Pozadí.

Systém EFT vytvořil Gary Craig v polovině 90. let a je zamýšlen jako zjednodušení systému Rogera Callahana - TFT (Terapie mentálního pole). Craig a Callahan spolu pracovali na začátku 90. let. V roce 1993 byl Craig první osobou, kterou Callahan vycvičil ve své nejrozvinutější technice známé jako Hlasová technika (Voice Technology). Craig díky své praxi zjistil, že pořadí bodů při ťukání není důležité, a tím ztratila smysl i řada dalších speciálních procedur. Tím pádem byl Callahanův systém velmi zjednodušen.

Teorie.

Zastánci EFT tvrdí, že tato technika pomáhá v takových psychických a tělesných stavech jako jsou deprese, úzkost, posttraumatická stresová porucha, celkový stres, závislosti a fobie. Někteří praktici EFT též pokládají tuto techniku za účinnou i u roztroušené sklerózy a dokonce u "všeho od rýmy k rakovině". Základní schema EFT zahrnuje soustředění se na negativní vzpomínku nebo emoci a současné ťukání špičkami prstů na sérii dvanácti bodů na těle, které mají korespondovat s meridiány používanými v tradiční čínské medicíně. Kromě těchto 12 bodů se používají další body se speciálním určením, a to "karate bod", "9-gamut" a bod v horní části hrudníku ("sore spot").  Podle teorie vznikají negativní emoce ve třech fázích: 1) dojde k negativní (nepříjemné) zkušenosti, 2) na jejím základě vzniká negativní emoce, která vede ke změnám uvnitř těla a to má za následek 3) postižení energetického systému. Z tohoto důvodu nestačí ťukat pouze na negativní vzpomínku, nýbrž je nutné soustředit se i na emoce s ní spojené - jen tak může dojít ke změnám v energetické nerovnováze.  Hlavní rozdíl mezi TFT a EFT nespočívá v principu, ale ve způsobu aplikace. V TFT má každý problém svoji specifickou sekvenci bodů (tzv. algoritmus). Tato sekvence je volena na základě svalového testu, které se též používá v kineziologii.  Naproti tomu v EFT není sekvence důležitá, a proto není ani potřeba specifický algoritmus pro každý problém. V EFT se používá jednotný postup pro všechny problémy a není třeba ani svalový test. Pro vyřešení konkrétního problému by z oněch 15 bodů stačilo jen několik, ale protože i tak je celkový počet bodů malý, nemá smysl zjišťovat, které body jsou důležité.

Efektivita.

EFT bylo zkoumáno několika stovkami studií, níže jsou příklady tří z nich. Žádná kvalitní empirická studie nicméně nikdy efektivitu EFT nepodpořila.  1. studie: Wells et al. První studie, publikovaná roku 2003 v Journal of Clinical Psychology (indexován v MEDLINE databázi) a financována Association for Comprehensive Energy Psychology, zahrnovala 35 pacientů s fobií na malá zvířata. Tito pacienti podstoupili jedno sezení EFT. Autoři studie dospěli k závěru, že EFT může pomoci v redukci fobií na malá zvířata během jednoho sezení, nicméně kvůli metodologickým omezením nebylo možno studii jednoznačně uzavřít.  2. studie: Waite a Holder Druhá studie, publikovaná téhož roku v The Scientific Review of Mental Health practice (indexován v PsycInfo databázi), byla vedena na 119 univerzitních studentech, kteří trpěli fobiemi. Tato studie porovnávala čtyři skupiny. První skupina podstoupila jednu EFT terapii, druhá skupina také, lišila se od první pouze tím, že místo standardních bodů byly použity body na paži. Třetí skupina se lišila v tom, že zde nebyly ťukány body na studentech, ale na hračce (panence) a čtvrtá skupina neťukala vůbec, měla pouze za úkol vyrobit si hračku. Účastníci studie vyjádřili své pocity na SUDS škále před a po EFT sezení.  První tři skupiny dosáhly signifikantně lepšího efektu než čtvrtá skupina, nicméně mezi všemi třemi skupinami, jejichž účastníci ťukali, nebyly výraznější rozdíly. To znamená, že skupina, která ťukala na panenku, měla stejné výsledky jako skupiny, které ťukaly na tělo. Na základě tohoto zjištění dospěli autoři studie k závěru, že teorie, podle které je účinek EFT založen na stimulaci systému meridiánů, je nespávná.  3. studie: Rowe Třetí studie byla publikována roku 2005 v Counseling and Clinical Psychology (neindexován ani v PsycINFO ani v MEDLINE). Byl při ní využit dotazník SCL-90-R pro zhodnocení psychické nepohody (distress), který vyplnilo 102 účastníků účastnících se EFT workshopu. Dotazníky byly vyplněny před sezením, po sezení a šest měsíců po workshopu. Při srovnání dotazníků od všech skupin se ukázalo, že došlo k signifikantnímu poklesu nepohody všech sledovaných aspektů. Jelikož ale nebyla přítomna kontrolní skupina, nebylo možné odlišit výsledek od placebo efektu.

Kritika.

EFT byla v magazínu Skeptical Inquirer označena za pseudovědu zejména z důvodu spoléhání se na nepotvrzený mechanismus účinku, agresivní propagaci přes internet atd. Gary Craig, který systém EFT vytvořil, tvrdí, že ťukáním na tělo dochází ke změnám v meridiánech. Existuje mnoho bodů používaných v akupunktuře a nezahrnutých do EFT, jejichž stimulace může mít dosud neprozkoumaný nebo náhodný efekt. Tím se stává podle skeptiků EFT metodou netestovatelnou vědeckými metodami a tím i pseudovědou. Tento argument je také podpořen studií Waitea a Holdera, kteří prokázali účinnost i při ťukání na panence. Waite a Holder proto tvrdí, že účinky EFT jsou spíše než na práci s energií založeny na charakteristikách, které EFT sdílí s jinými metodami čínské medicíny. V novějším článku v Guardianu navrhují autoři (novináři), že samotné ťukání na body má hlavní význam spíše v tom, že odvrací pozornost od traumatizujícího zážitku a tím vede k úlevě. Během ťukání pak klient opakuje po terapeutovi krátkou připomínací frází, aby se zaměřil zpět na problém.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o pravděpodobně zdiskreditovanou metodu léčby.

Emotional Freedom Techniques neboli doslova Techniky emoční svobody (či spíše "Techniky pracující na principu uvolnění emocí") jsou alternativní psychoterapeutické techniky postavené na teorii, že negativní emoce jsou způsobeny poruchou v energetickém poli těla (nebo ji naopak vyvolávají). Pomocí lehkého ťukání na akupunkturní body při současné koncentraci na své pocity dochází ke změnám v energetickém systému a k jeho navrácení zpět do stavu rovnováhy. EFT nicméně nemá žádné zdravotní benefity nad rámec placebo efektu. Celkově je EFT považována za pseudovědeckou a její podstatu je možné vysvětlit na základě metod klasické psychologie spíše než na základě energie meridiánů.

Emotional Freedom Techniques (EFT) is a form of counseling intervention that draws on various theories of alternative medicine including acupuncture, neuro-linguistic programming, energy medicine, and Thought Field Therapy (TFT). It is best known through Gary Craig's "EFT Handbook", published in the late 1990s, and related books and workshops by a variety of teachers. EFT and similar techniques are often discussed under the umbrella term "energy psychology".


Parlament.

Zemský sněm má 199 poslanců, volených v jednokolových volbách každé čtyři roky, vždy na jaře. Sněm schvaluje ústavu, zákony a určuje hlavní linie sociální a hospodářské politiky Maďarska. Stará se o vyváženost státních financí, schvaluje státní rozpočet, dohlíží na jeho dodržování, schvaluje vládní program, ratifikuje mezinárodní smlouvy. Parlament hraje v politickém systému Maďarska stěžejní úlohu a díky volebnímu systému se pravidelně opírá o silnou parlamentní většinu. Parlament může vyhlásit také referendum, jehož výsledek je pro parlament závazný, pokud se referenda zúčastní minimálně 50 % voličů.  Poslanci shromáždění mají právo volit:

Orgány a vedení.

Předseda parlamentu.

Předseda parlamentu je v Maďarsku po prezidentovi a premiérovi třetí nejdůležitější politický činitel. Kromě vedení parlamentu má dále za úkol jmenování vedoucích pracovníků úředních subjektů parlamentu nebo je odpovědný za sestavení a plnění rozpočtu v parlamentu.

Místopředsedové (2014–18).

Místopředsedové parlamentu od 6. května 2014:

Volební systém.

Změna od roku 2014.

Od parlamentních voleb 2014 došlo ke snížení počtu poslanců. Z 386 zákonodárců se jejich počet snížil na 199 poslanců zvolených i nadále smíšeným volebním systémem. Upraveny byly rovněž i jednomandátové volební obvody, kterých je 106 a platí v nich většinový volební systém. Zbývajících 93 poslanců je zvoleno poměrným systémem z republikových kandidátních listin, mandáty jsou přerozděleny stranám přesahující klauzuli 5 %.

Způsob volby 1990–2014.

Parlamentní volební systém, kdy se volilo 386 poslanců, byl značně komplikovaný. Jednalo se o kombinaci tří volebních systémů: relativního a absolutního většinového, ale také systému celostátní a regionální kandidátky. Cílem je zajistit vládnoucí koalici stabilní většinu v parlamentu a zároveň umožnit vstup nestranným osobnostem a zástupcům menšin. Volby byly dvoukolové, konaly se po čtyřech letech (1990, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010), vždy na jaře - naposledy 11. a 25. dubna 2010.  Zvolit 386 poslanců bylo možno třemi způsoby. Prvních 176 mandátů je rozděleno v jednomandátových obvodech dvoukolovým většinovým principem. Do druhého kola postupují ti kandidáti, kteří při minimálně 50% účasti získali v prvním kole alespoň 15% hlasů (minimálně však tři). Ve druhém kole stačí ke zvolení prostá většina hlasů při 25%. Druhou možností, jak být zvolen, jsou župní listiny politických stran, kterými je zvoleno 152 poslanců. Pro sestavení župní listiny jsou ustavena přísná pravidla, strana musí mít dostatek kandidátů v předem určené struktuře, proto župní kandidátky staví pouze nejsilnějších pár stran. Pro rozdělení mandátů se používá Hagenbach-Bischoffova metoda. Aby byly volby platné, tak i zde musí být splněna podmínka 50% účasti (jinak se volby opakují). Každý volič má v maďarských parlamentních volbách dva hlasy. Jedním vybírá z regionálních kandidátek, druhým volí v jednomandátovém obvodě konkrétní osobnost. Zbylých 58 mandátů je přiděleno podle poměru k počtu tzv. frakčních hlasů systémem celostátních kandidátek zvaných kompenzační listiny. Všechny hlasy, které nevedly ke zvolení poslance, nepropadají, nýbrž se na celostátní úrovni sečtou a podle těchto sum jsou pomocí D’Hondtovy metody přeměněny na mandáty. V obou poměrných systémech (regionálních i celostátních kandidátkách) platí od roku 1994 pětiprocentní klauzule.  Tento volební systém obsahuje několik omezení, například registrace kandidáta v jednomandátovém obvodu je podmíněna shromážděním 750 podpisů, registrace stranické kandidátní listiny ve vícemandátovém obvodu je podmíněna registrací kandidátů téže strany v minimálně jedné čtvrtině jednomandátových obvodů a nakonec kandidátka strany může být zařazena do celostátního obvodu, jen když tatáž strana zaregistruje své kandidátky v minimálně sedmi vícemandátových obvodech.

Aktuální složení parlamentu 2014–2018.

Tabulka zobrazuje počet mandátů přidělených stranám po parlamentních volbách 2014 a počet členů parlamentních frakcí jednotlivých stran aktuální k 1. září 2016.  Nezařazení poslanci: Gábor Fodor (MLP), Ferenc Gyurcsány (DK), Zoltán Kész (nestraník), Péter Kónya ("E14"/nestraník), Lajos Oláh (DK), Szabolcs Szabó (E14), Tímea Szabó (PM), Zsuzsanna Szelényi (E14), Ágnes Vadai (DK), László Varju (DK)

Přímluvčí národnostních a etnických menšin.

Přímluvčí národnostních a etnických menšin v parlamentu nedisponují hlasovacím právem. Poprvé voleni při volbách 2014.

Maďarský parlament, – doslovně přeloženo jako "Zemský sněm" či "Zemské shromáždění", je jednokomorový zákonodárný sbor republiky Maďarsko. Má 199 poslanců zvolených smíšeným systémem, kteří se schází v budově Országházu v Budapešti.

The National Assembly (; "Country Assembly") is the parliament of Hungary. The unicameral body consists of 199 (386 between 1990 and 2014) members elected to 4-year terms. Election of members is done using parallel voting; involving single-member districts and one list election; parties must win at least 5% of the popular vote in order to enter the list of members of the assembly (but area winners enter regardless). The Assembly includes 25 standing committees to debate and report on introduced bills and to supervise the activities of the ministers. The Constitutional Court of Hungary has the right to challenge legislation on the grounds of constitutionality. The assembly has met in the Hungarian Parliament Building in Budapest since 1902.


Mládí a první světová válka.

Gustav Krukenberg se narodil 8. března roku 1888 v Bonnu jako syn lékaře a univerzitního profesora. Poté, co odmaturoval, tak nastoupil na univerzitu v Lausanne a později přešel na univerzity ve Freiburgu, Berlíně a Bonnu. Poté, co studoval právo, politickou ekonomii a přírodní vědy, tak obdržel roku 1909 doktorát z práva.  Roku 1907 však vstupuje do armády jako "Fähnrich" (Praporčík) a je zařazen k "6. Wach Feld Artillerie Regiment Nr. 76" (76. strážní polní dělostřelecký pluk) a již v dubnu roku 1909 je povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík). V roce 1912 se žení a se svojí ženou má později dvě dcery.  Od podzimu 1913 až do počátku roku 1914 vyučuje na vojenské škole pro dělostřelectvo v Jüterbogu u dálkových studií. Poté se vrací zpět ke svému domovskému pluku a působí zde jako pobočník velitele a později jako velitel dělostřelecké baterie.  Od listopadu téhož roku je Krukenberg jmenován velitelem roty u výcvikového pěšího pluku a později je převelen ke "3. Wache Division" (3. strážní divize), kde se stává zbrojním důstojníkem. Odsud je však převelen počátkem roku 1915 ke "6. Wache Infanterie Brigade" (6. strážní pěší brigáda), kde působí opět jako pobočník velitele.  Poté, co je v dubnu 1918 povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán), tak je rovnéž převelen ke "Generalkommando Nr. 58" (58. hlavní velitelství), kde se stává náčelníkem štábu. V listopadu téhož roku je jmenován proviantním důstojníkem velitelství. Během první světové války byl vyznamenán oběma stupni železného kříže a mnoha dalšími vyznamenánimi (viz níže).

Předválečné období.

Ve službách armády zůstává až do Kappova puče v roce 1920, do té doby slouží na mnoha postech v generálním štábu u III. oblastního armádního velení a nakonec působí jako poradce pro komunikaci s tiskem na ministerstvu obrany. Do státní správy vstupuje již v červnu roku 1920 a stává se vedoucím ministerské kanceláře na řišském ministerstvu zahraničních věcí.  Koncem ledna roku 1922 však odchází do soukromého průmyslu a stává se zástupcem Německé federace průmyslu. V roce 1924 odchází do Holandska, kde se stává ředitelem soukromé německé firmy.  Na této pozici vydrží pouze jeden rok a poté pracuje až do roku 1926 pro říšskou organizaci průmyslu. Následně poté působí jako zástupce německého ocelářského průmyslu v Paříži a to až do roku 1931.  Dne 1. dubna 1932 vstupuje do NSDAP a působí v kabinetech jak Franze von Papen tak Kurta von Schleicher až do 30. ledna roku 1933, kdy se dostává k moci Adolf Hitler.  S Hitlerovým nástupem k moci se Krukenberg stává státním tajemníkem na říšském ministerstvu propagandy Josepha Goebbelse, kde řídí sekci propagandy v Königsbergu až do roku 1935. Rovněž je i čestným pobočníkem prezidenta německého červeného kříže pro Sasko, Coburg a Gothu a je i členem NSKK (Nacionálně-socialistický motoristický sbor).

Poválečný život.

Poté, co je Krukenberg zajat Rudou armádou, tak je odsouzen k doživotnímu trestu, ale v roce 1955 je díky úmluvě spolkového kancléře Konrada Adenauera propuštěn spolu s dalšími desetitisíci spolubojovníků. Až do konce svého života je v blízkém kontaktu s dřívějšími členy SS divize Charlemagne a později se stává i prezidentem jejich veteránské skupiny.  Dr. Gustav Krukenberg umírá dne 23. října roku 1980 ve čtvrti Bad Godesberg v Bonnu.

Dr. Gustav Krukenberg (8. března 1888 - 23. října 1980) byl právník a důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Brigadeführer "und Generalmajor der Waffen-SS" za druhé světové války.

Gustav Krukenberg (8 March 1888 – 23 October 1980) was a high-ranking member of the Waffen-SS and commander of the SS Charlemagne Division and the remains of the SS Division Nordland during the Battle of Berlin in April 1945. After Krukenberg surrendered to Soviet Red Army troops, he was tried, convicted and sentenced to prison by a Soviet court. He was released from prison after serving 11 years and died on 23 October 1980 in Germany.


Život.

Byl synem mlynáře v hrabství Suffolk. John se narodil jako čtvrté dítě Goldinga a Ann Constableových, novorozeně však bylo velmi slabé a těžce dýchalo, dokonce se vyskytly obavy, že nepřežije. Ty se ale nakonec nepotvrdily a John rychle vyrostl ve zdravé dítě. Ačkoli byl až druhým nejstarším synem, jeho starší bratr byl mentálně zaostalý, proto měl právě John v budoucnu převzít po otci obchod s moukou. V sedmi letech byl poslán na soukromou školu, již po půlroce se však vrátil ztýraný a nešťastný, rodiče ho tedy zapsali jako externistu na škole v East Bergholtu. John nakonec studoval až do svých sedmnácti let a když definitivně opustil školu, již několik let se věnoval malování. Často se procházel podél toku řeky Stour i po okolních vsích a vracel se s deskami plnými skic. O Johnův rozvoj se také velmi zasloužili jeho rodiče, kteří jeho talent horlivě podporovali. Právě díky nim se John v roce 1794 setkal se sirem Georgem Beaumontem - zkušeným znalcem, sběratelem a amatérským malířem. Mezi nimi poté vzniklo hluboké přátelství, Beaumont mladého malíře velmi podporoval v další tvorbě a jeho prostřednictvím se John setkal s díly Thomase Girtina i Clauda Lorraina, kteří nadále jeho tvorbu značně ovlivnili. Cestoval také s otcem do Londýna, kde se setkával s dalšími umělci a dostával od nich cenné rady. Malování však mu bylo jenom koníčkem, protože musel pomáhat otci s podnikáním.  V roce 1799 se John Constable konečně rozhodl pro studium umění v Londýně, kde byl také přijat jako stážista do Royal Academy. Na živobytí mu stále přispívali rodiče. Bydlel v třípokojovém bytě, rušný a barevný život velkoměsta však Constabla nepřitahoval. Neztratil zájem o anglický venkov, který mu poskytoval klid, samotu i předlohu pro svá díla. Rád a často cestoval, v roce 1806 se dostal až na severozápad Anglie (známá jezerní oblast), kde objevil úplně novou krajinu. Jeho technika začala být stále osobitější a začaly přicházet také první zakázky na portréty a části oltářů, ty mu však přinášely jen malý výdělek. Již pravidelně vystavoval v Salónu Královské Akademie (poprvé v roce 1802), jeho tvorba však byla kritiky i veřejností většinou přehlížena.  V roce 1809 se John setkal se svou budoucí manželkou Marií Bicknellovou. Trvalo však 7 dlouhých let než došlo k uzavření manželského svazku, její rodiče byli již od začátku proti vztahu dcery s venkovským malířem a neváhali ji vydědit, když se milenci dál setkávali tajně. John však byl velice vytrvalý a nakonec se v roce 1816 tajně s Marií oženil. Mezitím oba jeho rodiče zemřeli a mlýny převzal Johnův mladší bratr Abram. John z nich dostával každoroční rentu 200 liber.  Se svou ženou se v prosinci roku 1817 odstěhoval do Londýna a tam také přišlo na svět první z jejich sedmi dětí. Další pak následovaly téměř pravidelně rok po sobě, bylo však velice obtížné a vyčerpávající živit takto početnou rodinu. Krajinomalba nebyla v Anglii 19. století příliš uznávaným ani výdělečným povoláním, John i Marie pracovali velmi usilovně, čímž si oba také později zničili zdraví. Od roku 1824 jezdili pravidelně do Brightonu, aby načerpali síly na mořském vzduchu.  I přesto se však postupně dostavovaly první významnější úspěchy. V roce 1819 se John Constable stal mimořádným členem Royal Academy of Arts. O dva roky později namaloval své nejslavnější dílo "„Vůz na seno“". Vystavoval jej v Londýně, sláva však přišla až v roce 1824, kdy tento obraz obdržel zlatou medaili na Salónu v Paříži. Tamní kritika byla plná uznání, v Anglii se však k jeho tvorbě stále stavěli jen rezervovaně. V roce 1828 zemřela jeho žena Marie na tuberkulózu oslabená posledním těhotenstvím. John byl touto událostí zlomen, což se také projevilo na jeho tvorbě. O rok později byl sice přijat za řádného člena Royal Academy of Arts, vystavoval však ponurý obraz "„Hrad Hadleigh“", kterým vyjádřil smutek ze smrti své manželky. Svých sedm dětí svěřil do péče chůvě, ale sám se o ně staral také a velmi svědomitě. Už se znovu neoženil a nosil jen černé oblečení. V roce 1833 však onemocněl a byl už značně sužován stářím. Aby šetřil síly, maloval pouze méně náročné akvarely. Nakonec malíř v roce 1837 zemřel po záchvatu mrtvice.  Jeho obrazy byly za nevelký obnos prodány v aukci, jeho dílo dosáhlo ocenění až o mnoho let později.  Inspiraci z jeho díla čerpal anglický fotograf James Booker Blakemore Wellington.

Dílo.

Constable byl jeden z nejvýznamnějších anglických krajinářů. Zpočátku byl ovlivněn Gainsboroughem a holandskými mistry, brzy si však vytvořil vlastní styl. Inspiroval se přírodou rodného kraje kolem řeky Stour, kde v plenéru za různých povětrnostních podmínek dělal skici a menší studie. Lehával na zádech a celé hodiny kreslil oblaky. Systematicky se věnoval studiu oblohy a mraků, přesně zaznamenával roční období, směr vanutí větru. Chtěl zachytit bezprostřední náladu, celkový dojem a atmosféru a světlo. V ateliéru své studie používal jako podklady pro malbu na velká plátna. Za svůj život dokončil asi dvě stě obrazů.  Jeho technika s charakteristickou strukturou teček a skvrn, světlá paleta zpočátku nebyla v Anglii přijímána s pochopením. Jeho obrazy byly pokládány za nedokončené. Větší ohlas měla Constablova tvorba ve Francii, kde se stala inspirací pro barbizonskou školu, impresionisty a pointilisty.  V pozdním období kladl zvýšený důraz na symbolický význam krajiny a pocity, které v divákovi vyvolává. Svědčí o tom obrazy, na nichž zachytil židovský hřbitov, Stonehenge nebo hrad Hadleigh.  Kromě krajiny v Suffolku (často nazývané Constablova země), byly jeho oblíbenými náměty zákoutí přírodního parku Hamsptead Heath v Londýně nebo katedrála v Salisbury.

Reference.

Darryl Roger Lundy: "The Peerage".

John Constable (11. června 1776, East Bergholt – 31. března 1837, Londýn) byl anglický malíř období romantismu. Byl jedním z nejvýznamnějších anglických krajinářů a zakladatelem moderní realistické krajinomalby 19. století.

John Constable, (; 11 June 1776 – 31 March 1837) was an English landscape painter in the Romantic tradition. Born in Suffolk, he is known principally for his landscape paintings of Dedham Vale, the area surrounding his home – now known as "Constable Country" – which he invested with an intensity of affection. "I should paint my own places best", he wrote to his friend John Fisher in 1821, "painting is but another word for feeling".


Pozadí.

"Konec civilizace" je Huxleyho nejznámější román, na kterém je i velmi zajímavý ironický název v původním znění, který se v češtině dostal až do podtitulu. Tento brave new world (překrásný nový svět v českém překladu) je inspirován projevem Mirandy z Shakespearovy hry "Bouře":  Tato pasáž je citována v knize divochem Johnem, když je mu nabídnuta návštěva civilizované společnosti, v češtině: „Ó ty nový krásný světe, který takové máš obyvatele.“  Nicméně podobný obrat, který by v kontextu s knihou lépe odpovídal, je možné nalézt v básni Rudyarda Kiplinga z roku 1919 "The Gods of the Copybook Headings":  Překlady románu z angličtiny do dalších jazyků též mnohdy používají obdobné literární výrazy obvyklé v domácích literárních dílech, aby dokázaly vytvořit podobnou ironii. V tomto ohledu český překlad poněkud vybočuje, ironie je zde docilováno rozporem mezi hlavním titulem a podtitulem knihy.  Aldous Huxley napsal "Konec civilizace" v roce 1931, když žil ve Francii a zároveň v Anglii. V tomto období se již vyprofiloval jako spisovatel a satirik společnosti. Přispíval do časopisů "Vanity Fair" a "Vogue", publikoval sbírku básní ("The Burning Wheel", 1916) a čtyři úspěšné satiristické romány: "Crome Yellow" v roce 1921, "Antic Hay" v roce 1923, "Those Barren Leaves" v roce 1925 a "Kontrapunkt" v roce 1928. A následoval "Konec civilizace", pátý román ve kterém se poprvé objevuje antiutopické téma. K napsání "Konce civilizace" inspiroval autora Herbert George Wells se svým utopickým románem "Lidé jako bozi". Wellsova optimistická vize budoucí společnosti vnukla Huxleymu myšlenku na napsání parodie na toto dílo. Napsáním díla nesouhlasícího s nejpopulárnějším utopistickým románem svého času se Huxley snažil vytvořit děsivou představu budoucnosti. Sám Huxley označoval "Konec civilizace" jako „negativní utopii“, která byla ovlivněna další Wellsovou knihou "Až spáč procitne" a dílem D. H. Lawrence. Někdy bývá román dáván do souvislosti s "Koncem civilizace" též antiutopický román "My" od Jevgenije Zamjatina z roku 1921, ale Huxley prohlásil, že v té době tento román neznal.  V předmluvě k poslednímu vydání "Konce civilizace" je uvedeno, že Huxleyho k sepsání románu inspirovala návštěva nově otevřené továrny Bruner a Mond, která byla součástí Imperial Chemical Industries (ICI) v Billinghamu, kde si velmi detailně poznamenal všechny technologické postupy, které viděl.  Přesto, že se děj odehrává v budoucnosti, odráží především problémy z počátku 20. století. Průmyslová revoluce přinesla dalekosáhlé změny. Sériová výroba umožnila vytvářet automobily, telefony a rádia poměrně levně napříč celým vyspělým světem. Též první světová válka a říjnová revoluce v Rusku ovlivnila celé světové dění. Mnoho z jmen hrdinů (například Benito Hoover nebo Bernard Marx) vychází z jmen vlivných osobností té doby.  Huxley dokázal využít dějů a postav z jeho futuristických představ k vyjádření všeobecných názorů, především obavu před ztrátou individuální identity v uspěchaném světě budoucnosti. Jedna z dřívějších návštěv Spojených států dala "Konci civilizace" většinu z postav. Huxley se ve Spojených státech neseznámil pouze s životním stylem mladých Američanů, komerční zábavou, sexuální promiskuitou a do sebe zahleděnou kulturou, ale také knihou Henryho Forda. Huxley měl strach z amerikanizace Evropy, a proto se po návštěvě Ameriky s Fordovými myšlenkami seznámil blíže. Vliv Ameriky na román je patrný na „emocionálních filmech“, které odkazují k – v Americe nově zavedeným – „mluveným filmům“, nebo na dalším znaku americké kultury, všudypřítomných žvýkačkách, které jsou v románu též parodovány – jejich funkce byla dodat uživateli sexuální hormony. V článku z 4. května 1935, který vyšel pod názvem "Illustrated London News" G. K. Chesterton říkal, že Huxley bojoval proti „době utopií“ (“Age of Utopias”) – období před první světovou válkou, které bylo charakterizováno tvorbou H. G. Wellse a George Bernarda Shawa, kteří psali o socialismu a světovém státu.  Za "Konec civilizace" sklidil Huxley téměř naprostou negativní kritiku od soudobých kritiků, jeho dílo bylo přijato až později. Dokonce i sympatizanti si neodpustili ve svých kritikách jedovaté poznámky.

Fordismus a společnost.

Huxley vytvořil sociální strukturu svého Světového státu na principu Fordova běžícího pásu, kde jsou nejdůležitější prvky sériová výroba, soudržnost, předvídatelnost a spotřeba zboží na jedno použití – vlastní heslo státu zní: „Komunita – identita – stabilita“. A protože v tomto státě chybí náboženství ve smyslu víry v nadpřirozeno, tak zde postava Forda supluje postavu boha. Je mu zasvěcen den, nebo postavy klejí jeho jménem (např. „Ó Forde“). Kalendář používaný ve Světovém státu je udáván jako roky „po F.“ (tedy po Fordovi), kde rok 1 po F. znamená rok 1908 po Kristu, kdy byl poprvé sériově vytvořen Ford model T. Děj románu se odehrává v roce 632 po F., tedy v roce 2540. Další symbol fordismu je T, který nahradil křesťanský kříž.  Členové každé ze společenských kast jsou predestinováni zvukovými nahrávkami, které jim jsou pouštěny během spánku, v knize se tomuto učení ve spánku říká „hypnopedie“. Obsah těchto nahrávek je má přesvědčit o tom, že jejich kasta je pro ně nejlepší, ale také je přesvědčují o důležitosti konzumního života. Jakékoliv pocity členové komunity řeší antidepresivy a halucinogenní drogou zvanou „sóma“, jejíž název je odvozen od posvátného omamného nápoje užívaného ve védské Indii, která je podávána arcipěvcem z Canterbury při „Pobožnosti souladu“.  Protože kniha byla psána ve 20. a na počátku 30. let 20. století, tedy před tím, než Watson a Crick rozluštili strukturu DNA, chybí mezi technologiemi, kterými jsou ovládáni členové komunity Světového státu genetické inženýrství. Na druhé straně v této době již bylo znovuobjeveno dílo Johanna Gregora Mendela o dědičnosti, o které se Huxley ve svých představách opíral stejně, jako o dílo významných biologů ze svého příbuzenstva, Thomase Huxleyho, Andrewa Huxleyho nebo Juliana Huxleyho, který obhajoval eugeniku. Není tedy překvapivé, že Huxley dával důraz na předurčování lidí při rozmnožování. Lidská embrya jsou predestinována za pomocí promyšlené řady důmyslných chemických (například vystavení účinku hormonů či jedů), tepelných (vystavení vysoké teplotě, nebo nízké teplotě podle toho, kde má jedinec v budoucnu pracovat) a jiným přírodním vlivům, také zde v menší míře funguje i řízený výběr.

Postavy.

Postavy na pozadí.

Zde jsou postavy skutečné, které jsou v románu zmíněny:

Porovnání s románem "1984".

Huxleyho román je mnohdy dáván do souvislostí s nejslavnějším románem George Orwella, "1984". Například Miroslav Holub si všímá podobnosti a důležitosti těchto děl takto, ale také ukazuje na možné pozitivní aspekty Huxleyho románu:  Naopak sociální kritik Neil Postman jasně tato dvě díla ve své knize "Ubavit se k smrti" odděluje, aniž by nacházel cokoli pozitivního:

"Brave New World Revisited".

"" je realistické dílo vydané v roce 1958 v USA (česky zatím nevyšlo). Autor zde hodnotí posun společnosti během třiceti let, které uběhly od vydání "Konce civilizace". Budoucnost, kterou popsal v "Konci civilizace" pokládal za částečně splnitelnou, ale v "Brave New World Revisited" autor seznává, že se společnost jeho modelu přiblížila rychleji než očekával.  Huxley analyzoval příčiny tohoto vývoje, tedy přelidnění a další možnosti, kterými může být lidstvo ovládané. Především se zajímal o příležitostné užívání drog a podprahové signály. Obě dvě knihy jsou rozdílné, krom normálního autorova myšlenkového vývoje, také v jeho konverzi k védántě.

Konec civilizace: aneb Překrásný nový svět, v prvním překladu Konec civilisace, v originálu, je antiutopický sci-fi román anglického autora Aldouse Huxleyho. Autor román sepsal roku 1931 a vydal v roce 1932. V češtině vyšel o rok později pod názvem "Konec civilisace", ale většího zájmu se dočkal až pozdější překlad od překladatelské dvojice Josef Kostohryz a Stanislav Berounský v roce 1970.

Brave New World is a dystopian novel by British author Aldous Huxley, written in 1931 and published in 1932. Largely set in a futuristic World State, whose citizens are environmentally engineered into an intelligence-based social hierarchy, the novel anticipates huge scientific advancements in reproductive technology, sleep-learning, psychological manipulation and classical conditioning that are combined to make a dystopian society which is challenged by only a single individual: the story's protagonist. Huxley followed this book with a reassessment in essay form, "Brave New World Revisited" (1958), and with his final novel, "Island" (1962), the utopian counterpart. The novel is often compared to George Orwell's "Nineteen Eighty-Four" (1949).


Fyzická geografie.

Tato oblast byla v biblických dobách úrodná a některé z jejích částí jsou od té doby nepřetržitě zemědělsky využívány. Značná část se však během času přeměnila v bažiny, které ale byly sionistickými pionýry rekultivovány. V současné době je pobřežní planina centrem pěstování citrusů a nachází se zde jedny z nejúspěšnějších zemědělských osad v Izraeli. Půdy v této oblasti se skládají ze dvou mocných vrstev říčních sedimentů: jedna je tmavá a těžká, ideální pro pěstování polních plodin a druhá je tenká a písčitá, ideální pro pěstování citrusů.  Navzdory své délce, planinu protínají pouze dvě řeky: Jarkon, který je 27 kilometrů dlouhý a vlévá se do Středozemního moře u Petach Tikvy a Kišon, který je 43 kilometrů dlouhý a vlévá se do Haifského zálivu u města Akko.

Socioekonomická geografie.

V oblasti pobřežní planiny žije přibližně 70 % obyvatelstva Izraele, převážně v oblasti telavivské metropolitní oblasti Guš Dan a metropolitní oblasti u Haifského zálivu. Tato část Izraele je převážně židovská, jelikož zdejší obyvatelstvo je z 96 % tvořeno Židy a nearabským obyvatelstvem. Žije zde zhruba 4,2 milionu Židů, což je třetina světového židovstva.  Osídlení pobřežní planiny trvá několik tisíc let a zmínky o něm lze nalézt v Tanachu. Nedávné výzkumy prokázaly, že toto území bylo osídleno již před 5500 tisíci lety v době bronzové. Má se zato, že v té době docházelo k proměně vzorku osídlení, které bylo způsobeno změnou klimatu, která vedla k zaplavení oblasti, která byla dříve centrem obchodních a sídelních center, a vzniku močálů. Jedním z důvodů rozvoje osídlení od Gazy po Galileu byla existence obchodní stezky Egypťanů.

Oblasti.

Pobřežní planina se skládá z následujících geografických oblastí (od severu k jihu):

Západní Galilea.

Oblast západní Galileje, známá také jako severní pobřeží nebo Zubulunská planina, se rozkládá od útesů Roš ha-nikra na severu až po třetí největší izraelské město Haifa. Jedná se o úrodnou oblast, kde se nachází město Naharija a mnoho mošavů a kibuců. Při pobřeží se nachází mnoho malých ostrůvků. Jako samostatná oblast se někdy počítá pobřežní planina u města Akko, která je převážně urbanizovaná zahrnující Akko a severní haifské předměstí Krajot, ale i některé zemědělské oblasti.

Chof ha-Karmel.

Oblast Chof ha-Karmel se rozkládá jižně od Haify až po Zichron Ja'akov. Je zde úrodná půda a kromě Haify na severu je zde většina osad zemědělsky zaměřená.

Šaronská planina.

Šaronská planina se rozkládá jižně od Zichron Ja'akov až po řeku Jarkon ústící u Tel Avivu. Tato oblast je nejhustěji zalidněná, je zde velké množství velkých měst, jako Netanja a Herzlija, stejně jako množství menších sídel ve vnitrozemí.

Centrální pobřežní planina.

Centrální pobřežní planina se rozkládá od řeky Jarkon ústící na severu Tel Avivu po Nachal Šichma a zahrnuje města jako Bat Jam, Rišon le-Cijon a množství zemědělských osad.

Jižní pobřežní planina.

Jižní pobřežní planina, také známá jako Šefela, Judská planina a západní Negev se rozkládá jižně až po Pásmo Gazy a dělí se na:

Pobřežní planina (hebrejsky מישור החוף, "Mišor ha-Chof") je úzká pobřežní planina v Izraeli táhnoucí se podél Středozemního moře, kde žije až 70 % obyvatel země. Planina, která se rozkládá na celkové délce 187 kilometrů, se skládá z písečných pláží, na které navazují úrodné zemědělské půdy, a je rozdělena do několika oblastí. Ve své severní části pláže přerušují křídová a pískovcová skaliska (například Roš ha-nikra). Na území pobřežní planiny se nacházejí významná populační centra, jako je Tel Aviv-Jaffa a přístavy s průmyslem, jako Haifa.

Israel's Coastal Plain (, "Mishor HaḤof") is the coastal plain along Israel's Mediterranean Sea coast, extending north to south. It is a geographical region defined morphologically by the sea, in terms of topography and soil, and also in its climate, flora and fauna. It is narrow in the north and broadens considerably towards the south, and is continuous with the exception of the short section where Mount Carmel reaches almost all the way to the sea. The Coastal Plain is bordered to the east by - north to south - the topographically higher regions of the Galilee, the low and flat Jezreel Valley, the Carmel range, the mountains of Samaria, the hill country of Judea known as the Shephelah, and the Negev Mountains in the south. To the north it is separated from the coastal plain of Lebanon by the cliffs of Rosh HaNikra, which jut out into the sea from the Galilee mountains, but to the south it continues into the Egyptian Sinai Peninsula.


Historie.

Firmy Sun, HP, IBM a USL v červnu 1993 ohlásily spolupráci při vývoji CDE v rámci iniciativy COSE (Common Open Software Environment – aliance firem UI a OSF). Základní prostředí bylo založeno na HP VUE (Visual User Environment, ), které bylo odvozeno z programu Motif Window manager (správce oken založený na knihovnách Motif, zkratka MWM). Firma IBM přispěla uživatelským rozhraním CUA (Common User Access) a pracovním prostředím Workplace Shell (objektové prostředí desktopu pro systém OS/2, které nahradilo Program Manager známý z Windows 3.x). Firma Novell poskytla komponenty pro správu pracovní plochy a škálovatelné systémové technologie systému UNIX System V. Firma Sun přispěla nástrojem ToolTalk, který zajišťuje meziprocesovou komunikaci a portováním sady programů DeskSet, což byl kancelářský balík pocházející z prostředí OpenWindows a zahrnující poštovního (E-mail) klienta, kalendář, textový editor, hodiny, menu a nástroje pro nastavení vlastností prostředí.  V březnu 1994 se CDE stalo zodpovědným za „nové OSF“, které vzniklo sjednocením Open Software Foundation (OSF) a Unix International (UI). V září 1995 proběhlo spojení CDE a Motif do jednoho projektu CDE/Motif. V roce 1996 se firma OSF stala členem nově formované skupiny The Open Group.  Uživatelé unixových desktopů považovali přibližně do roku 2000 prostředí CDE za de facto standard, avšak v této době svobodný software v podobě GNOME a KDE rychle dosáhl pokročilé úrovně, stal se prakticky univerzálním pro Linuxovou platformu a měl v té době dohromady již více uživatelů, než většina komerčních unixových systémů. Linuxová distribuce firmy Red Hat byla jedinou distribucí Linuxu, do které bylo CDE portováno, avšak přesto bylo nahrazeno prostředím GNOME.  V roce 2001 firmy Hewlett-Packard (HP-UX) a Sun (Solaris) oznámily, že CDE bude na jejich desktopech utlumen ve prospěch nasazení GNOME. Nicméně v dubnu 2003 se firma HP údajně rozhodla vrátit zpět k CDE, protože GNOME se dostatečně nestabilizovalo a nevyhovovalo tak požadovaným nárokům. Někteří označili za hlavní problém firmy HP nestabilizované API v GNOME (tj. problém s měnícím se rozhraním pro programování aplikací).  Solaris 10, který byl vydán na začátku roku 2005, obsahuje Java Desktop System založený jak na CDE, tak i na GNOME. Budoucí vydaní Solarisu budou založena na open source systému OpenSolaris, který však uvádí, že není v plánu zveřejnit konsolidovaný Solaris CDE (komponentu OS) jako open source.  V roce 2007 byla sepsána petice, která žádala Open Group o uvolnění zdrojového kódu CDE a Motifu pod volnou licencí. Open Group uvolnila v roce 2000 Motif pod názvem OpenMotif s licencí „sdílených příjmů“ (), která ovšem plně nesplňuje definice takzvaného open source nebo svobodného software. The Open Group ve skutečnosti chtěla kód uvolnit jako open source, avšak tohoto cíle dosáhla až v roce 2012.

Common Desktop Environment (CDE) je desktopové prostředí pro Unix založené na knihovně Motif, které je používáno v operačním systému OpenVMS od firmy Hewlett-Packard.

The Common Desktop Environment (CDE) is a desktop environment for Unix and OpenVMS, based on the Motif widget toolkit. It was part of the UNIX 98 Workstation Product Standard, and was for a long time the "classic" Unix desktop associated with commercial Unix workstations.


Historie.

První návrh standardu MPI byl uveřejněn v časopise Supercomputing v roce 1994. V současné době existují dvě hojně používané verze: Starší verze 1.2 (často označovaná pouze jako MPI-1), která klade důraz na posílání zpráv, a verze 2.1 (často označovaná pouze jako MPI-2), která přináší navíc (mimo jiné) paralelní vstupně výstupní operace, dynamickou správu procesů a vzdálené operace s pamětí. Verze 1.2 obsahovala okolo 128 funkcí, zatímco verze 2.1 čítá více než 500 funkcí. Přičemž verze 2.1 zpětně kompatibilní s 1.2, čili programy napsané pro verzi 1.2 by měly s verzí 2.1 bez problému fungovat. Uživatelé budou pouze u některých funkcí upozorněni, že jsou již zastaralé. Vzhledem ke stále velkému počtu aplikací psaných pro verzi 1.2 byla zpětná kompatibilita nutností.

Funkce a důležité rysy.

Účelem rozhraní knihovny MPI je poskytnout nezbytnou virtuální topologii a funkce pro synchronizaci a komunikaci mezi množinou procesů (namapovaných na množinu počítačů) nezávisle na programovacím jazyce, avšak zároveň se přizpůsobit možnostem daných programovacích jazyků. MPI programy pracují vždy s procesy, ačkoli se často hovoří o procesorech. Pro dosažení nejlepšího výkonu je zapotřebí přidělit každému procesu jeden procesor, odpadá tím tak zpoždění způsobené přepínáním kontextu. K tomuto mapování však nedochází v době překladu aplikace ale v době běhu aplikace, a to prostřednictvím agenta, který MPI program spustil. Většinou se tento agent jmenuje mpirun nebo mpiexec.  Operace point-to-point mohou být:

Komunikátor (communicator).

Jednou z nejdůležitějších věcí pro pochopení knihovny MPI jsou komunikátory. Komunikátory jsou skupiny procesů při běhu MPI aplikace. Komunikátory se dají dynamicky vytvářet. Skupina MPI_COMM_WORLD existuje vždy a obsahuje všechny procesy dané aplikace. Proces je identifikován podle ranku, což je jeho pořadové číslo od nuly uvnitř skupiny. Pro komunikaci jsou pak k dispozici dva mechanismy: message passing a remote memory access. [6]

Point-to-point komunikace.

Velká část funkcí v MPI je určena pro realizaci komunikace mezi dvěma procesy. Klasickým příkladem je funkce MPI_Send, která pošle zprávu od jednoho procesu jinému procesu. Často jsou tyto funkce používány na programových architekturách typu master-slave, kde je řídící uzel zodpovědný za činnost svých „sluhů“. Typicky master pošle dávky instrukcí nebo dat každému podřízenému, počká až přijdou všechny odpovědi a pak je poskládá do jednoho celku.  Blokující funkce:  int MPI_Recv(void* buf, int count, MPI_Datatype datatype, int source, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Status *status) int MPI_Send(void* buf, int count, MPI_Datatype datatype, int dest, int tag, MPI_Comm comm) Parametr buf je ukazatel na data která chceme odeslat, respektive na místo v paměti, kam chceme uložit přijatou zprávu. count udává počet přijatých hodnot, datatype jejich datový typ (pomocí vynásobení velikosti datového typu a počtu hodnot pak funkce zjistí kolik bajtů přečíst), source identifikuje proces, od kterého chceme číst (pomocí ranku – pořadového čísla), tag identifikuje zprávu a slouží spíše pro vizualizaci nebo ladění, comm je handle komunikátoru a konečně status obsahuje informaci o stavu operace. Neblokující funkce:  int MPI_Irecv(void *buf, int count, MPI_Datatype datatype, int source, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Request *request) int MPI_Isend(void *buf, int count, MPI_Datatype datatype, int dest, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Request *request) Tyto funkce fungují stejně jako jejich blokující protějšky, pouze s tím rozdílem, že program nečeká na jejich dokončení.

Kolektivní komunikace.

Mezi funkce pro hromadnou komunikaci patří například:  int MPI_Bcast(void* buffer, int count, MPI_Datatype datatype, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Scatter(void* sendbuf, int sendcount, MPI_Datatype sendtype, void* recvbuf, int recvcount, MPI_Datatype recvcount, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Gather(void* sendbuf, int sendcount, MPI_Datatype sendype, void* recvbuf, int recvcount, MPI_Datatype recvtype, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Reduce(void *sendbuf, void *recvbuf, int count, MPI_Datatype datatype, MPI_Op op, int root, MPI_Comm comm)

Implementace, aneb která je ta pravá?

Implementací MPI existuje celá řada, a proto zde zmíníme jen ty nejdůležitější: MPICH, LAM/MPI a OpenMPI.

MPICH.

Je původní implementací standardu MPI 1.x. Správná výslovnost této zkratky má být „em pí aj sí ejč“, nikoli jako „m-pitch“. Tato implementace vznikla v Argonne National Laboratory a na vývoji se také podílela Mississippi State University. První ze zmíněných pak pokračovala ve vývoji celé následující desetiletí a nyní nabízí MPICH 2, jež implementuje standard MPI 2.1. Tato knihovna je například součástí distribuce Debian.

LAM/MPI.

LAM/MPI je zkratka z Local Area Multicomputer / Message Passing Interface. Tato implementace vznikla v Ohio Supercomputing Center. Dále se na jejím vývoji podílely týmy z Ohio State University, University of Notre Dame a Indiana University Ti nyní také udržují webové stránky knihovny. Více o autorech lze najít v [1]. Podle informací dostupných na oficiálních webových stránkách projektu [2] však byl vývoj LAM/MPI zastaven (přijímají již pouze bezpečnostní záplaty) a snaha jeho vývojářů LAM/MPI se přesunula k projektu Open MPI (viz dále). Uživatelé LAM/MPI jsou zároveň vyzýváni k přechodu na Open MPI.  Pro komunikaci mezi výpočetními uzly LAM/MPI podporuje TCP/IP, sdílenou paměť, Myrinet (GM) a Infiniband (mVAPI). LAM/MPI implementuje kompletně MPI-1 a z velké části také MPI-2. Aplikace psané pro LAM/MPI jsou plně kompatibilní a snadno portovatelné na jiné implementace standardu MPI. Navíc však LAM/MPI přidává kvalitní podporu ladění. Monitorování probíhá na dvou úrovních: Jednak knihovna dokáže kdykoli pozastavit proces a vytvořit jeho snímek (angl. snapshot) a odeslat informace o jeho stavu. Takovýto snapshot pak obsahuje veškeré aspekty synchronizace, členství ve skupinách komunikátorů a také obsah zpráv. A za druhé, knihovna MPI je navržena tak, aby mohla poskytnout globální záznam veškeré komunikace, a to jak za běhu, tak po jeho skončení. Tento záznam může být dokonce vizualizován.

Open MPI.

Open MPI je poměrně nový, avšak slibný projekt, který se pokouší o spojení několika ostatních implementací MPI (FT-MPI, LA-MPI, LAM/MPI a PACX-MPI) s tím, že z každé implementace si vezme to, v čem je nejlepší. Vznikla tak kompletně nová implementace MPI-2. Za jejím vývojem stojí celé konsorcium firem a univerzit, mezi něž patří i např. University Of British Columbia, Cisco, IBM nebo Sun Microsystems. Kompletní seznam organizací podílejících se na vývoji lze najít v [3].  Její vývoj začal v říjnu roku 2005 [4]. V březnu roku 2006 spatřilo světlo světa verze 1.0. Vývoj pak pokračoval plynule dále. Dvacátého šestého června 2013 pak vyšla momentálně (v době psaní tohoto textu) aktuální stabilní verze 1.6.5. Kromě toho je také možné si stáhnout nestabilní snapshot vývojové verze, které vychází každý den, nebo rovnou získat aktuální obsah vývojového repozitáře pomocí SVN. Tato knihovna je také součástí mnoha populárních distribucí Linuxu (Fedora, Ubuntu, openSUSE...).

Příklady.

Poznámka: následující příklady byly testovány pouze na Open MPI, a proto nemusejí fungovat správně s jinými implementacemi.

Hello World.

Kostra aplikace.

Prvním krokem úspěšného vytvoření MPI aplikace je instalace potřebných knihoven. Instalace z vaší distribuce bude pravděpodobně nejrychlejší, kdežto instalace kompilací zdrojových kódů stažených přímo z oficiálních stránek vám přinese nejčerstvější verzi. Dále je potřeba vytvořit soubor obsahující zdrojový text, např. main.c, do kterého napíšeme standardní kostru programu v jazyce C a navíc přidáme tyto tři řádky:  Tím jsme získali minimální kostru MPI aplikace.

Kompilace a spuštění.

K běhu takovéto aplikace nám bude stačit jeden počítač. Kompilace se provede příkazem:  Spuštění pak jako obvykle:  V případě, že budeme chtít v programu používat více procesů a tedy i počítačů (kvůli tomu jsme přece MPI instalovali...), musíme nejprve vytvořit soubor openmpi_hosts, do kterého dáme jména těchto počítačů a kolik slotů mají používat. Jestliže potřebujeme používat více strojů, ale máme jen jeden, můžeme využít možnost takzvaných slotů: jednoduše napíšeme, kolik procesů může běžet na kterém stroji. Takže jestliže potřebujeme deset procesů a všechny na našem počítači, napíšeme do openmpi_hosts pouze toto:  Takto můžeme pro každý počítač specifikovat počet procesů na něm běžících. Takže takový soubor pak může vypadat například takto:  V tomto případě však již nemůžeme aplikaci spouštět jako předtím, ale musíme k tomu použít již výše zmíněný démon mpiexec:  $ mpiexec --hostfile openmpi_hosts -np 10./a.out  Parametr -np pak udává, kolik kopií programu se má spustit a parametr - -hostfile udává cestu k souboru mapujícímu procesy na hosty.  Nyní již známe některé základní funkce knihovny MPI a také jak aplikaci zkompilovat a spustit, a proto si již můžeme vytvořit legendární Hello World (dle anglické wikipedie): /*  Program zkompilujeme a spustíme:  [michel@localhost pokusy]$ mpicc HelloWorld.c && mpiexec --hostfile openmpi_hosts -np 4./a.out 0: We have 4 processors 0: Hello 1! Processor 1 OK  0: Hello 2! Processor 2 OK  0: Hello 3! Processor 3 OK

Suma řady čísel.

void master (void); void slave (void);  int main(int argc, char *argv[]){  /* rozdeluje praci sluhum */ void master (void) {  /* kod sluhu – sectou cast pole kterou obdrzeli a vrati panovi */ void slave (void) {

Alternativy.

Ačkoli je standard MPI v oblasti paralelního počítání velmi rozšířený, není jediným. Jeho hlavním „konkurentem“ je systém PVM.

Message Passing Interface (dále jen MPI) je knihovna implementující stejnojmennou specifikaci (protokol) pro podporu paralelního řešení výpočetních problémů v počítačových clusterech. Konkrétně se jedná o rozhraní pro vývoj aplikací (API) založené na zasílání zpráv mezi jednotlivými uzly. Jedná se jak o zprávy typu point-to-point, tak o globální operace. Knihovna podporuje jak architektury se sdílenou pamětí, tak s pamětí distribuovanou (dnes častější). Z pohledu referenčního modelu ISO/OSI je protokol posazen do páté, tedy relační vrstvy, přičemž většina implementací používá jako transportní protokol TCP.

Message Passing Interface (MPI) is a standardized and portable message-passing standard designed by a group of researchers from academia and industry to function on a wide variety of parallel computing architectures. The standard defines the syntax and semantics of a core of library routines useful to a wide range of users writing portable message-passing programs in C, C++, and Fortran. There are several well-tested and efficient implementations of MPI, many of which are open-source or in the public domain. These fostered the development of a parallel software industry, and encouraged development of portable and scalable large-scale parallel applications.


Farmakologie.

Ačkoli byl prodáván jako bezpečnější, má meprobamát většinu farmakologických účinků a rizik jako barbituráty (i když je při účinných dávkách méně sedativní). Byl hlášena přítomnost určitých antikonvulzivních vlastností proti komplexnímu parciálnímu záchvatu, ale meprobamát může vyprovokovat generalizované tonicko-klonické záchvaty.  Mechanismus účinku meprobamátu není znám. Ve studiích prováděných na zvířatech se projevovaly účinky na více místech centrálního nervového systému, včetně thalamu a limbického systému. Meprobamát se váže na GABA receptory, které přerušují neuronovou komunikaci v retikulární formaci a spinálním vlákně, což vede k sedaci a změněnému vnímání bolesti.  Mezi příbuzné látky patří karisoprodol (proléčivo meprobamatu) a tybamát.

Indikace.

Meprobamát je schválen pro krátkodobé potlačení úzkosti, není ovšem známo, zda jsou údajné anxiolytické účinky oddělitelné od účinků sedativních. Účinnost meprobamátu jako selektivního prostředku pro léčbu úzkosti nebyla u lidí prokázána a meprobámat není pro tento účel používán tak často jako benzodiazepiny.  Meprobamát je dostupný k orálnímu podávání jako tablety s obsahem 200 a 400 mg. Je též součástí kombinovaného přípravku Equagesic (ve Velké Británii bylo používání ukončeno v roce 2002), používaného jako myorelaxans.

Předávkování.

Mezi příznaky předávkování meprobamátem patří ospalost, otupělost, netečnost až bezvědomí, ztráta svalové kontroly, poruchy až zástava dechu, šok. Smrt byla hlášena již po požití 12 g meprobamátu, přežití při až 40 g. Při předávkování mohou tablety meprobamátu tvořit v žaludku bezoáry, které vyžadují fyzické odstranění této nerozpuštěné hmoty endoskopem. Proto lze uvažovat o indikaci aktivního uhlí i po 4 a více hodinách, anebo pokud úroveň látky stoupá.

Klasifikace.

Meprobamát je podle Úmluvy o psychotropních látkách zařazen do Seznamu IV.

Meprobámat (též meprobamat, prodáván také pod obchodními názvy Miltown, Equanil a Meprospan) je karbamátový derivát používaný jako anxiolytikum. Určitou dobu byl nejprodávanějším trankvilizérem, byl však z podstatné části nahrazen benzodiazepiny.

Meprobamate—marketed as Miltown by Wallace Laboratories and Equanil by Wyeth, among others—is a carbamate derivative used as an anxiolytic drug. It was the best-selling minor tranquilizer for a time, but has largely been replaced by the benzodiazepines due to their wider therapeutic index (lower risk of toxicity at therapeutically prescribed doses) and lower incidence of serious side effects.


Historie.

Argentina debutovala v Davis Cupu v roce 1923 proti Švýcarsku, jemuž podlehla 1:4 na zápasy. Na své první finále dosáhla v roce 1981, při premiéře světové skupiny. Prohrála v něm se Spojenými státy 1:3. O dvacet pět let později, roku 2006 se střetla v moskevském Olympijském stadionu s Ruskem, s nímž prohrála po velké bitvě 2:3.  Ve finálovém duelu ročníku 2008 konaném v argentinském Mar del Plata narazila na Španělsko, jež získalo trofej po výhře 4:1. Také počtvrté odešla z boje o salátovou mísu poražena, když v závěrečném duelu Davis Cupu 2011 podlehla na sevillské halové antuce Španělsku 1:3. Jihoamerický tým si odvezl pouze jeden bod za deblové vítězství. Obě dvouhry vyhrála španělská jednička Rafael Nadal.  V roce 2012 se Argentina probojovala do semifinále, kde narazila na Českou republiku. Na antuce v Buenos Aires podlehla pozdějším vítězům 2:3. Následující sezónu 2013 postoupila přes Německo a Francii opět do semifinálové fáze, v němž se zopakoval rok starý scénář. Opět ji vyřadil český výběr poměrem 3:2, který následně celou soutěž vyhrál.

2016: První zisk salátové mísy.

V úvodním březnovém kole roku 2016 Argentinci porazili debutanta ve světové skupině, tým Polska. V gdaňské hale zvítězili 3:2 na zápasy, když dvěma body přispěl Leonardo Mayer. V červencovém čtvrtfinále si poradili na pesarské antuce s Itálií poměrem 3:1. Hlavním strůjcem postupu se stal Federico Delbonis, jenž vyhrál obě dvouhry. Deblové vítězství v pětisetovém dramatu zaznamenali Guido Pella s Juanem Martínem del Potrem, vracejícím se na okruh po dlouhodobém zranění. Také třetí mezistátní duel odehrála Argenina na půdě hostů, když je během září v glasgowském semifinále přivítali obhájci trofeje z Velké Británie v čele s bratry Murrayovými. Del Potrovi se na úvod podařilo zdolat světovou dvojku Andyho Murrayho po pětisetovém průběhu, když otočil vývoj utkání. Do dvoubodového náskoku se Jihoameričané dostali po výhře Guida Pelly nad Kylem Edmundem. Britové však vyrovnali skóre na 2:2. Rozhodující třetí bod ze závěrečné dvouhry připadl Leonardu Mayerovi po čtyřsetovém vítězství nad Danielem Evansem.  V závěru listopadu Argentinu hostilo Chorvatsko v záhřebské hale Arena Zagreb. Jihoameričané vyhrali všechna tři předchozí mezistátní utkání. V pátečním programu splnili roli favoritů jedničky týmů, když ve svých duelech triumfovali hráč elitní světové desítky Marin Čilić i Juan Martín del Potro. Chorvaté se po sobotní čtyřhře ujali vedení 2:1 na zápasy. V otevíracím nedělním singlu vedl Chorvat Čilić již 2–0 na sety nad del Potrem. Zbylou sadu, znamenající zisk salátové mísy, se mu však vyhrát nepodařilo a po téměř pětihodinovém dramatu odešel poražen 2–3 na sety. V závěrečné dvouhře již dominovala argentinská dvojka Federico Delbonis, který proti Ivu Karlovićovi neztratil ani jednu sadu. Argentina tak poprvé vybojovala titul. Teprve potřetí od zavedení světové skupiny v roce 1981 dokázalo družstvo ve finále otočit nepříznivý stav 1:2 na zápasy. V hale pro 15 tisíc diváků, kde byl přítomen i fotbalista Diego Maradona, pak nehrající kapitán vítězů Daniel Orsanic komentoval triumf slovy: „"Musím tomu věřit, snili jsme o tom tolikrát, ale teď jsme to dokázali. Tenis je u nás tradiční sport a zasloužili jsme si to. Je to nejkrásnější okamžik mého života a je ctí být součástí tohoto týmu."“

Dějiště.

Do roku 1996 odehrála Argentina všechny své domácí zápasy v areálu Buenos Aires Lawn Tennis Club na otevřeném antukovém dvorci. Následně začala využívat i další dějiště, nejen v metropoli Buenos Aires. Některá střetnutí tak odehrála v Córdobě, Mendoze a Mar del Plata, jíž si vybrala pro finálový duel v roce 2008. V Buenos Aires využívá od roku 2006 antukový kurt areálu Estadio Mary Terán de Weiss.

Složení týmu 2019.

Žebříček ATP je uveden k týdnu listopadového finále 2019.

Daviscupový tým Argentiny reprezentuje Argentinu v Davisově poháru od roku 1923 pod vedením národní tenisové federace Asociación Argentina de Tenis.

The Argentina Davis Cup team represents Argentina in Davis Cup tennis competition and is governed by the "Asociación Argentina de Tenis". As of 2016, the team has competed in the World Group since 2002 and reached the finals five times (1981, 2006, 2008, 2011 and 2016), winning the cup for the first time in the 2016 edition by defeating Croatia in the final. Argentina is currently #1 in the ITF Davis Cup rankings.


Děj.

Král Harold onemocněl a jeho zeť, zlobr Shrek, a princezna Fiona jsou další v pořadí na trůn království Za sedmero horami. Shrek se s tím nehodlá smířit a trvá na tom, že musí být ještě někdo další, kdo má nárok na trůn. Z posledních sil řekne král Shrekovi, že někdo takový existuje - jeho synovec Artuš. Po pohřbu se Shrek spolu s Oslíkem a Kocourem v botách vydá vyhledat nového krále. Když odplouvají, Fiona na Shreka zavolá, že je těhotná. Vyděšený Shrek proto začne mít noční můry o svých budoucích dětech.  Artuš, nebo Artie, jak je raději nazýván, je studentem v internátní škole Worchesterovka, kde je ztroskotanec, kterému se všichni posmívají a nemají ho rádi. Shrek mu řekne, že se musí stát novým králem Za sedmero horami. Artie je z toho nejdříve nadšený, ale pak mu Oslík a Kocour v botách řeknou o zodpovědnosti, která je s tím spojená a Artie nadšení ztratí. Artie je vyděšený, pokusí se vrátit loď na břeh a skončí to tím, že ztroskotají na ostrově, kde potkají Artušova starého potřeštěného učitele Merlina.  Mezitím princ Krasoň v baru přemluví několik pohádkových padouchů, včetně Kapitána Háka, královny ze Sněhurky, kyklopů, tvůrce Pinocchia a dalších, aby se přidali na jeho stranu a získali tak konečně svoje štěstí. Společně napadnou království a uvězní všechny Shrekovy přátele. Fiona, královna Lilian, Doris, Popelka, Sněhurka, Šípková Růženka a Zlatovláska utečou tajnou chodbou, ale Zlatovláska je naláká do pasti a přidá se ke Krasoňovi, do kterého je zamilovaná a má se stát jeho budoucí královnou.  Kapitán Hák u Merlina napadne Shreka a pokusí se ho chytit a ostatní zabít. Je poražen, ale zmíní se o královi Krasoňovi, a tak se Shrek bojí o Fionu a chce se urychleně vrátit do království. K tomu jim pomůže Merlin, který je přenese, ale omylem prohodí těla Oslíka a Kocoura v botách, takže Oslíkova duše se nachází v Kocourovi a naopak. Shrek zjistí, že Krasoň ovládl království a chce ho zabít přede všemi v divadelní hře. Vydají se proto do paláce, kde se hra zkouší, setkají se s Krasoněm, který jim vyhroužuje, ale nakonec jsou všichni zatčeni.  Krasoň se připravuje na Artieho popravu, a tak Shrek, aby ho zachránil, řekne, že to je jen ťulpas, který ho měl nahradit jako krále. Krasoň mu uvěří a rozhodne se, že Artieho nezabije. Artie, který začal Shrekovi věřit, tomu také uvěřil, je zklamaný a utíká pryč. Oslík a Kocour jsou zavřeni spolu s princeznami ve věžení. Královna Lilian se rozčílí poté, co ji Sněhurka nazve stařenkou a hlavou rozbije dvě kamenné zdi. Oslík a Kocour pak potkají Artieho a vše mu vysvětlí, a tak se rozhodne vrátit.  Království sleduje Krasoňovo divadelní představení. Shrek si ale ke Krasoňově smůle získá publikum. Když se Krasoň chystá zabít Shreka, Fiona s přáteli a Kocour, Oslík a pohádkové bytosti vniknou na jeviště. Padouchové je znovu zajmou, ale přijde Artie a přemluví je, aby je nechali jít a prokáže tak své vladařské schopnosti. Na Krasoně pak spadne věž, která byla na jevišti. Jeho koruna se kutálí po jevišti a Artie ji chytí a po chvíli se korunuje králem. Když království oslavuje nového krále, objeví se Merlin a vrátí Oslíkovi a Kocourovi jejich těla, ale jejich ocasy zůstanou prohozené. Shrek a Fiona se vrátí do své bažiny a mají spolu tři zlobří děti.

Shrek Třetí ("Shrek the Third") je třetí film ze série animovaných komedií "Shrek" z roku 2007 podle knihy Williama Steiga "Shrek!". Postavičky namluvily známé filmové hvězdy, jako Mike Myers, Eddie Murphy, Cameron Diaz, Antonio Banderas, Justin Timberlake, Julie Andrews, John Cleese, Rupert Everett, a Eric Idle.

Shrek the Third (also known as Shrek 3) is a 2007 American computer-animated comedy film directed by Chris Miller and co-directed by Raman Hui. It is the third installment in the "Shrek" film franchise that serves as a sequel to 2001's "Shrek" and 2004's "Shrek 2". The film stars Mike Myers, Eddie Murphy, Cameron Diaz, Antonio Banderas, Rupert Everett, Julie Andrews and John Cleese reprising their voice roles from the previous films, along with new additions such as Justin Timberlake as Arthur Pendragon and Eric Idle as Merlin. In "The Third", Prince Charming is plotting to overthrow Shrek and Fiona, who have inherited the throne following King Harold's death. Shrek, who believes an ogre does not fit in to be king and does not want to rule the kingdom, attempts to convince Fiona's underachieving, 16-year-old cousin Artie to reign instead.


Vlastnosti.

Zobrazení je konformní a ekvidistantní (zachovává délky) ve dvou kartografických rovnoběžkách. Jedná se o dvojité kuželové konformní zobrazení v šikmé poloze, převádějící Besselův elipsoid do roviny prostřednictvím referenční koule. Jeho výpočet je značně složitý, protože jde o posloupnost několika matematických operací, které lze zjednodušeně zapsat jako:  φ,λ → U,V → Š,D → ρ,ε → X, Y  Hodnoty obou souřadnic (X a Y) jsou na území bývalého Československa (Česká republika, Slovensko, Zakarpatská oblast) vždy kladné a navíc pro každé místo na tomto území platí, že X > Y. Při obvyklé poloze kvadrantů a orientaci os, jež se běžně používá v programech CAD a GIS, jsou souřadnice transformovány do třetího kvadrantu, tedy jsou naopak obě záporné.

Použití.

Křovákovo zobrazení se používá jako závazné pro všechna státní mapová díla na Slovensku a v České republice, v rámci souřadnicového systému S-JTSK (systém jednotné trigonometrické sítě katastrální).

Historie.

Po 1. světové válce a vzniku Československa vyvstal úkol vytvořit takové zobrazení, které bude nejvíce vyhovovat nově vzniklému státu. Ing. Křovák empiricky hledal na kouli, na kterou se promítl Besselův elipsoid, takové rovnoběžné kružnice, aby jimi ohraničený pás, v němž by leželo Československo, byl co nejužší. Zjistil, že šířka takového pásu je 2°31', přičemž zkreslení délek na okrajích tohoto pásu dosahovalo hodnot +24 cm/km.. Aby byla absolutní hodnota délkových odchylek malá, změnil tečný kužel na sečný tak, aby největší záporné zkreslení délek bylo -10 cm/km. Tím také dosáhl toho, že největší kladné zkreslení délek bylo +14 cm/km a to nastalo jen při krajích pásu, tedy na nepatrném území republiky.  Osa X a tedy i vrchol kužele leží 42°30' východně od Ferra, neboli 24°50' východně od Greenwiche. Tím byla celá republika umístěna do jediného kvadrantu (viz obrázek), který je definován jako první kvadrant s kladnými hodnotami obou os (X a Y). Vrchol kužele a tedy i počátek souřadnic S-JTSK, se nachází poblíž ruského Petrohradu.

Proj4js.

Křovákovo zobrazení pro JavaScriptovou knihovnu Proj4js Proj4js.defs["EPSG:102067"] = "+proj=krovak +lat_0=49.5+lon_0=24.83333333333333  +alpha=30.28813975277778 +k=0.9999 +x_0=0+y_0=0 +ellps=bessel  +units=m+towgs84=570.8,85.7,462.8,4.998,1.587,5.261,3.56 +no_defs";

Odchylka od severu.

Křovákovo zobrazení nezobrazuje sever na horní okraj mapy, oproti obvyklému znázornění je mapa pootočena v kladném směru. Tato skutečnost je předmětem kritiky, protože vytváří v mysli nesprávnou kognitivní mapu Česka. Severní směr je v Křovákově zobrazení poněkud odchýlený doprava přibližně podle vzorce:  formula_1,  kde formula_2 je zeměpisná délka místa.

Křovákovo zobrazení je obecné konformní kuželové zobrazení, tj. zemský povrch je zobrazen na kuželu, který je v tzv. obecné poloze. Bylo vytvořeno Ing. Josefem Křovákem, přednostou triangulační kanceláře v roce 1922.

Křovák's projection is conic projection invented by Czech geodesist Josef Křovák. The projection is based on Bessel ellipsoid and it was made for the best projection of Czechoslovakia. It is used for State maps of the Czech Republic.


Biografie.

Jeden ze zástupců hnutí Mladé Polsko, spjatý s několika hlavními směry soudobé lyriky, především naturalismem, symbolismem a expresionismem. Průkopník v užívání volného verše, předjal i katastrofismus a primitivistické tendence v moderním umění. Byv stavěn na úroveň Adamu Mickiewiczovi, ba dokonce do role "věštce" (wieszcz), považuje se za jednoho z předních básníků v dějinách polské literatury.  Jeho díla, ceněna zejména pro originalitu stylu i tvůrčí nezávislost, vznikala jako plod autorova bolestného životního údělu, provázeného bídou, samotou, rozpadem rodinných vazeb a úsilím o navázání dialogu s Bohem. Odsud také postupné proměny estetických postojů jeho zpočátku rouhačské, později zoufalstvím prosycené tvorby, jejíž finální etapou byla františkánská apoteóza sblížení s přírodou, prostoty a vyrovnání s žitím plným neštěstí. Kasprowicz byl přitom, podle názoru Adama Ważyka, "jedinou religiózní povahou mezi soudobými básníky"; každou existenciální zkušenost svého bouřlivého života odrazil totiž v reflexích, jež jsou hluboko zakořeněny v Bibli a křesťanské tradici. Jiní badatelé věnují pozornost na vývoj vnímání lásky u Kasprowicze: od ničivého erotu po caritas (boží milost).  Významné místo v jeho poezii zaujímalo nadšení pro přírodu rodného Kujavska a později i Vysokých Tater, které rád navštěvoval. Část veršů též vznikla vlivem fascinace kulturou Dálného Východu a řeckou mytologií.

Díla.

Jako překladatel-samouk ovládal klasickou latinu a řečtinu (Aischylos, Euripides), z moderních jazyků francouzštinu (Bertrand, Rimbaud, Maeterlinck) a angličtinu (Shakespeare, Marlowe, Byron ("Childe Haroldova pouť", 1895), Shelley ("Epipsychidion", 1888), Keats, Thákur, Swinburne, Coleridge ("Píseň o starém námořníkovi"), Wilde aj.). Věnoval pozornost i písemnictví italskému (d'Annunzio), holandskému (Heijermans), německému (Goethe, Schiller) a norskému (Ibsen).

Jan Kasprowicz (12. prosince 1860 v Szymborze, Polsko – 1. srpna 1926 v Zakopanem) byl polský básník, dramatik, literární kritik a překladatel patřící do hnutí "Mladé Polsko".

Jan Kasprowicz (12 December 1860 – 1 August 1926) was a poet, playwright, critic and translator; a foremost representative of Young Poland.


Historie.

Město je poprvé připomínáno roku 1467 v tureckém dokumentu. Požarevac byl tehdy vesnice v náchii Lučica a žil zde 49 rodin. Město se postupně rozvíjelo; roku 1476 se zde nacházelo 123 domů. Město ale bylo na počátku 15. století opuštěno a znovu osídleno až v letech 1521–1523.  Požarevac se proslavil především díky podpisu Požarevackého míru v roce 1718, který byl podepsán mezi Rakouskem a Tureckem. Město bylo vybráno z důvodu své vhodné pozice (na hranici mezi Habsburskou monarchií a Osmanskou říší). V roce 1733 byla při místním pravoslavném kostele zřízena první škola.  V letech 1718–1739 bylo součástí Srbska pod nadvládou Habsburské monarchie. V letech 1739–1813 pak bylo opět součástí Osmanské říše. Pro Miloše Obrenoviće byl Požarevac druhým hlavním městem. Nechal zde zřídit například první soud, který autonomní Srbsko ustanovilo. Kníže Miloš se zasadil o rozvoj města i řadou dalších kroků; v roce 1827 například nechal připojit i nedaleké vesnice Burjan a Bresje pod město. Vznikly i budovy v dnešním historickém centru města.  V roce 1842 získalo město i vlastní divadlo. V roce 1862 měl Požarevac 6062 obyvatel. V roce 1896 získalo město vlastní muzeum a v obdobné době sem byla otevřena i železniční trať Železniční trať Mala Krsna–Varažogrnac do Požarevace, která jej napojila na další velká města na území tehdejšího Srbska.  Město bylo osvobozeno od fašismu dne 15. října 1944 jednotkami Rudé armády a partyzánů. Město si dodnes tento den připomíná jako "Den osvobození." V dobách existence SFRJ zde byl rozvíjen průmysl a energetika. Město se stalo známé díky výrobě sušenek "Plazma keks".

Sport.

V letech 1926-2014 zde na stadionu "Vašariště" s kapacitou 4 000 diváků působil srbský fotbalový klub FK Mladi radnik Požarevac s původním jménem "SK Radnički". Jeho nástupcem se stal v roce 2014 vzniklý klub FK Radnički 1926.

Požarevac (v srbské cyrilici Пожаревац) je srbské město ve stejnojmenné opštině v Braničevském okruhu, jehož je administrativním centrem. Podle sčítání lidu z roku 2002 mělo 41 736 obyvatel (v roce 1991 43 885 obyvatel). Požarevac, kdysi jedno z nejvýznamnějších administrativních, ekonomických a kulturních center Srbska, se nachází 80 km jihovýchodně od hlavního města Bělehradu. Rozkládá se mezi třemi řekami – Dunajem, Velikou Moravou a Mlavou. Nedaleko od města se vypíná hora Čačalica.

Požarevac (, ) is a city and the administrative center of the Braničevo District in eastern Serbia. It is located between three rivers: Danube, Great Morava and Mlava. As of 2011, the city has a population of 44,183 inhabitants, while the city administrative area has 75,334 inhabitants.


Život.

Narodila se jako jediná dcera Ludvíka X. a Markéty Burgundské. Janin otec Ludvík X. se stal francouzským králem po smrti svého otce roku 1314, v době kdy jeho žena Markéta byla již uvězněna za nevěru na hradě Gaillard. Zemřela příhodně na jaře roku 1315. Ludvík X. se rychle oženil s Klemencií Uherskou a v červnu roku 1316 náhle zemřel v důsledku nachlazení.  Jana trávila dětství na dvoře svého strýce Oda Burgundského. Po babičce Janě měla dědický nárok na hrabství Champagne a Navarru, kde nebylo na rozdíl od Francie dědictví podmíněné mužským pohlavím. Janina nevlastní matka byla v té době těhotná, regentem království se stal starší bratr mrtvého krále Filip Dlouhý. V červenci roku 1316 uzavřel regent Filip smlouvu s burgundským vévodou, v níž uznal dědický nárok Jany a případné další dcery Ludvíka X. na uvedená panství, s tím že Filip měl být regentem obou až do jejich sňatku. V listopadu se však narodil chlapec. Novorozeně bylo prohlášeno králem, ale vzápětí zemřelo. Odo Burgundský nadále pokračoval v obhajobě dívčina dědictví a roku 1318 se oženil s Johanou, nejstarší dcerou krále Filipa. Johana měla dostat Champagne, pokud král nebude mít syna. Filip se syna nedočkal, zemřel roku 1322 a na trůn usedl mladší Karel IV. Urychleně se rozvedl se svou cizoložnou ženou Blankou a do své brzké smrti roku 1328 stihl uzavřít dvě další manželství. Ani Karel se následníka nedočkal, ale jeho třetí žena byla opět těhotná.  Regentem se do doby narození Karlova pohrobka stal Filip z Valois, vnuk krále Filipa III. a ženy byly úplně vyloučeny z dědění francouzského trůnu. Po narození děvčete se stal Filip z Valois králem. Kapetovci vymřeli po meči. Dalšími uchazeči byl Eduard III. Anglický, syn Isabely Francouzské a Filip z Évreux, Janin manžel. Není zcela jasné, kdy došlo k uzavření sňatku. Jsou uváděny roky 1318, 1328 a 1329.  Janino slíbené dědictví bylo až do roku 1328 ve správě synů Filipa IV., což by svědčilo pro sňatek roku 1328. Na jaře tohoto roku byla také Navarra oficiálně předána Filipovi z Évreux jakožto choti princezny Jany. Roku 1329 se mladý pár přestěhoval do Pamplony a 5. března 1329 došlo ke korunovaci. Champagne byla získána až roku 1336 za značnou úplatu francouzskému králi.  Filip Navarrský zemřel roku 1343 při účasti na reconquistě. Šipka jej zasáhla do krku. Jana jej přežila o celých šest let a je pohřbena v Saint-Denis. Na navarrský trůn usedl jejich syn Karel.

Jana II. Navarrská ( "Jeanne II de France", 28. ledna 1311 - 6. října 1349) byla navarrská královna z dynastie Kapetovců, majitelka bohatě iluminovaných Hodinek.

Joan II (; 28 January 1312 – 6 October 1349) was Queen of Navarre from 1328 until her death. She was the only surviving child of Louis X of France, King of France and Navarre, and Margaret of Burgundy. Joan's paternity was dubious because her mother was involved in a scandal, but Louis X declared her his legitimate daughter before he died in 1316. However, the French lords were opposed to the idea of a female monarch and elected Louis X's brother, Philip V, king. The Navarrese noblemen also paid homage to Philip. Joan's maternal grandmother, Agnes of France, Duchess of Burgundy, and uncle, Odo IV of Burgundy, made attempts to secure the counties of Champagne and Brie (which had been the patrimony of Louis X's mother, Joan I of Navarre) to Joan, but the French royal troops defeated her supporters. After Philip V married his daughter to Odo and granted him two counties as her dowry, Odo renounced Joan's claim to Champagne and Brie in exchange for a compensation in March 1318. Joan married Philip of Évreux, who was also a member of the French royal family.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Houstonu v Texasu. V roce 1991 vystudoval Klein Oak High School. Herectví vystudoval na University of Houston. V současnosti žije v Los Angeles v Kalifornii. Rád hraje na klavír, sleduje různé sporty, hlavně tenis, baseball a basketbal.  Již od roku 2009 se vedly dohady o jeho sexuální orientaci. V květnu 2012 v rozhovoru pro deník The New York Times uvedl, že je gay a již 10 let žije se svým partnerem, Toddem Spiewakem. Vzali se roku 2017.

Kariéra.

V polovině první dekády 21. století ztvárnil několik menších filmových rolí, např. hrál postavu Tima ve filmu "Procitnutí v Garden State" (2004) a objevil ve třídě Dr. P. ve filmu "Škola svádění" ("School for Scoundrels", 2006). Opakovaně účinkoval v seriálu "Soudkyně Amy" (2004–2005) jako Rob Holbrook. V epizodních rolích účinkoval i v seriálu "Ed" (2002) a "Griffinovi" (2009).  Širokou popularitu ovšem získal díky roli geniálního teoretického fyzika dr. Sheldona Coopera, Ph.D., M.Sc. v americké situační komedii "Teorie velkého třesku". Seriál vysílala od roku 2007 televize CBS a ještě v roce 2014 ohlásila záměr natočit a odvysílat až do sezóny 2016–2017 celkem deset řad. Parsons za svou roli získal několik ocenění jako např. cenu Asociace televizních kritiků za individuální výkon v komedii (2009, nominován i 2010, 2012 a 2014), cenu Critics' Choice Television Award za nejlepšího herce v komedii (2011, nominován i 2012, 2013 a 2014), čtyřikrát vyhrál cenu Emmy za mimořádný výkon v hlavní roli v komediálním seriálu (2010, 2011, 2013, 2014, nominaci v roce 2012 neproměnil) a získal také Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v muzikálu či komedii (2011).  V roce 2014 hrál spolu s Markem Ruffalem, Taylorem Kitschem, Mattem Bomerem a Julií Roberts v televizním filmovém dramatu Ryana Murphyho s názvem "Stejná srdce" ("The Normal Heart"). Film byl natočen podle hry Larryho Kramera z roku 1985 (v její obnovené verzi z roku 2011 si Parsons rovněž zahrál stejnou postavu). Šlo o příběh z počátku 80. let, období prudkého rozšíření AIDS, považovaného tehdejší společností za nemoc homosexuálů. Zahrál si též ve filmu "Skrytá čísla", kde hrál jednoho z členů týmu v Nasa.  Spolu s Rihannou v roce 2014 daboval dvojici hlavních postav, mimozemšťana jménem Oh a pozemskou dívku Tip, v animovaném filmu společnosti DreamWorks "Konečně doma" ("Home") z roku 2015.

James Joseph "Jim" Parsons (* 24. března 1973, Houston, Texas, USA) je americký herec známý především jako Sheldon Cooper ze sitcomu "Teorie velkého třesku".

James Joseph Parsons (born March 24, 1973) is an American actor and producer. Parsons is known for playing Sheldon Cooper in the CBS sitcom "The Big Bang Theory" (2007–2019). He has received several awards for his performance, including four Primetime Emmy Awards for Outstanding Lead Actor in a Comedy Series and the Golden Globe Award for Best Actor in a Television Series Musical or Comedy. In 2018, "Forbes" estimated his annual salary to be $26.5 million and named him the world's highest-paid television actor.


Kariéra.

V roce 1971 byl přijat na Berklee College of Music v Bostonu. V roce 1974 se připojil ke kapele Return to Forever, kterou vedl Chick Corea a hrál s ní až do razantní změny jejího složení roku 1976.  Prozkoumal řadu žánrů, ale je nejvíce zmiňován pro svou latin hudbou ovlivněnou jazz fusion tvorbu. Jde o čtyřnásobného vítěze v čtenářské ankety "Guitar Player Magazine" v kategorii nejlepší jazzový kytarista.  Kytarový historik Robert Lynch prohlašuje: "V historii elektrické kytary neudělal žádný člověk takový pokrok v technickém zvládnutí nástroje jako Al Di Meola. Jeho ovládnutí rozličných stylů a stupnic je jednoduše šokující. Cítím se poctěn, že jsem mohl po celé roky studovat jeho hudbu."  Mimo svou velmi plodnou kariéru, má na svém kontě také mnoho společných projektů s basistou Stanley Clarkem, klávesistou Janem Hammerem, houslistou Jean-Luc Pontym a kytaristy Johnem McLaughlinem a Paco de Luciou. Účinkoval také jako host ve skladbě "Allergies" z alba Paula Simona "Hearts and Bones" (1983).  Na začátku své kariéry, jak je možné poznat z jeho prvního alba "Land of the Midnight Sun" (1976), proslul svou mistrovskou technikou a extrémně rychlými, kytarovými sóly a kompozicemi. Ale už na svých raných albech začal objevovat středomořskou kulturu a akustické žánry jako flamenco. Dobrými příklady mohou být třeba skladby "Mediterranean Sundance" a "Lady of Rome, Sister of Brazil" z alba "Elegant Gypsy" (1977). Jeho raná alba byla velmi ovlivňující mezi podobnými jazzovými a rockovými kytaristy. Pokračoval dál v objevování latinské hudby v jazz-fusion žánru na albech jako "Casino" a "Splendido Hotel". O něco delikátnější hru ukázal v akustických skladbách jako "Fantasia Suite for Two Guitars" z alba "Casino"a na nejlépe prodávaném naživo nahraném albu s Johnem McLaughlinem a Paco de Luciou, "Friday Night in San Francisco". V roce 1980 také vyjel na společné turné s latinrockovým kolegou Carlosem Santanou.  S albem "Scenario" prozkoumal elektronickou tvář jazzu ve spolupráci s Janem Hammerem. Počínaje touto změnou dál rozšiřoval své obzory na akustickém albu "Cielo e Terra". Začal používat kytarový syntetizér na albech jako "Soaring Through a Dream". Na začátku devadesátých let 20. století nahrával alba blízké world music a moderním latin stylům spíše než jazz.  Jako Producent

Al Di Meola, vlastním jménem Al Laurence Dimeola, (* 22. června 1954, Jersey City, New Jersey, USA) je italsko-americký jazz fusion a latin-jazzový kytarista a skladatel.

Albert Laurence Di Meola (born July 22, 1954) is an American guitarist. Known for his works in jazz fusion and world music, he began his career as a guitarist of the group Return to Forever in 1974. Between the 1970s and 1980s, albums such as "Elegant Gypsy" and "Friday Night in San Francisco" earned him both critical and commercial success.


Dětství.

Narodila se jako Françoise d'Aubigné uvnitř zdí vězení v Niortu. Její otec Constant d'Aubigné náležel k drobné šlechtě v Poitou a byl synem básníka a jednoho z čelných představitelů francouzských hugenotů Agrippy d'Aubigné. Constant d'Aubigné vedl dobrodružný život, opakovaně se ocital ve vězení a jeho otec ho nakonec vydědil. V roce 1627 se Constant d'Aubigné oženil s dcerou ředitele věznice, v jejíchž zdech si zrovna odpykával další trest, s mladičkou Jeanne de Cardilhac. Ta svého nezvedeného manžela milovala, měla s ním nejprve dva syny a věrně ho následovala během dalšího vězeňského trestu – tehdy se jim 28. listopadu 1635 v budově vězení v Niortu narodila dcera Françoise. Stejně jako její dva starší bratři byla i Françoise svěřena do výchovy své protestantské tety Luisy-Arthémise de Villet a následujících sedm let strávila na jejím zámku Mursay. V roce 1642 si rodiče své děti vyzvedli, odvezli do Paříže a odtud v roce 1645 na ostrov Marie-Galante v Malých Antilách, kde měl Constant d'Aubigné převzít úřad guvernéra. Po strastiplné cestě přes oceán, při němž malá Françoise málem zemřela, dorazila rodina na ostrov, kde se následně zjistilo, že úřad guvernéra je již obsazený. Rozlícený Constant d'Aubigné se vrátil do Francie, zde zřejmě se stížností nepochodil a vydal se na cestu do Turecka, během níž náhle zemřel v roce 1647 v Orange.  Po dvou tvrdých letech pobytu na Malých Antilách se chudá vdova se třemi dětmi vrátila zpět do Francie. Cítila se fyzicky i psychicky vyčerpaná a své dvě děti (syn Constant mezitím zemřel) předala opět do péče své švagrové na zámku Mursay. Françoise byla šťastná, že může žít znovu u milované tety a nemusela nadále snášet přísně katolickou a nelaskavou výchovu své matky. Brzy se ale přihlásila další příbuzná, prateta z matčiny strany, a vznesla nárok na výchovu malé Françoise. Tato příbuzná, paní de Neuillant, dvorní dáma královny-matky, regentky Anny Rakouské, nesnesla pomyšlení, že její praneteř je vychovávána v protestantském duchu a nechala ji přemístit do kláštera k uršulinkám v Niortu. Odmítla ale za její pobyt v klášteře zaplatit a tak Françoise po čase putovala přímo do domu paní de Neuillant v Paříži. Zde žila v ponižujícím postavení chudé příbuzné, stala se přesvědčenou katoličkou a ve všem na slovo poslouchala paní de Neuillant, na níž byla finančně závislá.

Paní Scarronová.

Ve svých šestnácti letech se Françoise seznámila s proslulým básníkem Paulem Scarronem, oblíbencem panstva z nejvyšších společenských kruhů. Tento muž byl v Paříži považován za jakousi kuriozitu – duchaplný, vtipný, úspěšný literát, ale fyzicky postižený, bez možnosti vlastního pohybu, groteskně pokroucený a upoutaný na kolečkové křeslo. Scarronovi se podařilo získat si důvěru mladé, krásné a inteligentní Françoise a mezi ní a básníkem postupně vznikl silný duchovní vztah. V roce 1652 se tak šestnáctiletá dívka provdala za o 25 let staršího, ochrnutého Paula Scarrona. Zda bylo manželství naplněno po tělesné stránce, není tolik důležité, podstatným faktem zůstává, že Scarron tímto sňatkem zachránil Françoise před smutným životem v klášteře nebo v chudobě. Svou mladou ženu učil španělsky, italsky i latinsky a vzdělával ji i v otázkách všeobecných. V domě jejího manžela se pravidelně setkávali duchaplní hosté ze šlechtických kruhů a Françoise si mezi nimi brzy našla celou řadu přátel a obdivovatelů. Po osmi letech manželství Paul Scarron zemřel a Françoise se znovu ocitla v těžké životní situaci, bez rodiny, bez majetku a s povinností splácet dluhy, které po jejím manželovi zůstaly. Najmula si pokoj v klášteře a odevzdala se osudu. Vlivní přátelé však dělali vše pro to, aby se její životní úděl zlepšil, a tak král Ludvík XIV. udělil vdově Scarronové rentu dostatečnou k životu. Françoise opustila klášter, najala si dům a přijmula komornou. Navázala vztah s Louisem de Mornay, markýzem de Villarceaux. Po několika letech, v roce 1664, se s ním rozešla, když on odmítl s ní uzavřít sňatek, po němž Françoise toužila. Přes své přátele, markýze d'Albret a jeho manželku, se Françoise seznámila s milenkou krále Ludvíka XIV., Madame de Montespan. Françoise udělala na Madame de Montespan velký dojem svou skromností, vzděláním a inteligencí, proto jí markýza nabídla možnost stát se vychovatelkou nemanželských dětí, které měla s králem Ludvíkem XIV.

Vychovatelka.

Françoise Scarronová v roce 1670 bez váhání přijímá delikátní úkol a v přísném utajení pečuje o královy levobočky. Po narození druhého králova dítěte je zakoupen dům ve Vaugirard, kde vychovatelka s dětmi žila celé dny. Francoise byla skromná, diskrétní, mlčenlivá a svěřené děti milovala, takže král i jeho milenka byli s jejími službami velmi spokojeni. V následujících letech se narodilo dalších pět dětí. Král Ludvík XIV. své manželské i nemanželské děti nesmírně miloval a pečoval o jejich blaho. Dům ve Vaugirard často navštěvoval. Zpočátku mu vychovatelka Françoise osobně příliš sympatická nebyla, ale rychle změnil názor, když jednoho dne neohlášen vstoupil nečekaně do domu a sledoval láskyplnou péči, kterou byly jeho děti zahrnuty. Klid, láska a bezpečí, které tu panovalo, udělaly na Ludvíka XIV. obrovský dojem.

Na královském dvoře.

Koncem roku 1673 uznal král Ludvík XIV. své – tehdy tři – nemanželské děti s madame de Montespan za legitimní a přijal je na dvoře v Saint-Germain-en-Laye. S nimi přišla i jejich vychovatelka, které ale dvorský život k srdci nepřirostl. V té době došlo ohledně výchovy dětí k prvním vážnějším neshodám s madame de Montespan, která své děti rozmazlovala, krmila je sladkostmi a nechávala je vzhůru dlouho do noci, což zcela odporovalo výchovným metodám Françoise Scarronové. Madame de Montespan viděla ve Françoise podřízenou osobu, k níž se dosud chovala přátelsky, nyní k ní ale zaujala povýšenecký postoj, na veřejnosti ji slovně ponižovala a veškeré její námitky považovala za urážku své osoby. Vztah mezi paní de Montespan a vychovatelkou se stále více zhoršoval, zatímco král byl s jejími službami naopak velmi spokojen a její rozvážné, klidné a zdrženlivé vystupování na něj působilo dobře. Vychovatelku svých dětí bohatě odměňoval, a tak si v roce 1674 zakoupila zámek Maintenon nedaleko Versailles, kde jí vlastnictví okolních pozemků mělo zajistit příjem na stáří. Vzájemná náklonnost mezi králem a Françoise postupně narůstala, čehož si ale madame de Montespan vůbec nepovšimla. Nikdy by ji ani nenapadlo, že mezi králem a neurozenou vychovatelkou, které už navíc táhlo na čtyřicátý rok života, by vůbec něco jako vztah mohlo vzniknout.

Markýza de Maintenon.

V roce 1675 král zcela nečekaně povýšil vdovu Françoise Scarronovou na markýzu de Maintenon, čímž se jí odvděčil za její služby a zároveň tím zamezil dalšímu ponižování této ženy u dvora. Královo rozhodnutí vyvolalo údiv a objevily se první spekulace o tom, že král a Françoise, nyní markýza de Maintenon, jsou milenci. S největší pravděpodobností to v té době ještě pravda nebyla, jelikož za oficiální favoritku stále platila paní de Montespan. Není jisté, kdy přesně podlehla diskrétní markýza de Maintenon svodům krále, zřejmě to bylo někdy mezi lety 1676 a 1680. V roce 1678 král ukončil vztah s madame de Montespan a navázal milostný poměr s Marií-Angelikou de Fontanges. Zároveň se ale prohlubovaly i jeho city k markýze de Maintenon, kterou denně navštěvoval, vedl s ní dlouhé hovory a často ji žádal o radu. V roce 1680 už král zahrnul markýzu de Maintenon svou přízní a poctami zcela nepokrytě, takže všem u dvora bylo jasné, že právě tato žena je nástupkyní madame de Montespan. Pro markýzu de Maintenon vytvořil král nový úřad a jmenoval ji druhou dámou (dame d'atour), čímž ji zbavil dosavadní služby a osvobodil od podřízenosti na madame de Montespan. U dvora nepřišli zkrátka ani blízcí přátelé markýzy de Maintenon a ona se jim tak konečně mohla odvděčit za vše dobré, co pro ni kdy učinili. Markýza nezpychla, chovala se dál skromně, uměřeně, důstojně a zdrženlivě, takže u většiny dvorské a prostopášné šlechty příliš oblíbená nebyla. Přiměla také svého milence Ludvíka XIV. k tomu, aby se opět sblížil se svou manželkou, za což jí byla královna vděčná. Rodinná pohoda netrvala dlouho, v roce 1683 královna Marie Tereza zemřela, což se krále nijak zvlášť nedotklo. Ludvík XIV. měl tehdy 45 let, byl zdravý a plný života, následnictví v zemi bylo zajištěno, jelikož králův syn měl už tehdy dva mužské potomky; král se tak ocitl v situaci, kdy mohl zcela svobodně volit další životní partnerku podle svých osobních sympatií, bez ohledu na dynastické zájmy.

Utajený sňatek.

Někdy v roce 1683 nebo 1684 tak Ludvík XIV. údajně uzavřel přísně utajený manželský sňatek s Françoise, markýzou de Maintenon. O sňatku není znám žádný písemný důkaz, ale většina historiků se dnes shoduje na tom, že k němu skutečně došlo. Obřad proběhl dle dochovaných svědectví v noci a věděl o něm jen ministr Louvois, králův zpovědník La Chaise, králův komorník Bontemps a pařížský arcibiskup François Harlay de Champvallon. Z osob blízkých markýze to byli markýz a markýza de Montchevreuil, její komorná Nanon Balbienová, markýzin zpovědník abbé Gobelin a její bratr Charles d'Aubigné. Svatba zřejmě proběhla právě na popud obou zpovědníků – králova a markýzina, s přispěním vlivného biskupa Bossueta, jelikož církev viděla v tomto sňatku možnost, jak vymanit krále z nemanželského vztahu. Úlohu nedávno zesnulé královy manželky přijala u dvora oficiálně manželka následníka trůnu, v nejužší rodině však nikdo nepochyboval o tom, že skutečnou paní domu je markýza de Maintenon. Král jí poskytoval veškerá privilegia náležející královnám a ona projevovala sebevědomě svou autoritu. Měla vliv na obsazování královských úřadů a řešila veškeré rodinné záležitosti. Na její popud povýšil král své nemanželské syny na roveň princům z královské krve, a zajistil jim tak případné následnictví trůnu. Nemanželské dcery pak byly výhodně provdány. Markýza se tak ještě jednou postarala o budoucnost všech dětí, které jí byly kdysi svěřeny do výchovy. Stejnou velkorysost projevila samozřejmě i vůči svým příbuzným a postarala se o kariéru svého bratra i dalších členů rodiny.

Po boku krále.

Markýza de Maintenon trávila většinu času na dvoře ve Versailles, který však nenáviděla. Příčila se jí frivolnost a nemravnost dvořanů, zcela cizí její skromné, důstojné, hrdé a zbožné povaze. Madame de Maintenon nebyla nikdy středem pozornosti na plesech a zábavách, nehrála karty, vlasy nosila svázané do uzlu, k dvořanům se chovala zdrženlivě až chladně. Ludvík XIV. našel v markýze de Maintenon ideální partnerku pro zralý a pozdní věk svého života a panování. Markýza s ním sdílela jeho smysl pro povinnost a podporovala jeho snahu o maximální slávu před Bohem i před světem. Odpočinek nacházela občas pouze na zámku v Marly, kde žila s králem v soukromí a nemusela dodržovat dvorskou etiketu. Nikdy nezapomněla na své nepříliš veselé dětství a mládí a její sociální cítění se projevilo v roce 1684, kdy založila v Noisy ústav pro 250 zchudlých šlechtických dívek. V roce 1686 otevřela další podobné zařízení v Saint-Cyr-l'École. Po boku krále Ludvíka XIV. prožila více než třicet let a král ji miloval a ctil až do konce života. Jejich partnerství se nakrátko ocitlo v krizi jen v roce 1689, kdy se markýza stala obdivovatelkou abbého Francoise de Salignac de La Mothe-Fénelona, zastánce náboženského směru zvaného kvietismus. Abbé odsuzoval přepych a hříšnost dvora a vyzýval ke změně vládnoucího systému a omezení královské moci, což samozřejmě Ludvíka XIV. pobouřilo a rozhněvalo. Markýza se od abbého včas odvrátila, omluvila se králi za svou dočasnou přízeň tomuto buřiči a bylo jí odpuštěno.

Pozdní léta.

Markýza prožila po boku Ludvíka XIV. také poslední a nejtěžší léta jeho života. Léta, kdy probíhala válka o španělské dědictví, která zemi finančně i hospodářsky vyčerpala. Prožila s ním i krutou zimu 1708–1709, která způsobila hladomor a ještě prohloubila už tak děsivou bídu obyvatel. V roce 1711 pak zemřel syn Ludvíka XIV., následník trůnu Ludvík, Velký Dauphin. Zanedlouho zemřel další následník, vnuk Ludvíka XIV. Ludvík Burgundský i se svou manželkou a vzápětí také jejich pětiletý syn. Roku 1714 král oželel dalšího člena rodiny, vnuka, vévodu z Berry. Pod tíhou všech těchto smutných událostí a pod vlivem své milované markýzy de Maintenon se z krále stal v závěru života hluboce věřící, kajícný a zbožný člověk. Po smrti krále Ludvíka XIV., v roce 1715, se markýza de Maintenon odebrala do Saint-Cyr-l'École, rozdala své šperky a šatstvo, žila skromně a věnovala se výchově svěřenek ústavu, který tu před lety založila. Zemřela 15. 4. 1719 ve věku 83 let.

Madame de Maintenon, původním jménem Françoise d'Aubigné, provdaná paní Scarronová, markýza de Maintenon (28. listopad 1635, Niort – 15. duben 1719, Saint-Cyr), byla vychovatelkou nelegitimních dětí francouzského krále Ludvíka XIV., které měl s Madame de Montespan. Později se stala jeho milenkou a po jeho ovdovění s největší pravděpodobností také druhou manželkou. Přísně utajený sňatek se měl uskutečnit někdy v letech 1683 nebo 1684.

Françoise d'Aubigné, Marquise de Maintenon (27 November 1635 – 15 April 1719) was the second wife of King Louis XIV of France. She was known during her first marriage as Madame Scarron, and subsequently as Madame de Maintenon (,, ). Her marriage to the king was never officially announced or admitted, and thus she was never considered queen of France. Even so, she was very influential at court, and was one of the king's closest advisers. She founded the Maison royale de Saint-Louis, a school for girls from poorer noble families, in 1684.


Historie.

Institut obdobný přísedícím se objevil už v souvislosti s modernizací justice v druhé polovině 19. století. Tehdy u obchodních a horních soudů, stejně jako u obchodních a horních senátů krajských a zemských soudů fungovali tzv. „odborní soudci laici“, kteří byli na období tří let vybíráni z řad obchodníků a znalců hornictví. Jejich kvalifikačním předpokladem účasti na tomto specifickém soudním rozhodování tedy byla odbornost, navíc platilo, že z tříčlenného senátu byl soudce laik jen jeden. V období první republiky se nazývali „komerční radové“. Přísedící byli zavedeni i u pracovních soudů, jejichž senáty se skládaly z předsedy, profesionálního soudce, jednoho přísedícího reprezentujícího zaměstnavatele a jednoho zastupujícího zaměstnance. Dále působili např. u soudů mládeže (v senátě zasedali dva soudci a jeden přísedící, jenž měl mít pedagogické vzdělání a být znalý sociální péče o mládež) nebo u tzv. kmetských soudů, posuzujících poškozování cti a dobré pověsti v novinách, k nimž byli věkově starší přísedící (kmeti) povoláváni z obecných seznamů porotních soudů.

Českoslovenští soudci z lidu.

Po druhé světové válce byli tzv. velkým retribučním dekretem zavedeni soudci z lidu, kteří nemuseli mít právní vzdělání a které jmenovala vláda ze seznamů pořizovaných okresními národními výbory. Zasedali pouze v mimořádných lidových soudech, kde byli čtyři a jen předseda takového pětičlenného senátu byl profesionální soudce z povolání. Po Únoru 1948 pak už byli soudci z lidu jako tzv. "dělničtí soudci" zapojeni do fungování justice úplně. Opět nemuseli mít ani soudci z lidu, ani předseda senátu běžně vyžadované právnické vzdělání, podle zákona byla rozhodující jejich „státní spolehlivost a oddanost myšlence lidově demokratického zřízení“. Voleni byli na období 1–4 let národními výbory. Předsedové senátu vzdělání získávali prostřednictvím ročního kurzu, jehož významnou část tvořilo studium marxismu-leninismu a základy socialistického práva, přísedící soudci z lidu nemívali ani toto vzdělání. Tradice volených zástupců lidu a nikoli odborníků pak přetrvala i po sametové revoluci v roce 1989, kdy byli zavedeni přísedící.

Přísedící v českém právu.

Právní úprava postavení přísedících, obdobně jako soudců, je obsažena především v § 60 až 101 zákona o soudech a soudcích, jejich konkrétní zapojení do soudní činnosti pak v procesních řádech, občanském soudním řádu a trestním řádu. Funkce přísedícího je veřejnou funkcí a není slučitelná s funkcí poslance nebo senátora. Za výkon své funkce dostávají náhradu mzdy a hotových výdajů a protože po nich nejsou požadovány žádné zvláštní znalosti práva, ministerstvo spravedlnosti a předsedové soudů dbají o jejich odbornou průpravu. K roku 2016 jich u českých soudů působilo celkem 5671, z toho přes 60 % jich bylo starších 60 let.

Volba přísedících.

Na rozdíl od jmenovaných soudců jsou přísedící do svých funkcí voleni, a to na období 4 let. Zvolen může být každý státní občan České republiky, který je svéprávný a bezúhonný, jestliže jeho zkušenosti a morální vlastnosti dávají záruku, že svou funkci bude řádně zastávat, dosáhl věku nejméně 30 let a souhlasí s přidělením do funkce přísedícího konkrétního soudu. Není tedy potřeba magisterské vzdělání v oblasti práva a složení justiční zkoušky, což jsou další podmínky pro jmenování soudcem.  Přísedící okresních soudů volí a odvolává zastupitelstva obcí (městských částí hlavního města Prahy) v obvodu příslušného okresního soudu a přísedící krajských soudů volí zastupitelstvo kraje (zastupitelstvo hlavního města Prahy), jehož území je alespoň zčásti v obvodu příslušného krajského soudu. Kandidáty navrhují členové zastupitelstva, přičemž počet přísedících, kteří mají být zvoleni, stanoví podle potřeby daného soudu jeho předseda, který také k navrženým kandidátům dává své vyjádření. Přísedící musí být vždy přihlášen k trvalému pobytu v obvodu obce, jejímž zastupitelstvem je volen nebo v tomto obvodu pracuje. Po svém zvolení přísedící skládají do rukou předsedy soudu tento slib: "„Slibuji na svou čest a svědomí, že se budu řídit právním řádem České republiky, že jej budu vykládat podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a že v souladu s ním budu rozhodovat nezávisle, nestranně a spravedlivě“".

Účast na soudním jednání.

Přísedící jsou vyloučeni z vedení soudního řízení a rozhodování ze stejných důvodů "podjatosti", které platí i u soudců. Jejich konkrétní zapojení do rozhodovací činnosti soudu pak spočívá v zasedání v některých tříčlenných soudních senátech, přičemž vždy dva přísedící doplňuje jen jeden profesionální soudce, který je sice předsedou daného senátu, ale při poradě o rozsudku ho mohou přísedící přehlasovat, neboť platí rovnost hlasů.  V civilním procesu rozhoduje senát s účastí přísedících jen pří řízení před okresním soudem ve věcech pracovních. V trestním řízení pak při řízení před okresním soudem a krajským soudem, jestliže rozhoduje jako soud prvního stupně a rozhoduje o trestném činu, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož dolní hranice je minimálně pět let.

Přísedící (nebo též votanti podle toho, že disponují hlasovacím právem) jsou vedle jeho předsedy členy soudního senátu. Tím se odlišují od členů soudních porot. Může jít o odborně vzdělané soudce, v České republice se ale jako přísedící označují laici, kteří se tak podílí na rozhodovací činnosti soudů.

A lay judge, sometimes called a lay assessor, is a person assisting a judge in a trial. Lay judges are used in some civil law jurisdictions. Lay judges are appointed volunteers and often require some legal instruction. However, they are not permanent officers. They attend proceedings about once a month, and often receive only nominal or "costs covered" pay. Lay judges are usually used when the country does not have juries. Lay judges may be randomly selected for a single trial (as jurors are), or politically appointed. In the latter case they may usually not be rejected by the prosecution, the defense, or the permanent judges. Lay judges are similar to magistrates of England and Wales, but magistrates sit about twice as often.