpálili chrámový okrsek a usmrtili všechny, kteří dosud nezemřeli hladem či nespáchali sebevraždu. Během obléhání prý zahynulo 1 100 000 lidí, o něco menší počet přežil. Jeruzalémský chrám byl zcela zničen.  S podrobeným obyvatelstvem se nakládalo mimořádně krutě – velká část byla prodána do otroctví nebo zabita při hrách v cirku, příjmy ze země si přisvojil císařský fiskus, dávky určené na vydržování jeruzalémského chrámu přešly na zabezpečení chrámu Jova Kapitolského v Římě. V červnu 71 oslavil Titus spolu s Vespasianem nad Židy triumf.

Politická role za Vespasiana.

Po skončení židovské války začal Vespasianus systematicky připravovat půdu pro Titův nástup na trůn. Oba spolu sdíleli skoro každý rok konzulát – častěji než většina jejich předchůdců i nástupců. V roce 71 se stal Titus prefektem pretoriánů a v roce 73 spolu s otcem i censorem. Čtrnáctkrát ho vojsko provolalo za "imperátora".  Z titulu různých funkcí se Titus angažoval v soudnictví, kde mnohdy vystupoval tak nemilosrdně, že si vysloužil pověst "řezníka". Podle Suetonia procesy nejen osobně řídil, ale často je nechával rozhodovat lidem v divadle. Pro údajnou velezradu dal popravit několik senátorů, celkově se však projevil jako schopný administrátor, přístupný radám druhých. Pravidelně ho bylo možno vidět na zasedání senátu, kde dokázal vyjít s různými zájmovými skupinami; mnozí v něm viděli faktického Vespasianova spoluvládce.

Vláda.

Vespasianova smrt 23. června 79 vynesla Tita automaticky do čela říše – on sám počátek své vlády počítal od 24. června téhož roku ("dies imperii"). Zesnulý císař byl slavnostně pohřben a prohlášen za boha ("consecratio"), přičemž jeho syn a nástupce si připojil ke jménu přídomek "divi Vespasiani filius" (syn božského Vespasiana). Současně mu byly uděleny všechny tituly a pocty, které si přisvojili jeho předchůdci v 1. století, od čestného jména Augustus až po hodnost nejvyššího velekněze.  Titova vláda stála ve znamení všeobecného míru a jediným projevem neklidu bylo vystoupení jakéhosi Terentia Maxima v Malé Asii, který svým zjevem připomínal Nerona – to mu umožnilo vydávat se za císaře a získat si jisté množství straníků. Nakonec Terentius uprchl za Eufrat k parthskému králi Artabanovi III., u něhož našel dočasně azyl; později ho Parthové usmrtili.

Vnitřní politika.

Zkušenosti s Titem ve funkci "caesara" a prefekta pretoriánů vzbuzovaly zpočátku obavy, zda se z něj nestane "druhý Nero", Titus však všechnu nedůvěru rozptýlil mírností a velkorysostí. Stejně jako otec udržoval dobrý vztah se senátem a zcela nečekaně slíbil, že nikdy nenechá popravit žádného senátora – tím si získal na svou stranu aristokracii. Tato politika se odlišovala od politiky většiny panovníků v 1. století a Titovi získala takovou proslulost, že jej současníci obratem zařadili mezi "dobré císaře".  V administrativní a vojenské oblasti pokračoval Titus v dosavadním kurzu, což kromě ofenzívy v Británii znamenalo především opevňování hranic, zvláště v Podunají a na Eufratu. Jeho zákonodárná činnost se týkala tak odlišných sfér, jako bylo pozemkové vlastnictví, otázky manželské a právo svobodně odkazovat majetek. Obklopil se schopnými rádci a na veřejnosti vystupoval jako uvážlivý vládce, pečující o blaho všech vrstev společnosti. Po celé říši se rozšiřovala síť komunikací, zlepšovala se infrastruktura. Z řady opatření profitovali vojáci, provinciálové a chudší skupiny Římanů.

Živelní pohromy.

Vážným problémem, se kterým se Titus musel vypořádat, byl nečekaný výbuch Vesuvu 23. srpna 79. Vyžádal si četné oběti na životech (zahynul i známý polyhistor Plinius Starší) a sopečný popel zasypal města Pompeje, Herculaneum a Stabie. Titus se ujal odstraňování následků katastrofy osobně a vysloužil si za to uznání veřejnosti – problémy tím však neskončily. Během jeho pobytu v Kampánii zachvátil Řím mohutný požár, při němž byla zničena řada budov (včetně Pompeiova divadla a chrámu Jova Kapitolského). Také v tomto případě bylo nutné zajistit postiženým pomoc.

Stavební činnost.

V roce 80 se Titovi podařilo dokončit Flaviovský amfiteátr (Koloseum), s jehož stavbou započal už Vespasianus. K jeho zasvěcení byly uspořádány velmi nákladné, sto dnů trvající hry, jejichž součástí se stala kromě bojů zvířat a gladiátorů i námořní bitva ("naumachie"). Stavbu amfiteátru hradili Římané z válečné kořisti získané za židovské války, jak o tom svědčí nově interpretovaný nápis z 1. století. Kromě toho pečoval Titus o rozvoj akvaduktů v hlavním městě ("Aqua Marcia", "Curtia" a "Caerulea") a vydal příkaz, aby se část Neronova "Zlatého domu" ("Domus aurea") přestavěla na lázně. O jeho velkorysosti vůči obětem katastrof (obnova Kampánie a Říma) již byla řeč.

Panovnická stylizace.

Podobně jako Vespasianus byl Titus nucen zabývat se i otázkami legitimity a panovnické stylizace. Flaviovci se nemohli pochlubit obrazy slavných předků jako jiné rody a museli v tomto směru poukazovat na vlastní úspěchy a schopnosti – k tomu jim posloužilo vítězství v židovské válce. Na Titových mincích se objevily legendy "IVDAEA CAPTA" či "IVDEA DEVICTA" ("Judea podrobena, poražena"), vyjadřující zásluhy nové dynastie o stát. Titus nicméně odmítl připojit ke svému jménu vítězné příjmení "Iudaicus", protože nechtěl být spojován s židovským náboženstvím a zvyky. V případě Judeje navíc ani nešlo o dobytí nového území, ale jen o "bellum iustum", spravedlivou válku proti vzbouřencům.  Legitimitu flaviovského rodu se Titus pokoušel upevnit navázáním na julsko-klaudijské dědictví. Dal razit pamětní mince svých zbožštěných předchůdců na trůně, Augusta a Claudia. Stejně jako Augustus dbal o kult vlastního rodu a zahájil stavbu chrámu božského Vespasiana – ten byl však dokončen až po jeho smrti.

Smrt.

Titus zemřel roku 81 na stejném místě jako jeho otec Vespasianus. Jeho předčasná smrt sice vyvolala domněnky, že byl otráven svým bratrem Domitianem, avšak má se za to, že zemřel přirozenou smrtí. Podle některých zpráv prý navzdory radám lékařů navštívil lázně, a to jeho nemoc vážně zhoršilo.

Citát.

Titova reakce na to, že jednou neudělal za celý den nic dobrého.  Suetonius, "Titus" 8, 1.

Literatura.

Prameny  Bibliografie

Titus Flavius Vespasianus, jako císař "Imperator Titus Caesar divi Vespasiani filius Vespasianus Augustus" (30. prosince 39 Řím – 13. září 81 Aquae Cutiliae), byl římský císař z flaviovské dynastie panující od 24. června 79 do 13. září 81. Byl starším synem vojevůdce a pozdějšího císaře Tita Flavia Vespasiana a bratrem Flavia Domitiana, posledního flaviovského vladaře. Jako první císař nastoupil na trůn po svém vlastním otci.

Titus ( ; full name: "Titus Caesar Vespasianus"; 30 December 39 – 13 September 81 AD) was Roman emperor from 79 to 81. A member of the Flavian dynasty, Titus succeeded his father Vespasian upon his death, thus becoming the first Roman emperor to come to the throne after his own biological father.


Mládí.

Narodil se 1. února 1931 ve Sverdlovské oblasti. Jeho otec Nikola Jelcin byl odsouzen za protisovětskou agitaci k nuceným pracím v gulagu; jeho matka byla švadlena. Jelcin vystudoval Puškinovu střední školu v Bereznikách. I přes problémy s učiteli a otcem nakonec toto desetileté vzdělání dokončil. Jelcin přišel o dva prsty, když s se s kamarády pokoušel rozebrat granát, který ukradl ve skladech Rudé armády.  Vyšší vzdělání získal až na Uralské technické univerzitě ve Sverdlovsku, oboru stavitelství. Téma jeho diplomové práce bylo „Televizní věž“.  Od prací různých stavbyvedoucích a inženýrů se postupně propracoval až k vyšším funkcím v Komunistické straně Sovětského Svazu.

Člen KSSS.

Členem Komunistické strany Sovětského Svazu byl od roku 1961 do roku 1990. V roce 1968 začal pracovat v komunistické státní správě. V roce 1977 se stal lídrem KSSS ve Sverdlovsku, v témže roce nechal zbořit Ipaťjevův dům, ve kterém byl v roce 1918 popraven car Mikuláš II. Alexandrovič se svou rodinou.  Od 24. 12. 1985 zastával funkci předsedy KSSS v Moskvě, kterou získal díky Michailu Gorbačovovi a Jegoru Ligačevovi. Tvářil se jako velký reformátor a populista (např. jezdil do práce trolejbusem), čímž si získal popularitu u obyvatel Moskvy. Kvůli sporům s Gorbačovem a Ligačevem byl v roce 1987 sesazen ze všech vysokých funkcí. Po odebrání funkce předsedy KSSS v Moskvě (11. 11. téhož roku) se dokonce pokusil spáchat sebevraždu. Díky kritice Politbyra (vrcholného aparátu KSSS) a Gorbačova si vysloužil antikampaň; ta mu však jen přidala na popularitě.

Prezident Ruské sovětské federativní socialistické republiky.

V březnu 1989 se Jelcin dostal na volební kandidátku tzv. Kongresu lidových zástupců v Moskvě, když v poslední chvíli odstoupil jeden ze dvou předem vybraných kandidátů KSSS, kosmonaut Georgy Grechko. Jelcin zvítězil nad druhým kandidátem poměrem 89:7 a byl zvolen jako delegát za oblast Moskvy. Spolu s dalšími pro-demokratickými poslanci (Sacharov, Afanasjev, Starovojtova, Murašev, Sobčak, Popov, ad.) byl členem menšinového tzv. Meziregionálního sdružení poslanců Kongresu, které svou morální a intelektuální autoritou zcela změnilo dosavadní systém.  V květnu roku 1990 byl vybrán za předsedu Prezídia Nejvyššího Sovětu Ruské sovětské federativní socialistické republiky. Jelcin byl podporován jak demokraty, tak konzervativci. V červenci 1990 vystoupil z KSSS.  12. června 1991 zvítězil s podílem 57 % hlasů v demokratických prezidentských volbách Ruské republiky. Ve své kampani kritizoval zejména diktátorství, avšak vůbec nenavrhl, jak nastartovat tržní hospodářství v Rusku.  Komunisté vedení Vladimirem Krjučkovem provedli 18. 8. 1991 puč proti Michailu Gorbačovovi; ten byl uvězněn na Krymu. Jelcin tento převrat úspěšně potlačil a u ruského Bílého domu na něj reagoval projevem z dělové věže tanku. Ten zapříčinil ještě větší nárůst jeho popularity.  Přestože byla Gorbačovova pozice zachována, ztratil téměř veškerou moc. Ruská vláda převzala veškerou kontrolu nad Sovětským svazem.  V listopadu 1991 zakázal Komunistickou stranu v celé Ruské sovětské federativní socialistické republice. Na začátku prosince roku 1991 Ukrajina odhlasovala nezávislost na SSSR. O týden později, 8. prosince 1991, se setkal s ukrajinským prezidentem Leonidem Kravčukem a vůdcem Běloruska Stanislavem Šuškevičem. Společně dohodli rozpad Sovětského svazu, jenž byl nahrazen Společenstvím nezávislých států. Podle Gorbačova byly celou dobu tyto plány uchovány v tajnosti a mělo se jednat o puč proti němu.  24. prosince Ruská federace převzala sovětské křeslo v OSN. Den poté prezident Gorbačov abdikoval a Sovětský svaz přestal existovat.

Prezident Ruské federace.

Ekonomické reformy.

Po rozpadu Sovětského svazu se stalo jeho hlavní prioritou urychlení ekonomické restrukturalizace a masivní privatizace státního podnikání. Konkrétní provedení této změny se ale ukázalo být nesmírně nešťastným a ruská ekonomika po celá devadesátá léta stagnovala.  Za vinu to lze klást  Jeho reformní program začal působit v lednu 1992. Protože prudce vzrostly ceny, vládní výdaje byly přísně omezeny a byly zavedeny tvrdé daně. Muselo být odstaveno mnoho průmyslu a nastala inflace a hospodářská krize. Zbohatli jen lidé kolem Jelcina.  Někteří politici se okamžitě od jeho programu distancovali. Vláda se rozdělila na dva tábory, na jeho přívržence a opozici, které se navzájem začaly obviňovat z korupce. Alexandr Ruckoj, který vedl protikorupční komisi, obvinil Jelcinovy blízké spolupracovníky. 45 z 51 oznámených obvinění se ukázala být pravdivými. On sám pak reagoval sesazením Ruckoje z jeho funkce.  V roce 1992 opozice proti jeho reformám ještě zesílila. Ruský viceprezident Alexandr Ruckoj označil Jelcinův program za „ekonomickou genocidu“. Některé republiky začaly volat po úplné samostatnosti.

Politická krize.

V tomto roce také zápasil s Nejvyšším Sovětem a Shromážděním lidových zástupců. V prosinci 1992 vetovalo 7. Shromáždění lidových zástupců kandidaturu Jegora Gajdara na předsedu vlády, která byla iniciována právě Jelcinem.  Tento konflikt se obnovil 20. března 1993, kdy v televizním projevu k národu oznámil, že hodlá převzít vyšší pravomoci, aby mohl realizovat svůj reformní program. Narychlo svolané 9. Shromáždění lidových zástupců se pokusilo pomocí obžaloby z 26. března 1993 svrhnout Jelcina z funkce prezidenta. Nicméně 25. května 1993 uspěl Jelcin v parlamentním referendu o důvěru v něj a jeho reformní program.  21. září 1993 Jelcin rozpustil dekretem Nejvyšší Sovět a Shromáždění lidových zástupců. Tento dekret, který odporoval ruské ústavě z roku 1978, zajistil přechodové období do voleb do nového parlamentu, Státní dumy, a referenda o nové ústavě.  Odpovědí bylo, že předseda Nejvyššího sovětu (Čečenec) Ruslan Chasbulatov označil prezidentův krok za státní převrat a vyzval občany, policii a armádu, aby se proti Jelcinovi postavila. Alexandr Ruckoj oznámil, že přebírá prezidentovy pravomoce, a parlament to v nočních hodinách schválil. Premiér Viktor Černomyrdin, předsednictvo vlády, ministři obrany, vnitra a bezpečnosti se však postavili na Jelcinovu stranu.  Události v Moskvě nasvědčovaly, že se schyluje k občanské válce. 2. října propukly protijelcinovské nepokoje ve středu Moskvy a 3. října vyhlásil Boris Jelcin v hlavním městě výjimečný stav jako odpověď na útok stoupenců ruského viceprezidenta Alexandra Ruckoje na televizní studio v Ostankinu. Několik tisíc lidí proniklo do televizní budovy a vyřadilo z provozu první program ruské televize, přičemž jich desítky přišly o život. Cestu do budovy si totiž útočníci prorazili nákladními auty, stříleli přitom z ručních zbraní a házeli granáty. Útok na televizní studio v Ostankinu vedl generál Albert Makašov. Mrtví byli i při útoku na moskevskou radnici, kdy vzbouřenci obsadili její dolní patra.  Předseda parlamentu Ruslan Chasbulatov vyzval své stoupence, aby obsadili Kreml. Okolo poledne 4. října zaútočila armáda na sídlo parlamentu, když předtím vyzvala obránce, aby složili zbraně. Budovu parlamentu nejdříve opustily ženy a děti a po nich vyšlo s rukama nad hlavou několik desítek poslanců. Po 13. hodině pronikla vládní vojska do budovy parlamentu, kde narazila na silný odpor. V prostorách parlamentu začaly boje, při nichž přišly o život desítky lidí. Část budovy zachvátil požár. V podvečer už byla celá budova obsazena a hlavní vůdcové vzpoury - předseda parlamentu Ruslan Chasbulatov a viceprezident Alexandr Ruckoj - zatčeni. Druhý den zatýkání pokračovalo. Celá akce stála na 190 mrtvých a 440 zraněných.  Nové volby do Státní dumy se konaly 12. prosince 1993. Pravice i komunisté prokázali velice dobré výsledky, na rozdíl od „Ruské volby“ podporované Jelcinem. Referendum pořádané v tu samou dobu přineslo novou ústavu, která znatelně posílila moc prezidenta. Ten získal právo jmenovat členy vlády, odvolat předsedu vlády a v některých případech dokonce i rozpustit Dumu.

Privatizace.

Významnou událostí se stala privatizace v roce 1993. Oficiálně měla být privatizace rozdělením státního majetku mezi občany. Každý si mohl koupit za malý poplatek privatizační poukázky, které mohl použít v privatizačních aukcích. Nominální cena poukázky byla 10.000 rublů, v průběhu kupónové privatizace klesla na 4000 rublů a následně se vrátila k deseti tisícům rublů. Průměrná měsíční mzda v tu dobu kvůli inflaci rostla: v roce 1992 byla 6.000 rublů, v roce 1993 58.700. Podniky byly v kupónové privatizaci prodány za poměrně nízké ceny.  Když získal absolutní moc v Rusku, porušoval zákony například dosazováním svých příbuzných na vysoké vládní posty. Prezidentovým poradcem se v roce 1996 stala jeho dcera Taťána Djačenková.  Jeho zvláštní chování už bylo známé. V srpnu roku 1994 se pokusil Jelcin dirigovat orchestr při návštěvě Německa. V září stejného roku zase nedorazil na schůzku s irským předsedou vlády. Jako oficiální důvod bylo uvedeno, že prý zaspal.

Čečensko.

V prosinci 1994 nařídil invazi do Čečenska, aby upevnil moskevskou moc nad touto republikou. Vojenské síly odvolal až v roce 1996 mírovou dohodou. Ta zajistila Čečensku větší autonomnost, ale ne úplnou nezávislost.

Druhé období.

V červenci 1996 byl znovu zvolen prezidentem; avšak s pomocí oligarchů, kteří získali bohatství díky napojení na jeho vládu. Svého komunistického protivníka porazil už v prvním kole, i když získal jen 35 % hlasů.  Rok po volbách podstoupil operaci srdce a musel zůstat v nemocnici několik měsíců.  Po dobu své vlády získal 40 miliard USD z fondů Mezinárodního měnového fondu a dalších organizací, které podporovaly ruskou ekonomiku a jeho samotného. Bohužel, většina z těchto peněz byla rozkradena Jelcinovými blízkými spolupracovníky.  V roce 1998 nastala ekonomická krize vyvolaná krizí trhů v Asii, prudkým poklesem ceny ropy a vnitroekonomickými problémy Ruska, která vedla k prudkému zhoršení schopnosti Ruska splácet dluh. Způsobila paniku na finančních trzích a kolaps ruské měny, Rublu.  15. května 1999 Jelcin ustál další pokus o obvinění, tentokrát demokratickou a komunistickou opozicí ve Státní Dumě. Byl spojen s několika protiústavními aktivitami z nichž nejvýznamnější byly dohoda o rozpadu Sovětského svazu v prosinci 1991, puč v roce 1993 a invaze do Čečenska. Avšak žádné z těchto obvinění nezískalo potřebnou dvou třetinovou podporu ve Státní Dumě.  9. srpna 1999 sesadil Jelcin z funkce předsedu vlády Sergeje Stepašina a už počtvrté odvolal celou vládu. Za Stepašina dosadil na místo předsedy vlády Vladimira Putina, který nebyl v té době příliš známý. Jelcin oznámil, že Putina by rád viděl jako svého nástupce.  V průběhu kosovské války v roce 1999 Jelcin silně kritizoval NATO a jeho vojenskou kampaň proti Jugoslávii. Varoval před možným zákrokem, pokud by NATO vysadilo vojáky v Kosovu.

Abdikace.

Jelcin pokračoval jako prezident Ruska až do 31. prosince 1999. V posledních měsících jeho vlády s ním souhlasilo už jen 5 % občanů. Přemluven svou dcerou Taťánou Djačenkovou 31. prosince 1999 rezignoval. Podle ruské ústavy se stal novým prezidentem stávající předseda vlády, Vladimir Putin. Další volby byly naplánovány až na 26. března 2000. 23. dubna 2007 exprezident Ruské federace Boris Jelcin zemřel na zástavu srdce.

Boris Nikolajevič Jelcin (:, 1. února 1931 – 23. dubna 2007 Moskva) byl první prezident Ruské federace, který tuto funkci zastával v letech 1991 až 1999. V roce 1991 byl zvolen prvním a zároveň i též posledním prezidentem RSFSR; jeho úřad měl tvořit určitou protiváhu prezidentovi Sovětského svazu.

Boris Nikolayevich Yeltsin (; 1 February 1931 – 23 April 2007) was a Soviet and Russian politician who served as the first President of Russia from 1991 to 1999. A member of the Communist Party of the Soviet Union from 1961 to 1990, he later stood as a political independent, during which time he was ideologically aligned with liberalism and Russian nationalism.


Životopis.

Rodinné zázemí a studium.

Valentina Těreškovová se narodila v západním Rusku jako druhé ze tří dětí. Její otec byl traktorista, zemřel v sovětsko-finské válce v roce 1940, její matka pracovala v textilním podniku. Valentina postoupila do střední školy (obdoba 2. stupně základní školy, začínal 5. třídou) v roce 1945 ve věku devíti let. Po skončení středního všeobecného vzdělání (10. a 11. třída v té době) v roce 1953 okamžitě nastoupila do práce, a to také do textilního podniku jako její matka. Současně při práci Valentina nadále studovala a to alespoň prostřednictvím korespondenčních kurzů. V roce 1960 dokončila studia na střední průmyslové škole textilní, ale profesi brzy opustila a byla oficiálně uvolněnou tajemnicí závodní organizace Komsomolu.  Valentina se již od útlého věku zajímala o parašutismus a létání. Oba sny si v dospělosti splnila, jelikož se stala parašutistkou-amatérkou a studovala pilotáž. Tyto dva faktory se pak staly rozhodujícími při její kvalifikaci na kosmonautku v roce 1962. V konečném výběru se o místo první ženy „utkala“ se dvěma dalšími uchazečkami Valentinou Ponomarjovovou a Irinou Solovjovovou, nad které ji nakonec favorizoval její dělnický původ; o její nominaci definitivně rozhodnul Nikita Sergejevič Chruščov. I když i ostatní kandidátky prodělaly kosmonautický výcvik, ani jedna z nich do kosmu nikdy neletěla. Formální rozhodnutí o jménech pilotů na lodích Vostok vyslovila příslušná státní komise 4. června 1963 12 dní před startem.

Let do vesmíru.

Dne 16. června 1963 se k obloze vznesl Vostok 6 řízený Valentinou Těreškovovou. Start byl odložen kvůli technickým potížím i zvýšené sluneční aktivitě. Její let trval tři dny, Těreškovová se díky němu stala desátým člověkem a první ženou ve vesmíru. Vostok 6 startoval z kosmodromu Bajkonur v Kazachstánu, který byl tehdy součástí Sovětského svazu. Během letu obletěla Valentina 48krát naši planetu. Přesná doba jejího letu je 70 hodin a 50 minut. Z paluby Vostoku, ze kterého se hlásila volacím znakem (čajka, česky racek), vysílala živý rozhovor, který byl šířen rozhlasem po celém Sovětském svazu. Společně s Vostokem 6 se ve vesmíru nacházel i Vostok 5, kolem kterého Valentina proletěla ve vzdálenosti pouhých pěti kilometrů během jednoho ze svých oběhů okolo planety.  Let neprobíhal bez problémů, řídicí středisko odhalilo chybu v přípravě a muselo přeprogramovat motory, aby nedošlo k vážné nehodě při přistávacím manévru. Těreškovovou trápila kosmická nemoc a únava, na kterou si z kosmické lodi opakovaně stěžovala. Na palubě usínala i v době, kdy měla plnit pracovní úkoly. Několikrát se rozplakala, zvracela, opakovaně žádala o předčasné ukončení letu. Měla velký strach. Dnes pracovníci Institutu historie a techniky Ruské akademie věd spekulují o tom, že mohlo jít i o projevy nervového zhroucení.  Přistání proběhlo 19. června 1963. Podobně jako Jurij Gagarin se i Valentina katapultovala, při přistání se udeřila do hlavy. Přestože mezi štábem panovaly o vystoupení Těreškovové rozpaky, pro celosvětovou veřejnost – a po politické stránce – byla její mise úspěchem.

Po návratu z vesmíru.

Po návratu byla Valentina prohlášena za Hrdinku Sovětského svazu, povýšena do hodnosti kapitána a byla jmenována do vysoké stranické funkce, což byla jedna z věcí, která jí zamezila znovu letět do vesmíru. Souvisela s tím i neochota stranických a státních funkcionářů riskovat její život při letu z důvodu propagandy. Sama Těreškovová se pokusila 15 let po návratu na zem o návrat do výcvikového střediska, ale neprošla zdravotními testy (další ruská kosmonautka vyletěla do vesmíru až o další čtyři roky později). V letech 1966 až 1989 byla poslankyní Nejvyššího sovětu SSSR. Od roku 1968 do roku 1987 vedla Výbor sovětských žen a od roku 1989 byla místopředsedkyní Mezinárodní demokratické federace žen.  V letech 1964–1969 vystudovala Vojenskou leteckou inženýrskou akademii N. J. Žukovského a získala titul inženýr letec-kosmonaut. V armádě byla až do penzionování v roce 1997, kdy už měla dva roky hodnost generálmajora letectva.  Valentina se později stala oficiální mluvčí Sovětského svazu a za tuto službu byla odměněna Zlatou medailí za mír, kterou obdržela od Organizace spojených národů. V závěru 80. let v období perestrojky ale bylo její společenské postavení omezeno osobní averzí manželky nejvyššího sovětského činitele Michaila Gorbačova Raisy. Od 90. let působí ve vedoucích funkcích ruských organizací pro spolupráci s jinými národy, od roku 1994 je předsedkyní vládního Ruského střediska mezinárodní vědecké a kulturní spolupráce RCMNKS (tzv. Roszaruběžčentr).  V roce 2000 jí byl v Londýně udělen titul „Žena století“.  Už v srpnu 1963 obdržela Těreškovová také zlatou medaili Hrdinky socialistické práce ČSSR, Bratislava ji jmenovala čestnou občankou města. Roku 1975 zavítala Těreškovová mimo jiné na návštěvu do Písku, kde si prohlédla textilní závod Jitex.

Soukromý život.

V roce 1963, brzy po návratu ze své kosmické mise, se přímo v Kremlu za Chruščovovy přítomnosti Valentina provdala za sovětského kosmonauta Andriana Nikolajeva a o rok později se jim narodila dcera Jelena, která tak byla prvním dítětem, které mělo oba rodiče v kosmu (Jelena se stala lékařkou). Valentina se s Andrianem v roce 1980 rozvedla a vdala se za vojenského lékaře Julije Šapošnikova, se kterým žila až do jeho smrti v roce 1999.

Politička.

V roce 2013 je generálmajorka Těreškovová aktivní členkou vládní strany Jednotné Rusko, poslankyně Státní dumy a místopředsedkyní jejího zahraničního výboru.

Valentina Vladimirovna Těreškovová (: ) (* 6. března 1937, Maslennikovo v Jaroslavské oblasti v Sovětském svazu) byla první ženou ve vesmíru, kam vystartovala v roce 1963.

Valentina Vladimirovna Tereshkova (; born 6 March 1937) is a member of the Russian State Duma, engineer, and former cosmonaut. She is the first and youngest woman to have flown in space with a solo mission on the Vostok 6 on 16 June 1963. She orbited the Earth 48 times, spent almost three days in space, and remains the only woman to have been on a solo space mission.


Vývoj konceptu Sithů.

Řád Sithů byl poprvé představen Georgem Lucasem v roce 1977 ve scénáři a v románu, jenž vyšel souběžně s filmem. Slovo Sith si vypůjčil ze série "John Carter of Mars" od E. R. Burroughse, kde představovali obří jedovatý hmyz, který šlo jen obtížně zabít. Ve filmové sérii však slovo Sith zaznělo až s příchodem. Do té doby bylo použito jen ve výše zmíněném románovém přepisu nebo v dílech z Expanded Universe.  Sith měl být podle původních představ Lucase pouze název titulu pro Dartha Vadera, v plném znění Temný Pán ze Sithu. V dalších dílech bylo postupně prozrazeno, že tento řád netvořil pouze Vader a Imperátor, ale několik generací Sithů. V dalších tvorbách pro svět Star Wars ve formě knih, počítačových her a jiných médií byla postupně odhalována úplná historie tohoto řádu.

Sithský kodex.

Všichni Sithové využívají jen a pouze temnou stranu Síly. Ta jim dává sílu a schopnosti někdy považované za nemožné. Byli hnáni dopředu spalující vášní, touhou po moci (většinou s cílem ovládnout galaxii) a samozřejmě toužili pomstít se Jediům. Své učení shrnovali do jednoduchého kodexu, který tvořil protiváhu Jediů.  Sithové věří ve stálý konflikt, jenž posiluje jak jednotlivce, tak celé civilizace, které nutí ke změnám a vývoji. Konflikt zajišťuje, aby přežili jen ti silní k dosažení dokonalosti. Slabí jedinci měli být eliminováni. Jedijské učení o míru bylo Sithy zcela odmítnuto, protože mír vede pouze ke stagnaci a zahálení. Každý Sith neváhal využít jakoukoliv příležitost zlepšení svých dovedností.  Základní hnací síla Sithů je jejich vášeň. Jediové tvrdí, že strach a hněv jsou negativní emoce a je nutné s nimi bojovat. Naproti tomu Sithové věří, že tyto emoce jsou vlastní každému tvoru, a proto je chyba se od nich oprostit. Emoce jsou hlavní složkou ke správnému pochopení a ovládnutí Síly. Jediové zakázali i lásku, protože může vést k žárlivosti a chtíči. Sithové ji zakázali také, ale z toho důvodu, že vede ke slitování a může vést k zavržení sithské touhy po velké moci.  Mnoho Sithských pánů si nechávalo tetovat symbol jejich příslušnosti k řádu. Tvořily je většinou ornamenty z červeno-černých sithských holokronů. Tetování je nesmírně bolestivé, jelikož pokrývá zpravidla celé tělo. Tetování měli např. Darth Maul, Darth Talon, Darth Ruin a většina Sithů z Nového sithského řádu. Kód sithů:  Mír je lež, je jen vášeň.  Prostřednictvím vášně získávám sílu. (power, nikoli Force)  Prostřednictvím síly získávám moc.  Prostřednictvím moci získám vítězství.  Prostřednictvím vítězství jsou řetězy zlomeny.  Síla mě osvobodí.

Sithské světelné meče.

Sithové používají světelné meče, tedy stejný symbol jako rytíři Jedi. Na rozdíl od nich však vkládají do vnitřku meče syntetické krystaly k zaostření a zesílení čepele, které nabízí kvůli moci temné strany při zpracování pouze rudou barvu, jež koresponduje s větší agresivitou, vášní a neklidem. Má tedy přesně ty vlastnosti, kterých si Sithové nejvíce cení. Používají se také proto, že přírodní krystal je pro Sithy v mnoha případech nedostupný.  Zatímco Jediové si konstruují vlastní světelný meč jako součást skládání padawanských zkoušek, Sithové světelný meč buď dostanou „za odměnu“, nebo používají nadále ten, jenž si přenesli na temnou stranu ze světlé, nebo používají světelné meče svých zabitých nepřátel.

Historie Sithů.

Rasa Sithů, která žila v symbióze s temnou stranou Síly, se vyvinula na odlehlé planetě Korriban. Postupně vznikla civilizace, jež byla sjednocena v mocnou a vyspělou říši, jejímž vrcholem bylo tzv. „První Impérium“ pod vládou legendárního krále (sith'ari) Adase, jenž vládl kolem roku 28 000 BBY. Ten vedl Sithy k vítězství nad dobyvačnou rakatskou civilizací, jež také ovládala temnou stranu Síly a chtěla Sithy zotročit. Od nich se Sithové naučili stavět vesmírné lodě a tvořit sithské holokrony, které jim pomohly s vyhnáním vetřelců z Korribanu. Postupně dobyli i soustavy okolo Korribanu. Nejdůležitější sithské kolonie byly v té době Ziost, Tund a Malachor V. V rozhodující bitvě však Adas padl a Impérium se rozpadlo. Jelikož se nenašel žádný další schopný vůdce, utopil se Korriban a okolní světy v tisíciletých občanských válkách.

Staré sithské impérium.

Až teprve v roce 7 000 BBY dochází k výraznému průlomu. Skupina odpadlých Jediů chtěla zkoumat temnou stranu a mutace, jež způsobuje, takže zahájili Druhé velké schizma a válku známou jako Stoletá temnota. Dotyční byli po této válce vypovězeni z Republiky a narazili na planetu Korriban, kde nalezli věčnými konflikty zdegenerovanou, kdysi mocnou rasu Sithů. Ti svou domovinu už předtím přesunuli na Ziost a Korriban pro ně byl po vybombardování všech měst už jen pohřební planetou pro nejmocnější sithské krále. Temní Jediové se pod vedením Ajunty Palla spojili se sithskou frakcí známou jako "Stínová ruka", aby svrhli slabého současného krále a ovládli Korriban. Poté přijali od primitivních sithských obyvatel nový titul Temný pán ze Sithu, zrušili království a založili Staré sithské impérium vycházející ze sithské kastovní tradice, na jejímž vrcholu byl Temný pán ze Sithu namísto Sith'ariho. Příchozí temní Jediové se pak za pomocí pradávné sithské alchymie křížili se Sithy a během následujícího milénia Impérium expandovalo a zahrnulo mnoho dalších planet v okolí Korribanu, přičemž jednotliví sithští lordi soupeřili mezi sebou.  Bohatství Impéria vedlo k jeho zlatému věku za vlády Marky Ragnose. Po jeho smrti se ujal vlády ambiciózní Temný pán ze Sithu Naga Sadow, jenž toužil ovládnout galaxii, když se dozvěděl od dvou zbloudilých republikových prospektorů o existenci dosud bájné Republiky. Zahájil tedy Velkou hyperprostorovou válku, v níž byl poražen. Celé Impérium se následkem války, zrady jeho učedníka Gava Daragona a konfliktu s konzervativně založeným Ludo Kresshem během deseti let rozpadlo. Sithové tehdy poprvé narazili na Jedie, kteří pak vedli do Impéria na rozkaz Nejvyššího kancléře Republiky trestnou výpravu, jež vedla k Sithskému holocaustu. Jak byla Republikou a Jedii celá sithská civilizace ničena, zmizel Naga Sadow společně se svou armádu Massassiů na Yavin IV. Jeden ze sithských lordů Vitiate uprchl se svou malou jednotkou na planetu Dromund Kaas v neprobádaném regionu, kde pomalu obnovoval Impérium, a přísahal Jediům i Republice krutou pomstu.

Říše Freedona Nadda na Onderonu.

Naga Sadow na Yavinu IV přežil ve stázi, než byl kolem roku 4 400 BBY probuzen padlým rytířem Jedi Freedonem Naddem. Sadow Nadda vycvičil v umění temné strany a umírá jeho rukou. Ten se však netradičně rozhodl namísto usilování o nadvládu nad galaxií pro vládu nad jediným světem, proto se ustanovil králem Onderonu. Jeho potomci královna Amanoa a král Omin poté vedli o tři až čtyři století později kult Naddistů proti svým nepřátelům a proti Jediům ve Zvířecích válkách, kdy povstal duch Freedona Nadda.

Staré Sithské války.

Bratrstvo Sithů.

S koncem povstání ducha Freedona Nadda začala nová válka, jež vlastně vypukla na dvou frontách. Členové císařského rodu ze soustavy Císařovny Tety Satal a Aleema Keto totiž byli Naddovi tajní učedníci, založili sektu známou jako Krath a celý systém uzavřeli před zbytkem galaxie, aby naplánovali válku na její dobytí. "Bratrstvo Sithů" byla druhá skupina, vedená padlým Jediem Exarem Kunem, který studoval sithské znalosti a v roce 3 997 BBY nadobro zničil ducha Nadda. Tím Exar Kun převzal titul Temného pána ze Sithu a na Ossusu naverboval mnoho Jediů, kteří byli nespokojeni s poměry v Republice a řádu samotném.  V soustavě Císařovny Tety mu však vyrostla nežádoucí konkurence, kterou ztělesňoval další padlý Jedi, Ulic Qel-Droma, a Kun se ho vydal zabít, ovšem díky zásahu ducha Marky Ragnose spolu přestali bojovat a spojili své řády do jediné armády s cílem obnovit Sithské impérium. Jediové i přes velké ztráty dokázali Kuna a jeho Bratrstvo porazit v bitvě o Yavin IV, ovšem tento konflikt otřásl řádem Jedi v základech, čehož bylo využito později.

Revanovo sithské impérium.

Ještě dříve, než se galaxie vzpamatovala z poslední války, nastala další: Mandalorianské války. Jediové se rozhodli nezasahovat, ale někteří přesto neuposlechli radu a bojovali za Republiku. Tyto Jedie vedl Revan, jenž během války objevil ztracenou Trayuskou akademii na Malachoru V a dozvěděl se tam znepokojivé informace o „Pravých Sithech“. Při pátrání po jejich Impériu podlehl temné straně Síly, přijal titul Temný pán ze Sithu a zformoval z armády veteránů Mandalorianských válek a loajálních Jediů vlastní impérium s armádou doplňovanou ze Star Forge. Galaxii dovedl do Jedijské občanské války, v níž praktikoval hromadné obracení členů řádu Jedi na temnou a svou stranu, v mnohem větší míře, než praktikoval Kun.  Revan byl po zradě svého učedníka Darth Malaka považován za mrtvého, avšak objevil se zpět na světlé straně, vedl Republiku k porážce Malaka, zničení Star Forge a vlastního impéria. Po této válce se dávání si titulu Darth před jméno stalo tradicí.

Sithský triumvirát.

"Sithský Triumvirát" byl malý, avšak smrtonosný řád Sithů založený bývalou mistryní Jedi, nyní známou jako Darth Traya. Vzala si za učedníky dva Sithy neznámého původu a trénovala je v Trayuské akademii na Malachoru V. Po jejím vypovězení z Triumvirátu nasměrovali dva zbylí sithští pánové Darth Nihilus a Darth Sion svoji pozornost na Jedie a začali je lovit ve velkém, až způsobili tzv. první jedijské vyhlazení. Triumvirát byla vlastně aliance frakcí a zbytků bývalého Revanova impéria a založena byla nedlouho po bitvě o Rakata Prime, která ukončila Jedijskou občanskou válku. Pod nadvládou triumvirátu byly stovky sithských učedníků, sithských mistrů, a co je nejdůležitější, byli zde i sithští vrazi, kteří vykonávali poslušně Sionovy příkazy lovit Jedie. Triumvirát se rozpadl a zanikl, jakmile se Traya, Sion a Nihilus začali zrazovat navzájem. Všichni tři byli nakonec jeden po druhém poraženi Vypovězenou. Spolu s Trayou zanikl i Malachor V a Trayuská akademie.

Praví Sithové.

""Praví Sithové"" byli příslušníci tajné frakce Sithů, která přežila Velkou hyperprostorovou válku. Tento řád existoval v dobách Revana více než tisíc let a tiše čekal v Neznámých regionech galaxie na vhodnou dobu k úderu. Ta měla nastat během Jedijské občanské války, ale Revan svými kontroverzními činy Imperátorovy plány překazil a pozdržel. Nicméně to byla právě tato sekta, jež prostřednictvím svých agentů vyvolala Mandalorianské války.  V 37. století BBY se však tito Sithové nakonec vrátili do Republiky a po téměř třicet let ji postupně dobývali, než ji nabídli podmínky nevýhodné mírové smlouvy na jednáních na Alderaanu, jež odstartovala dvanáctiletou Studenou válku. Po jejím skončení konflikt znovu vypukl, ale tentokrát bylo Impérium pravých Sithů poraženo.

Nové sithské impérium.

"Nové Sithské Impérium" bylo založeno Darth Ruinem po Čtvrtém velkém schizmatu v roce roce 2 000 BBY a ovládlo značnou část galaxie. Hlavní planetou byl svět Roon. Toto Impérium bylo ze všech předcházejících nejmocnější, bylo mnohem rozlehlejší než Staré i Revanovo sithské impérium a po bitvě o Mizru ovládlo většinu galaxie. Jenže v letech 2 000 až 1 000 BBY trpěl sithský řád stálými potyčkami jejho členů mezi sebou a ničil se sám zevnitř.

Bratrstvo temnoty.

Proto kolem roku 1 100 BBY Lord Kaan zreorganizoval Sithy do "Bratrstva temnoty" a dal titul Temný pán ze Sithu stovkám až tisícům členů řádu. Bratrstvo temnoty mělo v jednu dobu k dispozici armádu o více než 20 000 Temných pánů a jejich učedníků. Tím však nastolil anarchii, jež ještě více oslabila sithský řád neustálými vnitřními konflikty a sami Sithové začali být celkově hloupější. Toho využily zbytky Republiky a Jediů, jež představovaly pouze planetu Coruscant a blízké okolí, k činům. Roku 1000 BBY proběhla památná Sedmá Bitva o Ruusan, v níž měli být Sithové navždy vyhlazeni.

Řád sithských pánů.

Jenže jeden ze Sithů z Bratrstva temnoty přežil a nebyl jím nikdo jiný než Darth Bane, který se nemalou měrou zasloužil o to, aby bylo Bratrstvo zničeno. Sám založil "Řád sithských pánů" na základě znalostí z Revanova holokronu, z čehož Bane vytvořil Pravidlo dvou. Bane a jeho následovníci využívali od té doby místo přímé konfrontace s Republikou a Jedii jen maskování, zradu a důmyslnou a zákeřnou taktiku k dosažení vítězství. Byl to právě tento řád, který nakonec triumfoval nad Jedii a Republikou o téměř tisíc let později, protože se Baneův následovník Darth Sidious úspěšně infiltroval do nejvyšších struktur Republiky, vyvolal umělý konflikt známý jako Klonové války a nakonec dosáhl sithské pomsty v roce 19 BBY, když Jedie téměř vyhladil.  Díky své prohnanosti se stal neomezeným vládcem galaxie, císařem Impéria, ale nakonec byl poražen při bitvě o Endor v roce 4 ABY.

Učedníci Ragnose.

"Učedníci Marka Ragnose" byl Sithský kult pod vedením Taviony Axmisy, který se snažil vzkřísit Marku Ragnose díky Sithské magii a převzít kontrolu nad galaxií. Kult byl úzce spjat se znovuzrozeným Impériem, jehož byla Tavion součástí. Kult byl nakonec zničen Jadenem Korrem a Novým jedijským řádem.

Lumiyini Sithové.

"Lumiyini Sithové" byla skupina jedinců spojených s Lumiyiou, samozvanou Temnou Paní ze Sithu po poslední smrti Darth Sidiouse. I přes Palpatinovu smrt tedy Sithové přežili. Byla tajně vycvičena ještě Darth Vaderem a přivlastnila si titul Temná Paní ze Sithu. Trénovala dva učedníky: Flinta, jehož obrátil na světlou stranu Luke Skywalker, a Carnora Jaxe, jenž byl zabit Palpatinovým loajalistou Kirem Kanosem. Nedlouho potom se jí podařilo přesvědčit Vaderova vnuka Jacena Sola, aby se přidal k temné straně. Tak se zrodil Darth Caedus, jenž si později vzal za učednici Tahiru Veilu.

Nový sithský řád.

V roce 130 ABY povstal nový řád, aby nahradil dosavadní Baneův Řád sithských pánů a předešlé malé řády. Byl založen Darth Kraytem na Korribanu už v roce 30 ABY. Tento řád byl duchy starých Temných pánů považován za kacíře, takže musel Darth Krayt strávil celé století přípravami na opětovné sjednocení galaxie pod vládu Sithů. On a jeho řád se poprvé ukázal až v době 127-130 ABY kdy vyvolali Sithsko-imperiální válku a zahájil útok na Jedie na Ossusu, což vedlo k nahrazeni Galaktické aliance Druhým impériem a opětovnému, téměř úplnému vyhlazení Jediů.

Hodnosti.

Sithové měli ve své historii jasně definovanou hierarchii, která oddělovala silné od slabých. Protože existovali v mnoha inkarnacích, nezachoval se žádný jednotný systém. Po šest tisíc let zůstala hierarchie víceméně stejná, ale v době Lorda Kaana došlo v systému k chaosu, díky kterému měli všichni vyšší Sithové v řádu titul Temný Pán ze Sithu. Sithové proto zažili velkou reformu po Sedmé bitvě o Ruusan, z níž vzešel řád, kde pouze dva Sithové existují, Mistr a učedník. Oba vlastní titul Temný Pán ze Sithu, jež se stal synonymem titulu Sithský pán.  Toto byly hodnosti v Sithském impériu před zformováním Baneova Pravidla dvou v roce 1000 BBY:

Temný Pán ze Sithu.

Temní Páni ze Sithu byli zpravidla ti největší a nejmocnější Sithští páni dané generace. Do doby Kaana byl tento titul udělován jen vůdci celého řádu, ale na konci Nových sithských válek byl vlastněn mnoha Sithy. Od počátku řádu Sithů jich bylo známo mnoho. Někteří z nich byli pohřbeni s veškerými poctami na sithské domovské planetě Korriban v Údolí Temných Pánů.  V době Starého sithského impéria, kdy se stal tento titul tradicí, byl Temný pán ze Sithu volen dvanáctičlennou radou Sithských pánů na Ziostu. Pokud se objevil Sith s odvahou a mocí dostatečnou na to postavit se dosavadnímu Temnému pánovi, měl možnost v souboji na život a na smrt titul uzmout. Mrtvý Temný pán pak byl s největšími poctami pochovám v Údolí Temných Pánů na Korribanu, stejně tak jako zesnulí Temní páni přirozenou smrtí.  Protože tento titul mohl mít vždy jen ten nejmocnější ze Sithů, existoval vždy jen jeden Temný pán a po smrti byl vždy vystřídán jiným. Až v době tisíc let před pádem Republiky, vytvořil Temný Pán Lord Kaan Bratrstvo Temnoty a stanovil, že všichni Sithští pánové jsou si rovni a všichni budou vlastnit titul Temný Pán ze Sithu. Po zničení Bratrstva v Sedmé bitvě o Ruusan zavedl jediný přeživší Sith Darth Bane nový Řád sithských pánů, jinak známý jako Pravidlo Dvou. V tomto řádu existovali jen dva Sithové, mistr a učedník. Nehledě na rozdíly ve schopnostech a zkušenostech, oba vlastnili titul Temný Pán ze Sithu. V době 130 let ABY pozměnil Darth Krayt toto pravidlo na Pravidlo jednoho a sám vládl jako Temný Pán mnoha věrným Sithům.

Sithský Pán.

Sithský pán byl titul, jenž vlastnil velmi mocný mistr. Někdy byl synonymem pro jiné tituly jako Temný Pán ze Sithu, Sithský mistr nebo jako hodnost rovnocenná Jedijskému titulu Mistr Jedi. Několik Sithských pánů rovněž vlastnilo titul Darth. Titul Sithský Pán je stejný pro obě pohlaví, avšak existovali i takoví, jako například Lumiya, která titul změnila na Sithskou Paní. Původně tento titul vlastnili i zástupci rasy původních Sithů, jako například Adas a Dathka Graush.  Sithský Pán patří mezi nejvyšší hodnosti v řádu Sithů, vyšší už je jen Temný Pán ze Sithu. Pouze výjimečně se jim postavil někdo jiný než Jedi. V původním Starém sithském impériu měl každý Sithský Pán svůj vlastní symbol, vytetovaný na čele, a každý měl vlastní říši. Tito Pánové se shromažďovali v tzv. Sithské radě, jež byla obdobou Rady jedijské. V době Starého impéria zasedala na planetě Ziost a členové rozhodovali o důležitých záležitostech a v případě nutnosti volili mezi sebou nového Temného Pána ze Sithu.

Pravidlo Dvou.

Aby zajistil přežití Sithů, byl Darth Bane nucen přivést je na pokraj vyhynutí. Založil Pravidlo dvou a titul Temný Pán ze Sithu vlastnili oba Sithové. Pravidlo dvou určovalo, že mistr trénuje učedníka. Jakmile je učedník dostatečně silný, zabije svého mistra a sám získává titul mistra. Zároveň je nucen si najít vlastního učedníka a proces opakovat.

Sithský mistr.

Sithský mistr byl starodávný titul, který vlastnil Sith, pokud měl učedníka. V době Jedijské občanské války byl například Darth Malak označován jako Sithský mistr, protože byl Temný Pán ze Sithu a měl zároveň učedníka Darth Bandona. Představení Sithské akademie na Korribanu tento titul také vlastnili. V Baneově řádu vlastnili titul Sithský mistr jen ten výše postavený, učedník ne. V Kraytově řádu, je Pravidlo dvou odmítnuto ale tradice mistra a učedníka je zachována.

Sithský učedník.

Sithský učedník byl titul Sitha, pokud on nebo ona byl učedík nějakého Mistra. V Darth Baneově Pravidle dvou vlastnili sithský učedník i Sithský mistr titul Temný Pán ze Sithu souběžně, na rozdíl od předešlé tradice jediného Temného Pána. Jakmile učedník zavraždil svého mistra, stal se sám mistrem a hledal si nového učedníka. Učedníky byli například Darth Maul, Darth Tyranus i Darth Vader, jejichž mistrem byl Darth Sidious. Darth Vader byl navíc vůbec první postavou ve Star Wars identifikovanou jako Temný Pán ze Sithu.  Učedníkům sloužili adepti Temné strany, kteří nebyli, technicky vzato, vůbec Sithové. Tito na Sílu citliví jedinci byli vybíráni Sithským učedníkem pro případ, že by se z učedníka stal mistr a potřebovali místo učedníka někým obsadit. Příkladem může být Asajj Ventress, která byla učednicí hraběte Dooku. Podobný seznam adeptů si vedl i mistr, pokud byl jeho stávající učedník zabit. Mistr měl vždy někoho v záloze, jako např. Darth Sidious Anakina Skywalkera.

Adepti a další hodnosti za Palpatinovy éry.

Když Palpatine ustanovil sám sebe císařem Galaktického impéria, Sithové ovládli známou galaxii a přišla i potřeba loajálních funkcionářů a služebníků znalých temné strany Síly. I když tito jedinci nebyli Sithové, protože řád dovoloval existenci jen dvou, byli tito přisluhovači známí jako Adepti temné strany. Ti podporovali císaře a sloužili mu. Pracovali jako agenti, rozvědka, vojenští důstojníci a na jiných důležitých postech, kde prosazovali císařův vliv. Adepti temné strany byli velmi důležití zvláště při návratu Palpatina do svých klonových těl šest let po jeho smrti.

Hodnosti Nového sithského řádu.

V roce 130 ABY povstal Nový sithský řád, jenž nahradil ten Baneův. V tomto kultu mělo mnoho členů červeno-černé tetování a dostávali následující tituly.

Sith (výslovnost "sit", v množném čísle Sithové: "sitové") je fiktivní řád ze světa Star Wars. Jednalo se o společenství bytostí ovládající mystickou Sílu, jež propůjčovala nejrůznější Psionické schopnosti, ale užívají pouze její temnou stranu. Ve Star Wars představovali záporné osoby, které touží po neomezené moci. Usilují o zničení svých nepřátel, rytířů Jedi, kteří ochraňují Republiku, nositelku svobody a demokracie v galaxii. Sithové však původně tvořili rasu humanoidů z planety Korriban, kterou v minulosti ovládli Temní Jediové vyhnaní z Republiky. Ti si Sithy podmanili a přivlastnili si nejen jejich znalosti o temné straně Síly, ale i způsoby a jméno.

The Sith are the main antagonists of the "Star Wars" universe. The Sith Order are depicted as an ancient monastic and kraterocratic cultist organization of supernaturally gifted Force-wielders driven by a Machiavellian agenda of galactic domination and revenge against their arch-rivals, the Jedi Order.


Definice.

Rozptyl je definován jako střední hodnota kvadrátů odchylek od střední hodnoty. Odchylku od střední hodnoty, která má rozměr stejný jako náhodná veličina, zachycuje směrodatná odchylka formula_6.  Pro diskrétní náhodnou veličinu je definován následujícím vztahem kde formula_8 jsou hodnoty, kterých může náhodná veličina formula_1 nabývat (s pravděpodobnostmi formula_10) a formula_11 je střední hodnota veličiny formula_1.  Je-li pravděpodobnost všech diskrétních hodnot stejná, pak se předchozí vztah zjednoduší na kde "n" je počet prvků souboru.  Pro spojitou náhodnou veličinu je rozptyl definován vztahem kde formula_15 je hustota pravděpodobnosti veličiny formula_1.

Vlastnosti.

Pro rozptyl součinu náhodné veličiny formula_1 a konstanty formula_18 platí Rozptyl náhodné veličiny je invariantní vůči posunu formula_20, tedy Rozptyl součtu i rozdílu náhodných veličin formula_22 je roven kde formula_25 značí kovarianci veličin formula_1 a formula_27.  Pokud jsou náhodné veličiny nezávislé, jejich kovariance je nulová, a tedy rozptyl součtu (rozdílu) je roven součtu rozptylů jednotlivých náhodných veličin.  Obdobná tvrzení platí také pro rozptyl součtu většího počtu náhodných veličin.  Pro výpočet rozptylu se často používá následující vztah

Příklad u kostky.

Mějme kostku a náhodnou veličinu formula_1, která přiřadí každému z šesti možných jevů takové číslo, kolik puntíků je v daném jevu na horní straně kostky (čísla 1 až 6). Máme 6 jevů s pravděpodobností formula_30 a střední hodnota (průměr) je 3,5. Kvadrát rozptylu veličiny formula_1 lze pak podle vztahů výše vypočítat jako

Variance (volatilita) u hazardních her.

Variace má vysoký dopad na to, s jakou částkou z kasina odejdete. Určuje míru, s jakou vám bude rozpočet při hraní kolísat.

Hry s nízkou variací.

Vyskytují se zde menší, ale časté výhry, rozpočet se snižuje rovnoměrně.

Hry s vysokou variací.

Ve většině kol můžete očekávat prohru, ale pokud přijde výhra, bude vysoká. Ve hře s vysokou variací lze vyhrát uspokojivou částku v jednom kole. Ale pozor, prohrajete rychleji.

Variace při automatech.

Variaci při automatech výrobci popisují slovy nízká, střední nebo vysoká. Je to z důvodu, že je možné trefit řadu různých výherních kombinací a vyhrát spoustu různých násobku sázky. Obecně platí pravidlo: čím vyšší variance, tím lépe.

Rozptyl (též střední kvadratická odchylka, střední kvadratická fluktuace, variance nebo také disperze) se používá v teorii pravděpodobnosti a statistice. Je to druhý centrální moment náhodné veličiny. Jedná se o charakteristiku variability rozdělení pravděpodobnosti náhodné veličiny, která vyjadřuje variabilitu rozdělení souboru náhodných hodnot kolem její střední hodnoty.

In probability theory and statistics, variance is the expectation of the squared deviation of a random variable from its mean. Informally, it measures how far a set of numbers are spread out from their average value. Variance has a central role in statistics, where some ideas that use it include descriptive statistics, statistical inference, hypothesis testing, goodness of fit, and Monte Carlo sampling. Variance is an important tool in the sciences, where statistical analysis of data is common. The variance is the square of the standard deviation, the second central moment of a distribution, and the covariance of the random variable with itself, and it is often represented by formula_1, formula_2, or formula_3.


Život.

Florentská signorie, tvořená příznivci rodu Albizzi, poslala roku 1433 Cosima a jeho mladšího bratra Lorenza do vyhnanství. Roku 1434 se díky vítězství svých příznivců ve Florencii a vlivu papeže Evžena IV. vrátil do města. Medicejští poté vystřídali rodinu Albizzi a stali se neoficiálními vládci města. Oficiálně zůstalo zachováno republikánské zřízení – "signorie" a Cosimo, stejně jako jeho otec, se o úřady prakticky neucházel, pouze v případě, byl-li o to požádán (3× vykonával po dobu 2 měsíců funkci gonfaloniéra).  Velmi se zasloužil o rozvoj obchodu, ale také věd a umění, založil florentskou platónskou akademii. Financoval mnoho významných soukromých i veřejných staveb, mezi něž patří například Medicejský palác-(Riccardi), klášter sv. Marka nebo kostel San Lorenzo, jehož přestavbou pověřil geniálního architekta Filippa Brunelleschiho. Tím, že nashromáždil velké množství knih a rukopisů, které zpřístupnil svým přátelům humanistům, položil základy Medicejské knihovny ("Biblioteca Medicea Laurenziana"), která se stala vzorem pro podobné instituce včetně o generaci mladší vatikánské knihovny.  Roku 1439 Cosimo umožnil, aby papež Evžen IV. přenesl do Florencie koncil, který se dosud konal ve Ferraře, kde vypukl mor. Na florentském jednání, které navštívil sám byzantský císař Jan VIII. a konstantinopolský patriarcha Jósefos, byla uzavřena tzv. florentská unie mezi východní a západní církví. Na koncilu se mimo jiné řešila také otázka husitství a basilejských kompaktát. Účastníky koncilu včetně Cosima "Starého" zachytil malíř Benozzo Gozzoli na stěnách kaple v paláci Medici-Riccardi ve známém výjevu Klanění tří králů.  Po smrti mu florentská signorie udělila titul "Pater patriae" - Otec vlasti, přiznaný kdysi Ciceronovi.

Cosimo Medicejský (27. září 1389 – 1. srpna 1464) též nazývaný Il Vecchio ("Starý") pocházel z rodu Medicejů a byl florentským bankéřem a v letech 1434 - 1464 neoficiálním vládcem města. Cosimo byl syn Jana z Bicci Medicejského.

Cosimo di Giovanni de' Medici, called "the Elder" (Italian: "il Vecchio") and posthumously "Father of the Fatherland" (Latin: "pater patriae") (27 September 1389 – 1 August 1464), was an Italian banker and politician, the first member of the Medici family which effectively ruled Florence during much of the Italian Renaissance. Despite his influence, his power was not absolute; Florence's legislative councils at times resisted his proposals throughout his life, and he was viewed as first among equals, rather as than an autocrat. His power derived from his wealth as a banker, and he was a patron of arts, learning and architecture.


Československo a Česko.

Doktor věd (ve zkratce DrSc. umisťované za jménem a odděleno od něj čárkou) je bývalá česká vědecká hodnost vyššího stupně, kterou udělovaly jak vysoké školy, tak akademie věd (akademici ji původně získávali automaticky). Nižším stupněm byla vědecká hodnost kandidát věd (CSc.). Zavedena byla v Československu roku 1953 podle sovětského vzoru vládním nařízením č. 60/1953 Sb., od roku 1964 byly parametry pro udělení podstatně zpřísněny. Po roce 2001 bylo její udělování v ČR zastaveno, přičemž dosavadně udělené vědecké hodnosti zůstaly v platnosti.  České právo (resp. vysokoškolský zákon) od té doby náhradu uvedené hodnosti bezprostředně neposkytuje. Neoficiální vědecký titul doktor věd (ve zkratce DSc. umisťované za jménem a odděleno od něj čárkou) však uděluje (pouze na základě čl. 62 svých stanov) od roku 2003 Akademie věd České republiky (AV ČR), podle které jde o nejvyšší současné odborné ocenění vědce. Tento vědecký titul je v Česku tedy akademický v tom smyslu, že je udílen akademickou institucí, akademií, zmíněnou AV ČR, nejedná se nicméně o akademický titul ve smyslu vysokoškolského zákona – ten doktorát věd ani jeho zkratku DSc. nezmiňuje. Do poloviny roku 2016 již bylo uděleno 137 těchto titulů. AV ČR k tomuto uvádí, že tento vědecký titul „vyjadřuje zvláště vysokou vědeckou kvalifikaci prokázanou vytvořením závažných, vědecky originálních prací důležitých pro rozvoj bádání v určitém vědním oboru a charakterizujících vyhraněnou vědeckou osobnost. O udělení vědeckého titulu rozhoduje Vědecká rada AV ČR.“ Jako základní (obecný) požadavek je nejprve nutné mít ukončený doktorský studijní program (tedy Ph.D. nebo jeho ekvivalent). Diplom pak vydává Akademie věd ČR v české verzi s anglickým překladem; anglická verze uvádí titul "Research Professor" jako ekvivalent českého titulu „DSc.“.  Ve slovenském právu bylo udělování po vzniku samostatné Slovenské republiky novelizováno. Uplatňuje se v koordinaci "Slovenské komise pro vědecké hodnosti" při Ministerstvu školství, vědy, výzkumu a sportu SR a Slovenské akademie věd ve formě nejvyšší vědecké hodnosti. Na základě smluv o rozdělení Československa tak i udělení slovenské hodnosti DrSc. vstupuje do veřejného práva ČR.

Řízení k udělení vědeckého titulu.

Způsobilost uchazečů k nabytí DSc. se prokazuje v řízení k udělení vědeckého titulu, při kterém se posuzuje vědecká úroveň uchazeče, a to především na základě disertace a její obhajoby a dalších vědeckých nebo odborných prací. Toto řízení se zahajuje na základě žádosti uchazeče, podpořené alespoň dvěma písemnými stanovisky doktorů věd nebo profesorů českých, popř. zahraničních vysokých škol téhož nebo výjimečně příbuzného oboru k vědecké osobnosti uchazeče. V současnosti řízení k udělení titulu doktora věd výslovně uvádí ten fakt, že předkládaná disertace musí přinášet nové vědecké poznatky s mezinárodním ohlasem, přičemž disertací se v tomto případě rozumí publikovaná monografie nebo soubor uveřejněných vědeckých prací doplněný komentářem a shrnutím.

Finsko.

Absolventům doktorských studijních programů ve Finsku se uděluje titul podle oblasti, v níž studovali. Některé z těchto titulů se překládají do angličtiny jako Doctor of Science s upřesněním v závorce, např. tekniikan tohtori /TkT/ se překládá jako Doctor of Science (Technology) /D.Sc. (Tech.)/.

Doktor věd (lat. "doctor scientiarum") označuje některou z vědeckých hodností, jejichž postavení se může lišit podle zemí, v nichž se udělují.

Doctor of Science (), usually abbreviated Sc.D., D.Sc., S.D., or D.S., is an academic research degree awarded in a number of countries throughout the world. In some countries, "Doctor of Science" is the degree used for the standard doctorate in the sciences; elsewhere the Sc.D. is a "higher doctorate" awarded in recognition of a substantial and sustained contribution to scientific knowledge beyond that required for a Doctor of Philosophy (PhD). It may also be awarded as an honorary degree.


Stratigrafie.

Benátský důlní inženýr Giovani Arduino v 60. letech 18. století rozlišil na přirozeném geologickém řezu na severu Itálie čtyři geologická období, jež nazval řády - tedy první, druhý, třetí a čtvrtý řád, přičemž čtvrtý byl nejmladší. Této terminologie se přidržovali francouzští geologové Jules Desnoyers a Henri Reboul, kteří ve 30. letech 19. století označovali ve svých studiích výrazem "quaternaire" geologické období příslušné k zachovaným horninám obsahujícím zbytky víceméně současných rostlin a živočichů. Roku 1854 ve Švýcarsku navrhl Adolphe Morlot, aby se pro toto období používalo výrazu "quartaire" - kvartér, a ten se drží v odborné literatuře dodnes. Roku 1830 ještě skotský geolog Charles Lyell ve stejném smyslu používal termín "pleistocene", ale tento výraz byl později vztažen k jednomu z dílčích období čtvrtohor. Otázka počátku čtvrtohor byla dlouho předmětem odborných sporů. Jako hranice byla roku 1983 stanovena doba před 1,8 miliony let. Spory však neutichly, neboť řada vědců upozorňovala, že tato doba nepřinesla žádné převratné změny, které by takovou hranici odůvodnily. Nakonec roku 2009 Mezinárodní komise pro stratigrafii přiřadila ke čtvrtohorám i původně třetihorní stupeň gelas, čímž byla hranice čtvrtohor posunuta na 2,588 milionu let před dneškem. Důvodem byl fakt, že právě z této doby byly zjištěny příznaky razantního globálního ochlazení klimatu.

Geologie a klima.

Od počátku čtvrtohor se kontinenty nacházejí již v dnešní podobě. Z předchozcích období pokračuje alpinské vrásnění a výzdvih Himálaje. Tvar pevniny významně mění značné kolísání hladiny moří - až o 120 m, které způsobuje vynoření rozsáhlých souší, jež ovlivňují migraci fauny a flóry. Z těchto pevninských mostů má značný význam tzv. Beringie, což je periodicky se vynořující souš mezi Severní Amerikou a Asií, která umožnila kromě rozšíření řady živočišných druhů, např. mamutů či velbloudů, též rozšíření člověka na americký kontinent.  Toto kolísání mořské hladiny způsobil nástup globálního ochlazení, díky kterému je značné množství vody vázáno v pevninských ledovcích. Původně se předpokládalo, že ochlazení přišlo v jediné velké ledové době, později byla tato teorie revidována zjištěním existence čtyř ledových dob. V pozdější době byl objeven dlouhý cyklus mnoha dílčích ochlazení a oteplení, přičemž na příkladu průběhu posledního chladného cyklu, jenž je pro svoji chronologickou blízkost nejlépe prozkoumaný, se předpokládá existence velmi složitého průběhu klimatických výkyvů v průběhu čtvrtohor. Čtvrtohory se nám v tomto světle ve srovnání s předcházejícími teplými obdobími jeví jako jedna dlouhá doba ledová, která se dělí na jednotlivé výrazně chladné a suché výkyvy (glaciály) a vlhčí a teplejší výkyvy (interglaciály).  Například na území dnešního Česka se v nejteplejších úsecích interglaciálů předpokládají průměrné teploty o 2 - 3 °C vyšší oproti dnešku, zatímco v nejstudenějších úsecích glaciálů až o 11 - 13 °C nižší oproti současnému průměru. Kromě těchto nejvýraznějších klimatických výkyvů docházelo v průběhu glaciálů, a to zejména na jejich počátku, k dalším dílčím výkyvům - studeným stadiálům a teplejším interstadiálům. Navíc lze hluboko do minulosti zaznamenat velké množství jemnějších teplotních výkyvů oběma směry, jež se nazývají oscilace. Období, které probíhá od posledního glaciálu do současnosti, tedy holocén, je pravděpodobně jen další z řady interglaciálů, oproti těm předcházejícím však jeví řadu odlišností - odlišná je fauna savců i například ráz krajiny v Evropě. Proto se pro holocén používá výrazu postglaciál.  Klimatické výkyvy mají vliv na rychlost a intenzitu procesů eroze a ukládání hornin, zejména v příledovcových (periglaciálních) oblastech. Velká území Evropy, Asie a Severní Ameriky byla ovlivněna přítomností stálé tlakové výše nad pevninskými ledovci na severu kontinentů, což způsobovalo stálý příliv suchých studených větrů z těchto míst. Činnost sucha a mrazu za nepřítomnosti souvislého rostlinného pokryvu způsobovala charakteristický rozpad určitých hornin a jejich akumulaci v podobě mohutných souvrství spraší, které jsou dnes jednou z nejběžnějších hornin na světě. Měnil se také vodní režim řek, jež přecházely z režimu meandrující do divočící řeky a naopak. V glaciálech měly řeky v periglaciální zóně nízký průtok s občasnými vodními přívaly v mělkém, širokém, příměji vedeném korytu, jelikož podnebí bylo suché a v krajině bylo málo vegetace, která by brzdila erozní a akumulační činnost řeky. Naopak v interglaciálech řeky tečou v hlubších korytech s častými oblouky, které se postupně prohlubují či izolují od hlavního toku a vytvářejí slepá ramena. Při přechodech ze studených do teplejších a vlhčích období dochází k výraznému zařezávání říční nivy pod úroveň okolní krajiny, čímž vznikají tzv. říční terasy.

Život.

Z živočichů prodělávají nejdynamičtější vývoj savci. V oblasti střední Evropy žili např. mamuti, srstnatí nosorožci, koně, jelenovití (mezi nimi obrovitý "megaloceros giganteus" s rozpětím paroží až 3 m), šavlozubé kočkovité šelmy ("machairodus"), jeskynní lvi, jeskynní medvědi apod. Pokračuje vývoj člověka a dalších primátů. Vývoj savců a ptáků v průběhu pleistocénu dosahoval mimořádné dynamiky. Do pleistocénu spadá i větší část vývojové linie směřující k dnešnímu člověku.  Předpokládalo se, že vliv glaciálů nebyl pro všechny oblasti světa rovnoměrný, tj. směrem k rovníku vliv glaciálů klesal. Například v pásmu deštných lesů se mluvilo o kulminaci vlhkého období - pluviálu. V současnosti převládá teorie, že rozloha deštných lesů se v průběhu glaciálu velmi zmenšila a zmenšila se i jejich druhová diverzita. Naopak v interglaciálech jejich rozloha roste. V tom je jeden z rozdílů oproti předchozím interglaciálům a současnému postglaciálu. Zdá se, že rozloha deštných lesů klesá a klesá i druhová diverzita v jiných biotopech. O tom, jak podstatná je tato změna a jaký podíl na tom má činnost člověka, se vedou odborné diskuse. Vymírání četných živočišných druhů však můžeme sledovat již od posledního náporu poslední ledové doby. Vymírá tzv. megafauna, k níž řadíme velké druhy savců typických pro větší část čtvrtohor. Na konci poslední doby ledové vymírají mamuti, srstnatí nosorožci, obří australští vačnatci a další druhy. V době, kdy se tyto druhy dostávají na pokraj vyhynutí, dosahuje maximálního rozšíření obří evropský jelen "Megaloceros giganteus", ten však přesto nakonec též vymírá.  Po odeznění posledního glaciálu dochází k rozvoji lidské společnosti, která postupně přechází z kultur lovců a sběračů k zemědělským kulturám, vznikají města a státy. Díky tomu dochází k rozrůstání lidské populace, která zároveň silně ovlivňuje tvář krajiny a následně její biologickou diverzitu. Míru ovlivnění holocénní přírody člověkem někteří vědci srovnávají s vlivem geologických procesů. V osídlených oblastech dochází k ústupu mnohých živočišných a rostlinných druhů, zejména lesních. Na druhé straně kulturní krajinu využívají četná společenstva druhů preferujících otevřenější stanoviště. Dalšími podstatnými změnami byl nástup intenzivního zemědělství, či naopak v některých oblastech úpadek zemědělství ve prospěch jiných hospodářských činností.

Čtvrtohory (kvartér) je označení pro geologické období, které zahrnuje zhruba posledních 2,6 milionů let. Jsou nejmladší ze tří period kenozoika. Dělí se na starší čtvrtohory (pleistocén) a mladší čtvrtohory (holocén). Starší čtvrtohory zahrnují z historického hlediska "starší dobu kamennou" (paleolit). Mladší čtvrtohory zahrnují pouze posledních 10 000 let. Z historického hlediska jde o "starší dobu kamennou" (paleolit), "střední dobu kamennou" (mezolit), "mladší dobu kamennou" (neolit) a následná období od doby bronzové až po dnešek.

Quaternary ( ) is the current and most recent of the three periods of the Cenozoic Era in the geologic time scale of the International Commission on Stratigraphy (ICS). It follows the Neogene Period and spans from 2.588 ± 0.005 million years ago to the present. The Quaternary Period is divided into two epochs: the Pleistocene (2.588 million years ago to 11.7 thousand years ago) and the Holocene (11.7 thousand years ago to today). The informal term "Late Quaternary" refers to the past 0.5–1.0 million years.