Technologie.

Mafia II využívá The Illusion Engine, který v 2K Czech vyrobili přímo pro potřeby hry. S jeho pomocí se dle slov vývojářů úspěšně daří minimalizovat hardwarové nároky hry, aniž by tím trpěla kvalita grafického zpracování. O demolici modelů se stará technologie NVIDIA PhysX, která hráči dovoluje zdemolovat karosérii (nejen svého) auta či rozstřílet sklo, přičemž veškerá takováto fyzika působí velice realisticky. Jako první hra bude mít funkci NVIDIA Apex Clothing. Je to simulace látek a oblečení, díky ní budou vypadat modely postav realističtěji. Modely díky ní odpovídají na změny směru větru, zapalují se o oheň, atd.  Mafii 2 nejspíš půjde spustit v plně stereoskopickém 3D.

Grafické technologie.

Ve hře je použito spoustu efektů, zlepšujících reálnost hry. Mezi efekty které jsou nejnáročnější na výkon počítače patří: odrazy modelů, geometrie a detaily stínů.

Požadavky na minimální počítačovou konfiguraci.

Pro spuštění PhysX efektů je nutno mít nainstalovaný ovladač NVIDIA PhysX driver: 10.04.02_9.10.0522. Je také nutno vlastnit grafickou kartu, která podporuje tuto technologii.

Hratelnost.

Oproti je v pokračování zastoupeno automatické obnovování zdraví, které je např. v sérii Call of Duty či ve hře El Matador. Dle hráčem nastavené obtížnosti se pak bude odvíjet, do jaké míry se při zranění hráčovo zdraví obnoví. Ve hře je možno po stisku klávesy se skrýt za okolními předměty a zpoza nich střílet (jako například v Gears of War). Do hry lze stáhnout neoficiální mód volné jízdy.

Vozidla.

Ve hře je 44 vozidel a dalších 12 se stahovatelným obsahem. Auta lze i různě upravovat - měnit laky, kola, motory, ráfky, tuning atd. - s DLC lze ještě přemalovat vzor a nebo přidat Turbodmychadlo. Vozidla jsou z různých období, a to: předválečná, válečná a poválečná. Auta lze do těchto kategorií rozdělit podle materiálu (v poválečném USA byl nedostatek železa a proto výrobci aut dělali některé části aut ze dřeva - střecha, dveře...) a několika dalších znaků. Ve hře se vyskytuje autobus, nákladní vůz a mnoho dalších vozidel. Ve hře jsou dokonce i tzv. Hot Rody, tedy auta, které si podomácku upravili a vylepšili obyčejní lidé. Tato auta skutečně existovala, bohužel evropané o nich často nikdy neslyšeli, a proto si myslí, že je to výmysl. Takové auto můžete vidět zde.  Auta, stejně jako v prvním dílu, je možné krást. Na výběr jsou dva způsoby: Smash the window (Rozbít okénko) a Pick lock (vypáčit zámek), případně lze zámek rozstřílet. Přičemž rozbití je mnohem rychlejší, ale hlasitější a páčení delší a tišší, rozstřílení zámku je rozhodně nejhlasitější, ale i nejrychlejší.

Zbraně.

Ve hře se opět vyskytují zbraně z prvního dílu, několik je jich však přidáno. Mezi "staré" patří: Colt 1911 (ve hře je možné pořídit "vylepšená" verze s prodlouženým, a tím pádem větším, zásobníkem), revolver Smith & Wesson Model 38, Smith & Wesson Model 29, Thompson M1928, Thompson M1A1 a opakovací (pumpovací) brokovnice. Mezi "nové" patří: brokovnice Remington 870, MP40 (německý válečný samopal), M3 Grease Gun (americký válečný samopal - tzv. olejnička) a MP 28 (samopal) případně MG42 (německý válečný kulomet - americkými vojáky často nazýván Hitler's Buzzsaw - Hitlerova Pila), Mauser C 96 (německá válečná pistole - častý suvenýr amerických vojáků), Beretta Model 38 (italský samopal), M1 Garand (americká puška), samopal.33, Kar 98k (německá puška). Ze "studených" zbraní jsou tu pouze pěsti. V dřívějších trailerech byla zobrazena baseballová pálka a nůž. Ty byly později ze hry odebrány.

Cut-scény.

Hra obsahuje dvě hodiny in-game cutscén. Předchozí hra,, měla scénář dlouhý 400 stránek, oproti tomu scénář Mafie II má 700 stran. Daniel Vávra, scenárista, designér a režisér předchozí hry, srovnal tyto dvě hry "Mafia byla úctou ke gangsterským filmům a jejich romantické vizi. Mafia II je odvážnější, reálnější, temnější a s efekty založenými na realitě. "

Nástin děje.

Vito Scaletta se narodil roku 1925 na Sicílii (Messina), ale už jako malý chlapec emigroval s otcem, matkou a sestrou Francescou do USA. Vitův otec zde začal pracovat v přístavu a jednoho dne se nešťastnou náhodou utopil. Aby si Vito pomohl k penězům, začal s kamarádem Joem vykrádat auta a obchody. V roce 1943 byl však Vito při jedné z krádeží chycen. Jelikož však v té době zuří v Evropě válka a armáda potřebuje na invazi na Sicílii vojáky, co se dokážou domluvit italsky, dostane Vito možnost stát se místo vězněm výsadkářem 82. výsadkové divize (82nd Airborne). Vito je později v boji zraněn a s Purpurovým srdcem a válečným křížem se po dvou letech vrací na měsíc do Ameriky.  Na nádraží v Empire Bay potká Vito Joea, který tenkrát stačil uprchnout. Joe Vitovi zařídí přes zloděje Giuseppeho falešné propouštěcí doklady, takže se Vito nemusí vrátit do Evropy, a také ho zasvětí do svých nekalých kšeftů. Takřka hned po svém příjezdu se Vito zúčastní krádeže auta pro Joeova přítele Mika Bruskiho. Matka ale po Vitovi chce, aby pracoval poctivě. Vito tedy navštíví Frederica Papalarda (Dereka), zaměstnavatele svého otce, a jeho pravou ruku Steva. Po krátkém pokusu o poctivou práci Vito zjistí, že Derek se také zná s Joem, a díky tomu získá dobře placenou, i když opět ne zrovna poctivou práci.  Zanedlouho se Vito přes Joea seznámí s mafiánem Henrym Tomasinem. Dostane od něj „pořádný kšeft“, musí ukrást cenné přídělové lístky na benzin ze střežené federální budovy. Po úspěšném Vitově vloupání ale Henry zjistí, že lístky už mají vyplněné datum splatnosti, a lze je využít jen do půlnoci. Vito je tedy musí co nejrychleji rozprodat po benzinových stanicích. Později dostanou Vito s Joem od Henryho další úkol - vykrást klenotnictví, které patří jistému podnikateli, jenž nesplácí Henryho rodině své dluhy. Během vloupání se však na scéně objeví zlodějská banda Ira O’Neilla a po krátce šarvátce s hlavními hrdiny i policií. Vitovi s Joem se však podaří utéci a policie zatkne jen O'Neilla a jeho kumpány.  Později se Vito seznámí s Lucou Gurinem, consiglierim rodiny Clemente. Ten Vita i s Joem a Henrym zaúkoluje, že je nutné zlikvidovat tlouštíka, jenž vlastní lihovar na Clementeho území a nechce mafii platit výpalné. Tlouštík je zastřelen a Vito za odměnu získá dost peněz na to, aby splatili otcův dluh, jenž trápí jeho matku a sestru.  Zanedlouho je však Vito zatčen za onu krádež přídělových lístků a je odsouzen na 10 let do vězení. Zde potká O'Neilla, který je ve vězení právě kvůli Vitovi, ale díky této události se také spřátelí s mužem jménem Leo Galante. Díky němu se Vito dostane do skupiny rváčů, která pořádá souboje s jinými skupinami, např. čínskou, černošskou nebo irskou. Peppé, hlavní člen Vitovy skupiny, se má utkat s O'Neillem, Irové jej však v přesile napadnou a zmlátí ještě před utkáním, aby nemohl bojovat a Peppému zlomí ruku. Vitovi se naskytne možnost vrátit to O'Neillovi samotnému v prázdné tělocvičně; tento souboj již O'Neill nepřežije. Vito ho zabije jeho vlastním nožem. Během Vitova pobytu ve vězení také zemře jeho matka a jeho sestra Francesca se vdá za jistého Ira.  Po 6 letech je Vito (díky vlivu Lea Galanteho) předčasně propuštěn. Píšou se 50. léta a mnohé se změnilo. Joe Vita rád vidí a pronajímá mu byt. Také představí Vita Eddiemu Scarpovi, který je Joeovým novým nadřízeným. Posléze se Vito od Joea dozvídá, že oba dva Clementeho rodina zradila a právě Clementeho rodina Vita udala, a Joe proto přešel k rodině Falcone.  Poté se Vito seznámí také s Martym, mladíkem, jenž se touží stát mafiánem. Společně s Joem dělá Vito lehkou, ale výdělečnou práci - prodává po městě kradené cigarety. Prodej se však zvrtne, jelikož jeden gang ze čtvrti, kde chtějí Vito s Joem vydělávat, si přijde pro svůj podíl. Následuje přestřelka, při níž je sice několik členů gangu zastřeleno, ale Vito s Joem přijdou o své zboží. Společně se Stevem, který je také napojený na klan Falcone a jeho muže, se však gangsterům krvavě pomstí, když zapálí jejich hospodu a poté je všechny zastřelí ve staré slévárně.  V restauraci Maltese Falcon se Vito poprvé setká se samotným Carlem Falconem, Donem rodiny Falcone. Zde dostane úkol zachránit tři Falconovy lidi, kteří byli zajati Clementeho rodinou (konkrétně Gurinem, který Vita kdysi nechal zatknout). Vito sleduje Lucu a zjistí, že zajatci jsou drženi, krvavě mučeni a vyslýcháni na Clementeho jatkách. Jeden z Falconeho lidí je sice již mrtev, zbylé dva však Vito zachrání a Luca je pomalu a bolestivě zabit již zmíněným přeživším. Po této akci si vyslouží takový respekt, že jej chce Falcone spolu s Joem přibrat do rodiny. Zároveň se do rodiny dostane díky Galantemu, který jej Falconemu doporučil. Konečně je z Vita „Někdo“.  Vito zbohatne a vydobude si úctu. V té době dostane společně s Joem přes Eddieho další úkol - atentát na samotného Alberta Clementeho, který je Donem rodiny, jež brání té Falconeho k ovládnutí takřka celého města. Joe na akci přibere i Martyho. Mají připravený rafinovaný plán, jak Clementeho zabít - umístit do místnosti, kde se má konat konference rodiny, bombu, a poté ji z bezpečí odpálit. To se sice povede, ale bomba vybuchne zrovna v době, kdy Clemente v místnosti na okamžik není. Joe a Vito se pustí do jeho pronásledování, při kterém sice Clemente zemře, je však při něm zabit Marty, což zvlášť Joe nese velmi těžce. Večer jde zapít Martyho smrt do hospody Lone Star a opije se. Vito jede za ním, aby ho mohl odvézt domů, ale při odchodu z hospody opilý Joe omylem zastřelí barmana, z čehož naštěstí nemají větší problémy.  Krátce po atentátu navštíví Vita Henry, který díky smrti svého šéfa a pádu rodiny Clemente ztratil práci. Vito jej tedy představí Eddiemu. Eddie Henryho přijme do party, ale jako první úkol mu dá zavraždit Lea Galanteho, jenž je consiglierim poslední konkurenční rodiny, rodiny Franka Vinciho. Vito se rozhodne Lea zachránit, neboť je to jeho dobrý přítel a právě díky němu se Vito vůbec dostal z vězení. Henry Lea sice nezabije, protože ho předtím Vito varuje, přesto je Henry do rodiny přijat. Leo odchází z Empire Bay.  Při návratu domů potká Vito před svým domem plačící sestru Francescu. Ta mu řekne že její manžel Eric je ochlasta a bije ji. Vito proto vtrhne na večírek, kterého se Eric účastní, a zmlátí ho. Eric se sice polepší, ale Francesca vlastního bratra zavrhne. Následující noc vypálí Irové Vitovi dům, zřejmě kvůli vraždě O'Neilla. Vito jim naštěstí unikne a dostane se k Joeovi. Společně napadnou irský bar Hill of Tara, celý jej vystřílí a zabijí vůdce irského gangu, O'Neillova nástupce.  Vito je bez peněz i veškerého majetku, ale Joe mu přenechá starý byt po zesnulém Martym. Zanedlouho se oběma ozve Henry, který pro ně má připraven velmi dobrý kšeft. Jde o nakoupení a rozprodání drog. Vito i Joe souhlasí, přestože dobře ví, že kdyby to zjistil Falcone (tedy hlavně Vinci) tak jim to jen tak neprojde. Vypůjčí si proto u lichváře Bruna 35 tisíc dolarů a zakoupí od čínského mafiána Wonga drogy. Je na ně ale přichystána léčka, objeví se falešní policisté. Trojice však šťastně vyvázne a podaří se jí drogy rozprodat a vydělat obrovský balík.  Stane se však to, čeho se Henry obával - Carlo Falcone na jejich kšeft přijde a dožaduje se svého podílu (samotný Falcone totiž jel v drogách). Henry se chce s Vitem a Joem setkat v parku a projednat, co budou dělat dále; když však na místo schůzky oba dorazí, uvidí skupinu Číňanů, jež v kaluži krve mordují Henryho sekáčky na maso. Spustí se přestřelka, většina čínských gangsterů však stihne uprchnout a Henry je mrtvý. Vito s Joem si ale všimnou, že vrahy vedl Wong, jenž jim prodal drogy, a pustí se do jeho pronásledování. To je zavede až do Čínské čtvrti do Wongovy restaurace Rudý drak. Vito s Joem celý podnik vystřílí a zabijí i Wonga, který ještě před smrtí tvrdí, že Henry byl práskač a informátor Federální policie. Peníze z prodeje drog, které měl mít Henry na schůzce u sebe, a které mu Číňané sebrali, jsou pryč.  Joe s Vitem jsou ve velké šlamastice, od Eddieho však dostanou jednoduchou, ale dobře placenou práci - zabití jistého člověka, který zradil celou svou rodinu. Tím člověkem je, hlavní hrdina prvního dílu hry, který celou rodinu Dona Ennia Salieriho udal Federálům a scéna, ve které ho Vito s Joem luparou usmrtí se slovy „Pozdravuje Vás pan Salieri" je také závěrečnou scénou prvního dílu.  Přestože si touto špinavou prací něco málo vydělali, potřebují Vito s Joem ještě mnoho peněz, aby mohli splatit dluh Brunovi. Vito proto navštíví Dereka; ten má problém se stávkujícími dělníky, takže slíbí Vitovi odměnu za to, že mu je pomůže zastrašit. Mezi dělníky a vůdci přístavu se strhne horlivá hádka, při níž jeden z dělníků Vitovi prozradí, že to byl právě Derek, kdo nechal utopit Vitova otce. Derek to sice popírá, ale Vito poté, co se Steve prozradí, dělníkům uvěří. V přestřelce, která se strhne, pak Vito Dereka i jeho pravou ruku Steva zastřelí, a k tomu získá jeho nemalé úspory.  Když Vito nasbírá svoji polovinu peněz na splacení dluhu, jde za Joem. Ten však není doma. Vito ho hledá všude po městě; nakonec se zastaví v restauraci Mona Lisa patřící rodině Vinci, zde je však zajat. Na střeše mrakodrapu je pak i s Joem šéfem rodiny vyslýchán kvůli záležitosti s drogami, kvůli které proteklo více krve, než si kdokoli původně dokázal představit. Oběma se však podaří ze zajetí dostat a prostřílet se na svobodu. Vito pak odveze polomrtvého Joa k lékaři El Grecovi a následně jde se svými i Joeovými úsporami splatit dluh Brunovi. Po úspěšném vrácení peněz se také dozví, že právě u Bruna se zadlužil i jeho otec.  Další den Vitovi zavolá Eddie. Carlo se s ním prý chce setkat ve své observatoři. Po cestě tam však Vita odchytne Galante (jehož návratem do města je Vito pochopitelně velmi překvapen). Vito se od Lea dozví, že Henry skutečně byl práskač, a že Joeovi s Vitem, kteří masakrem v čínské čtvrti rozpoutali válku rodin, jež zachvátila celé město, jdou po krku doslova všichni. Od Lea však dostává Vito ještě jednu šanci, jak to všechno odčinit - zabít Carla Falconeho. Jen co přijede do observatoře, chtějí po něm Falconeho lidé zbraň. Strhne se malá přestřelka. Nakonec se Vito probojuje až do hlavního sálu, kde spatří Carla. Chce jej samozřejmě zastřelit, náhle se však objeví Joe, který zase dostal poslední šanci od Carla a přidal se na jeho stranu. Carlo Joeovi nařídí, aby Vita zastřelil, ten však na poslední chvíli svůj revolver obrátí proti Carlovi. Po krátké přestřelce je nakonec Falcone Vitem několikrát postřelen a nakonec i zabit. Jeho poslední slova byla „Jdi do hajzlu".  Před planetáriem již na Vita s Joem čeká Leo Galante. Leo navrhne, že Falconeho smrt půjdou oslavit do bordelu. Vito nastoupí k němu do auta, Joe nastoupí do druhého. Chvíli jedou oba automobily pospolu, ale později se auto, v němž jede Joe, oddělí. Vita to silně znepokojí. Hra končí Galanteho větou, kterou vysvětlí, proč nejede Joe s nimi: „Promiň, chlapče. Joe nebyl součástí naší dohody".

Joeův osud.

Jednou z mnoha záhad hry je i osud Vitova přítele Joea Barbara. Ten není jasný, protože hra končí jeho nástupem do auta a oddělením od Vita. Na toto téma existuje několik teorií: Leo: „Promiň, chlapče. Joe nebyl součástí naší dohody..."), nebo rukou Tongů.

Město.

Příběh se odehrává ve fiktivním americkém přístavním městě Empire Bay, jehož předlohou se staly San Francisco a New York, s vlivy Chicaga a Detroitu. Na ploše přibližně 16 čtverečních kilometrů může hráč potkat známé monumenty nového světa - např. Woolworth Building, Empire State Building, Brooklyn Bridge nebo Golden Gate Bridge. Dále je Empire Bay rozděleno na několik městských čtvrtí, z nichž každá má svou charakteristickou kulturu a zajímavosti. Hráč tak může navštívit například Čínskou nebo Italskou čtvrť, ve kterých organizovaný zločin jen kvete. Hráč může rovněž navštívit několik desítek interiérů, a to bez jakéhokoliv načítání, při pobytu v interiérech tedy bude moci sledovat, co se právě děje v exteriérech a naopak.  Ve městě je asi 25 000 stromů a keřů, 100 telefonních budek, 14 000 interaktivních objektů (plot, který jde zničit, odpadkový koš, jenž jde převrátit) a 3000 statických objektů.

Lokace.

Město i jednotlivé lokace se během hry mění. Jako příklad je často uváděn Joeův byt. Ve hře projde celkem třemi změnami.

Postavy.

Hlavní postavou v Mafii 2 je mladý Vito Scaletta, jenž bojoval ve druhé světové válce. Jeho dlouholetý přítel, Joe Barbaro, mu ze začátku pomůže dostat se natrvalo z armády. Dalšími dvěma důležitými postavami jsou Henry Tomasino a Eddie Scarpa. V DLC Jimmyho zrada a Vendetta je zabiják Jimmy.  Ve hře je přes 200 postav a průměrně práce na jedné z nich, trvaly přes dva týdny.

Dabing.

V první řadě je nutné podotknout, že díky dabingu se Mafia 2 "proslavila" jako hra s nejvíce sprostými slovy na světě (předčila i GTA). V kontextu hry to ovšem nevyznívá tak nepřijatelně.  Společnost Cenega Czech coby český distributor hry potvrdila, že na domácí trh uvede kompletní českou lokalizaci. Lokalizovaná verze hry je pro PC, Xbox 360 a dokonce i pro Playstation 3.  Cenega Czech také nedávno uvolnila informaci, že verze s českým dabingem má mít v sobě zabudovaný i anglický dabing, nejde ale s anglickým dabingem použít české titulky.

Postavy ze hry.

Vito.

Vittorio Antonio Scaletta je hlavní postava hry. Narodil se v Sicílii v roce 1925, v dětství se přistěhoval s rodiči a sestrou Francescou do USA, kvůli práci a tak zvaný "Americký sen". Vito asi tak v šesti letech potkal Joa Barbaru a začali vykrádat auta a obchody. V roce 1943 ho ale chytili a poslali jako výsadkáře do Itálie (Operace Husky). Následně byl zraněn a s vyznamenáními poslán na měsíc do Spojených států. Sešel se s Joem a ten mu sehnal propouštěcí doklady z armády. Přes Joa se Vito také seznámil s mafiánem Henrym. Po několika akcích pro něj je však Vito zatčen policií a poslán na 10 let do vězení. Ve vězení potká Lea Galanteho, díky kterému se dostane do rváčského klubu. Díky Leově vlivu je ve vězení nakonec jen šest let. Po propuštění se spolu s Joem přidává do rodiny Carla Falcona. Během práce pro něj se také pomstí rodině Clemente, která jej zradila a nechala zatknout. Po úspěšném atentátu na dona Clementeho se k Vitovi a Joeovi přidá ještě Henry, se kterým začnou za Falconeho zády kšeftovat s drogami. Falcone na to přijde a sebere jim peníze. To ale není všechno, Henry je brutálním způsobem zabit Číňany a kvůli jeho pomstě nakonec vyvolají Vito s Joem v celém městě obrovskou válku mezi mafiemi. Joea kvůli tomu zajme a mučí Don Vinci a vyslýchá ho. Vito mu pomůže utéct. Poté se znovu setká s Leem Galantem. Ten Vita upozorní o tom, že on a Joe jsou na černé listině všech mafiánu, ale dá mu také poslední šanci, jak to všechno odčinit - zabít Dona Falcona. Vito svého šéfa tedy zastřelí a zůstane naživu. Výška 184 cm

Joe.

Joe Barbaro je nejlepší kamarád Vita. Už zamlada s Vitem vykrádal auta a obchody, a poté, co byl Vito odveden do mise husky, začal pracovat pro mafii, konkrétně rodinu Clemente. Poté, co se Vito vrátí z války,Joe chce přibrat do svých kšeftů, po jedné z akcí je však Vito zatčen a díky zradě od Clementevo rodiny poslán do vězení. Během Vitova pobytu zde Joe přestoupí k rodině Falcone, a když se Vito vrátí, tak oba opět pracují u této rodiny spolu. Oba dva se dostanou do mafie, nicméně začnou si zahrávat s obchodem s drogami a nakonec rozpoutají válku, jež uchvátí celé město. Joe je posléze zajat a mučen rodinou Vinci, ale Vito jej osvobodí. Poté se, ve Vitově nepřítomnosti, za Joem zastaví Falcone, a nabídne mu odpuštění jeho zločinů proti mafii, za to, že jej bude Joe plnit jejich přání a zabije Vita. Když se ale Joe setká s Vitem a má ho zabít, Vito Joa přemluví, aby spolu zabili Falcona. To se jim také podaří, po zastřelení Dona Falconeho však Joe nastoupí do jednoho z aut Lea Galanteho, které jej odveze neznámo kam. Je zde spekulace, že Joea nezabil a Joe je Galanteho řidič v Mafii 3. Na konci této hry je spatřena postava velmi podobná Joeovi, když Galante přijede za Lincolnem.

Henry.

Henry Tomasino hraje roli Vitova a Joeova dobrého kamaráda. Původně pracoval pro Clementeho, ale po pádu jeho mafie se nakonec na zkoušku přidal k Falconemu, jemuž slouží i Vito s Joem. Od Falconeho dostal úkol zabít Lea Galanteho, což se mu sice díky Vitovi nepodařilo, ale stejně byl do mafie přijat. Spolu s Vitem a Joem začne obchodovat s drogami, pro což je později také čínskou mafií brutálně zavražděn - uprostřed parku za denního světla je rozsekán sekáčky na kung pao (maso). Důvodem jeho zavraždění bylo to, že byl označen za federálního agenta (práskače). Možnost, že by Henry byl opravdu práskač, vyvrátil sám autor scénáře, Daniel Vávra.

Eddie.

Eddie Scarpa je jedním z nejdůležitějších členů rodiny Falcone a Joeův a Vitův nadřízený. Má dost ostrý smysl pro humor a velice rád a velice často se opije, i když je potom jak utržený z řetězu a zapomíná na věci, které má udělat. Po smrti Carla Falconeho je horkým kandidátem na nového šéfa rodiny Falcone.

Leo.

Leo Galante je consiglierem rodiny Vinci. Za podvody v hazardních hrách byl na nedlouho poslán do vězení, kde se setkal s Vitem. Stal se zde Vitovým patronem a něco jako otcem. Po svém propuštění také zajistil Vitovi zkrácení trestu, později také Vita dohodil Falconemu. Po atentátu na Alberta Clementeho dostal Henry Tomasino za úkol Lea zabít. Leo však přežil díky pevnému přátelství Vita a Henryho a utekl do Lost Heaven. Po vypuknutí války mezi gangy se do Empire Bay vrátil, vyhledal Vita a dal mu nabídku. Buď smrt jako trest ze spáchané zločiny proti mafii, nebo život, pokud Vito zabije Carla Falconeho. Vražda se nakonec podaří a mafie Lea Galanteho tak ovládne celé město.

Frankie.

Francesca Scalettová je Vitova sestra. Navštěvovala ho ve vězení. Její manžel, irský pouliční grázl Eric Reilly, ji podváděl a bil, proto ho Vito zmlátil a pohrozil mu smrtí. Francesca pak Vitovi řekla, že ho nepoznává, a že ho nechce už nikdy vidět.

Marty.

Martin Santorelli byl Joeův kamarád. Když byli Vito s Joem malí, tak se kolem nich Marty motal, ale oni ho nechtěli brát mezi sebe. Později, v době, kdy byl Vito ve vězení, ho Joe vzal pod svá křídla a začal jej zaučovat na mafiána. Marty se s Vitem a Joem zúčastní několika akcí, při jedné z nich, atentátu na Alberta Clementeho, je však zastřelen.

Luca.

Luca Gurino je jedním z nejvýznamnějších členů rodiny Clemente. Za vstup Vita a Joa do mafie požadoval 5000 dolarů, což byla ovšem nehoráznost, neboť za přijetí do rodiny se podle nepsaných zákonů neplatí nic. Byl nadřízeným Henryho a přes něj úkoloval Vita a Joa. Díky jednomu z jeho rozkazů je Vito zatčen. Luca jej však nechá hnít ve vězení. Po návratu Vita z vězení se Luca zviditelní tím, že zajme a mučí na jatkách tři lidi Carla Falcona (Harveyho Beanse - účetního Carla Falcona, a dva jeho "bodyguardy" Tonyho Ballse a Frankieho Micka). Micka nakonec umučí k smrti, ale Ballse a Beanse se Vitovi podaří zachránit. Ze msty za Mickovu smrt pak Balls s Beansem Lucu na jatkách brutálně umučí a pravděpodobně i zabije (i když to ve hře není nějak zvýrazněno).

Carlo Falcone.

Carlo Falcone je šéfem jedné ze tří nejmocnějších rodin ve městě a majitelem restaurace Maltese Falcon a empirebayské observatoře. Za zády svého spojence, Franka Vinciho, tajně obchodoval s drogami, pro což nechal zabít Alberta Clementeho, čímž zároveň přispěl k rozpoutání obrovské války. Nechá zabít Vita, jenž je členem jeho mafie, nakonec je ale zrazen Joem a ten ho s Vitem zastřelí.

Frank Vinci.

Frank Vinci je šéfem jedné ze tří nejmocnějších rodin ve městě a majitel restaurace Mona Lisa. Je známý dodržováním starých tradic a velkým odporem k drogám. Původně byl spojencem Carla Falcona, později zajal dva Falconeho mafiány, Vita a Joa, a vyslýchal je kvůli válce, kterou rozpoutali.

Alberto Clemente.

Alberto Clemente je šéfem jedné ze tří nejmocnější rodin ve městě a majitel restaurace Freddyho bar. Kvůli tomu, že se Alberto snaží přimíchat do kšeftů s drogami Falconeho rodiny, na něj Carlo Falcone nechá spáchat atentát, který provádí Vito s Joem. Alberto sice přežije výbuch na něj směřované bomby, je však zabit po automobilové honičce - Joe ho zblízka rozstřílí Thompsonem 1928.

Že Jun Wong.

Wong je jedním z nejvýznamnějších členů čínské mafie a majitel firmy Mořský dar a restaurace Rudý drak. Prodá Henrymu, Vitovi a Joeovi drogy, nedlouho poté nechá Henryho brutálně zabít. V pomstě je pak Vitem a Joem zastřelen.

Pan Ču.

Pan Ču je vůbec nejvyšším vůdcem čínské mafiánské sítě, která se nazývá Triáda. Společně s Leem zosnuje prostřednictvím Vita atentát na Carla Falcona.

Hudba.

Hudba je ve hře velmi důležitým prvkem pro navození atmosféry. 2K Games se nechalo slyšet, že právě Mafia 2 je titulem, který má zatím největší soundtrack ze všech jejích dosavadních titulů. Setkáme se jak s dobovou hudbou počátků dvacátého století, tak s originálními díly přímo z dílen 2K Czech, které v listopadu 2009 začal nahrávat Pražský filharmonický orchestr. Hlavním skladatelem a autorem hudby v 2K Czech je Matúš Široký, který na ozvučení pracuje společně s externistou, kterým je Adam Koruc. Celkem nahráli přes 3 hodiny orchestrální hudby.  Ve hře jsou tři rádia (Empire Central Radio, Empire Classic, Delta Radio), které mají mít přes sto skladeb a písní, ze čtyřicátých a padesátých let. Rádia se vyskytují nejen v autech, ale i v domácnostech, garážích atd. V soundtracku je pak přes 200 dobových skladeb, např. "Boom Boom" od Johna Lee Hookera, "Rave On" od Buddy Hollyho, "Ain't that a Kick in the Head"' od Deana Martina, "Mambo Italiano" od Rosemary Clooney, "It Don't Mean a Thing" od Dukea Ellingtona, "Long tall sally "od Little Richarda.

Sběratelská edice.

26. května 2010 byla oznámena sběratelská edice ke hře. Tato edice není dostupná v české lokalizaci. Edice obsahuje:

Stahovatelný obsah.

Ke hře, stejně jako k mnoha dalším hrám, bude postupně dodáván dodatečně stahovatelný obsah. Budou to další auta a oblečení. Malé DLC jsou přidávány podle toho, ve kterém obchodě si hru hráč pořídil.

Verze.

Verze pro Playstation 3.

15. června 2010 Sony na E3 oznámila, že vlastníci Playstationové verze hry, budou moci zdarma stahovat bonusový obsah po vydání. Pro Playstation 3 se dokonce vyrobí verze pro český trh, která bude kompletně nadabovaná.

Demoverze.

Demoverze byla uvolněna 10. srpna 2010 pro PC, Xbox (pouze majitelé Gold účtu na Xbox Live) a PlayStation 3 (pouze pro majitele PlayStation Plus), pro ostatní (zbytek majitelů Xboxu a PS3) byla demoverze uvolněna 11. srpna 2010. Hratelná ukázka obsahuje misi Buzzsaw (Pila), která je pátou misí kampaně. V demu je zvláštní to, že ačkoliv v plné verzi bude tato mise umístěna do zimy 1945, demo se odehrává v létě 1950. Demo je nyní volně přístupné na Steamu.

Děj mise.

Do vily v Greenfieldu Vitovi zavolá jeho kamarád Joe Barbaro. Pošle Vita do bytu naproti lihovaru, kde se má zbavit problémové osoby. Ve skříni si může zvolit mezi koženou bundou, oblekem na míru nebo košilí. Hned poté, co vyjde z domu, má deset minut na to, aby dojel na místo určení, případně na průzkum města. Po doražení do bytu začnete vykládat s Henrym zatímco Joe chrápe. Potom dojede Špekoun a vy popadnete kulomet MG-42 a snažíte se ho zabít.  V demu je okolo čtyřiceti skladeb:

Mafia II: Special Extended Edition.

V prosinci roku 2010 vyšla v České republice, Polsku a v Rusku rozšířená edice. Obsahovala hru a všechny obyčejné a malé DLC.

Mafia II: Directors Cut Edition.

Tato edice má naprosto stejný obsah jako Extended Edition. Edice vyšla jak pro konzole Playstation 3, Xbox 360 tak i pro osobní počítače. Tato edice vychází pro Playstation pod hlavičkou Greatest Hits a pro Xbox 360 pod hlavičkou Platinum Hits, a proto se edice jmenuje Mafia 2: Greatest Hits pro Playstation 3 a Mafia 2: Platinum Hits pro Xbox 360 (pro PC se jmenuje edice Mafia II: Directors Cut Edition).

Marketing.

S blížícím se vydáním se očekával narůstající počet marketingových akcí či materiálů, jak je to ostatně u 2K a 2K Games zvykem. Marketing byl také hlavní důvod odkladu vydání hry. Konkrétně v březnu 2010 vycházelo mnoho kvalitních her, a proto by hra zapadla. V červnu byla moc drahá reklama v Evropě, a to díky mistrovství světa ve fotbale, a tak hra vyšla až v srpnu 2010, po obvyklé mediální kampani. Stejnými problémy trpěl i předchozí díl. V seznamu níže je uveden výběr videí, jež byly uveřejněny.

Multiplayer.

Pro hru Mafia II oficiální multiplayer není, ale existují i neoficiální módy. S prvním multiplayerovým modem přišli krátce po vydání hry modaři z Modmywhat. Krátce po nich pak přišli na scénu nezávislí vývojáři, kteří 12. června 2012 vydali betaverzi svého multiplayer modu Mafie 2. Zatím existuje asi 7 serverů.

Mafia II (nebo Mafia 2) je pokračování 3D akční počítačové hry, vydané roku 2002. Její vývoj byl oznámen 21. srpna 2007, na herní výstavě Leipzig Games Convention. Scénář hry napsal Daniel Vávra. Hra byla vydána 27. srpna 2010 v Evropě a 24. srpna v Severní Americe. Vývojářem je 2K Czech (dříve Illusion Softworks). Hra je určená pro Mac OS X (Lion a vyšší), PlayStation 3, Windows a Xbox 360. Hra byla na třeboňském festivalu GameDay zvolena za "Nejlepší český herní titul v českém jazyce" roku 2010.

Mafia II is an action-adventure video game developed by 2K Czech and published by 2K Games. It was released in August 2010 for the PlayStation 3, Xbox 360, and Microsoft Windows; "Mafia II: Director's Cut" was released by Feral Interactive in December 2011, an edition consisting of the game's downloadable content. The game is the sequel to 2002's "Mafia" and the second game in the "Mafia" series. Set within the fictional Empire Bay (based on New York City, as well as aspects of Chicago, San Francisco, Los Angeles, Boston and Detroit) in 1945 and later 1951, the game's storyline follows Sicillian mobster and war veteran Vito Scaletta as he becomes involved in a power struggle among the Mafia crime families of the city while attempting to pay back his father's debts and secure a better lifestyle for himself.


Kariéra.

S atletikou začínala v oddíle LG Kaufungen a později trénovala v klubu TV Hessich Lichtenau. Od roku 2003 závodí za atletický oddíl LG Eintracht Frankfurt, pod vedením trenéra a zároveň i manažera Güntera Eisingera. Je juniorskou mistryní Německa z haly i venku z roku 2003, šestinásobnou halovou mistryní (2006 – 2010, 2012) a šestinásobnou mistryní Německa pod širým nebem (2004, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012). V roce 2005 se stala vicemistryní Německa v hale i na dráze.  V roce 2003 se stala ve finském Tampere juniorskou mistryní Evropy, kde zvítězila výkonem 188 cm. Stříbro získala její krajanka Aileen Herrmannová, jež překonala 186 cm. O dva roky později vybojovala bronz na mistrovství Evropy do 23 let v Erfurtě. Dvoumetrovou hranici poprvé překonala 26. ledna 2008 ve skotském Glasgow. Ve stejném roce si o plných devět centimetrů vylepšila osobní rekord také pod širým nebem, když ve francouzském Annecy zdolala laťku ve výšce 203 cm. Na letních olympijských hrách v Pekingu skončila ve finále na sedmém místě, společně s Ruth Beitiaovou ze Španělska.  V roce 2009 zvítězila na tradičním halovém mítinku Hustopečské skákání. Dne 14. února 2009 v Karlsruhe si vylepšila hodnotu osobního maxima na 205 cm, když v závodě na pokusy porazila Blanku Vlašičovou. Na halovém ME v Turíně 2009 jako jediná ve finále překonala dvoumetrovou hranici a za výkon 201 cm získala zlatou medaili. Na berlínském olympijském stadionu v rámci prvního závodu, posledního ročníku Zlaté ligy překonala 14. června 2009 napoprvé 206 cm. Po téměř osmnácti letech vylepšila národní rekord, který držela hodnotou 205 cm Heike Henkelová.  Dne 12. července 2009 zkompletovala sadu medailí z letních univerziád. V roce 2005 získala v tureckém İzmiru bronz, o dva roky později v Bangkoku stříbro a na univerziádě v srbském Bělehradu vybojovala kov nejcennější, když napoprvé zdolala rovné dva metry. Na mistrovství světa v Berlíně získala bronzovou medaili za 202 cm, byť se velice nadějně pokoušela o 206 cm. Na pokusy ji předčila Ruska Anna Čičerovová, která překonala výšku napoprvé, zatímco domácí výškařka napotřetí.  V halové sezóně roku 2010 byla sužována zdravotními problémy. 31. ledna 2010 zvítězila na halovém mítinku v Karlsruhe, kde pošestadvacáté v kariéře překonala dvoumetrovou hranici. Kvůli problémům se zády však závod předčasně ukončila a později odřekla také účast na mítinku v Arnstadtu. Na konci února zvítězila na mítinku v Desavě (201 cm) a na halovém mistrovství Německa v Karlsruhe (202 cm). Na vrchol halové sezóny, na mistrovství světa do katarského Dauhá však neodcestovala kvůli zdravotnímu problému s kolenem.  Na ME v atletice 2010 v Barceloně vybojovala výkonem 201 cm bronzovou medaili. Ještě na výšce 199 cm ji však patřila zlatá medaile, když měla čistý technický zápis. Výšku 201 cm ale překonala třetím pokusem, zatímco Švédka Emma Greenová napodruhé. Mistryní Evropy se stala Chorvatka Blanka Vlašičová za 203 cm.

Zranění a návrat.

Halová sezóna roku 2011 pro Friedrichovou skončila dříve, než začala. Dva dny před Vánocemi, 22. prosince si v tréninku přetrhla Achillovu šlachu na odrazové levé noze a obhajoba zlaté medaile na halovém ME v Paříži se rozplynula. Friedrichová se rovněž nezúčastnila světového šampionátu, který se konal na přelomu srpna a září v jihokorejském Tegu a vynechala i celou letní sezónu.  První závod po šestnáctiměsíční pauze absolvovala na moravské výškařské tour, 28. ledna 2012 v Hustopečích. V závodě napodruhé překonala 184 cm a na následující výšce o tři centimetry výše již neuspěla. O týden později na dalším halovém výškařském mítinku v Arnstadtu přidala centimetr navíc. Po skončení prestižního mítinku německým organizátorům oznámila, že si nepřeje dostat startovné. Zklamaná ze svých výsledků se prostřednictvím svého manažera rozhodla polovinu startovného vrátit také moravskému mítinku.  Letní sezónu zahájila 28. května vítězstvím na mítinku v Rehlingenu, kde zdolala 192 cm, čímž splnila limit na ME v atletice 2012. Kvůli žaludečním potížím však na šampionátu v Helsinkách byla nucena z kvalifikace odstoupit a do soutěže nezasáhla. I přes nesplněný olympijský limit 195 cm, byla nominována na Letní olympijské hry 2012 do Londýna. Zde skončila čtrnáctá výkonem 193 cm.  V září 2014 porodila holčičku (otcem dítěte je její partner, několikanásobný olympijský vítěz v soutěži bobistů André Lange). V lednu 2016 se vrátila do výškařského sektoru po čtyřech letech – skočila 187 cm.

Osobní rekordy.

Patří mezi šest výškařek celé historie, které mají skočeno v hale i pod širým nebem 205 cm a více. Totéž dokázaly jen Bulharka Stefka Kostadinovová, Švédka Kajsa Bergqvistová, Belgičanka Tia Hellebautová, Chorvatka Blanka Vlašičová a další Němka Heike Henkelová. Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově 33 krát.

Ariane Friedrichová (* 10. ledna 1984, Nordhausen, Durynsko) je německá atletka, výškařka. V roce 2009 se stala v Turíně halovou mistryní Evropy a získala bronzovou medaili na světovém šampionátu v Berlíně. Hodnotou 206 cm drží národní rekord pod otevřeným nebem.

Ariane Friedrich, born Tempel (born 10 January 1984 in Nordhausen) is a German high jumper. She won the silver medal at the 2009 World Championships and represented Germany at the 2008 Summer Olympics and 2012 Summer Olympics. She is the German outdoor record holder in the event with a best of 2.06 m, although this is 1 cm less than the indoor record held by Heike Henkel.


Příznaky gamblerství.

Příznaků gamblerství je celá řada a nelze jednoduše paušalizovat, kdo gambler je, a kdo ještě není. Gambleři mohou být i lidé, kteří splňují jen několik málo z těchto příznaků:  Příznaků je ovšem více a mohou se lišit dle individuálních předpokladů hráče.

Tři fáze léčby problémového hráčství.

Psychiatr Dr. Robert L. Custer je průkopníkem moderní léčby patologického a problémového hráčství a navrhl model zahrnující tři fáze kompulzivního hráčství a tři fáze léčby. Tyto fáze byly popsány už dávno, přesto, že svět hazardu prošel změnou, fáze zůstávají ve svém principu stejné. Uvedené fáze jsou tyto: výherní fáze, fáze proher a fáze zoufalství. Všechny tři fáze jsou blíže popsané v článku níže.  Pokud člověk projde všemi fázemi, ocitá se na dně, je v beznaději, obvykle si lidé v těchto fázích potýkají s alkoholizmoom, požíváním Drohal a někdy trestnou činností. Běžné jsou i sebevražedné myšlenky.

Fáze gamblerství.

Gambleři si zpravidla projdou třemi fázemi, přičemž každá další fáze je nebezpečnější než fáze předchozí:

Regulace hazardu.

Státy po celém světě se snaží regulovat hazardní odvětví a s ním i vznik gamblerství. Hazardní hry je ovšem dnes možné provozovat v internetových hernách, které jsou zakládány v daňových rájích nebo zemích s velmi liberální legislativou jako jsou Kajmanské ostrovy nebo Gibraltar. V důsledku toho dochází ke zdaňování zisků z internetového hraní často mimo země hráčů. Státy se brání hraní na internetu různými metodami včetně zablokování transakcí na účty jistých společností (USA) nebo zablokování konkrétních stránek (Turecko). Ukazuje se však, že tato regulační opatření se často míjí účinkem. Proto jiné státy (Velká Británie) jsou k internetovému hraní liberálnější.  V České republice 1. ledna 2017 vešel v platnost Zákon o hazardních hrách, který mimo jiné stanovuje podmínky získání licence pro legální provoz heren a kasin. Licenci uděluje Ministerstvo financí České republiky jak pro jednotlivé herny nebo kasina, tak pro jednotlivé hry, které se smějí provozovat. Herny nesplňující podmínky jsou uzavírány, v případě internetových heren je podle zákona možné blokovat jejich internetové stránky pro obyvatele ČR. Mnohé provozovny stále hazardní hry a zejména výherní automaty nelegálně provozují a vydávají je za takzvané "kvízomaty".  Přes právní normu roste především díky internetovým hernám počet hráčů hazardních her v ČR. Problémem zůstává, že v případě, že spadnou do závislosti, zůstávají izolovaní a o jejich problémech nemusí dlouho nikdo vědět. V případě problémů se závislostí na hře se lze obrátit například na Psychiatrickou léčebnu Bohnice, kde lze obdržet také kontakty na svépomocné skupiny anonymních hráčů. Ne vždycky se však na jejich závislost přijde. A proto, když se neléčí, přijdou o peníze, a v nějakých případech se dokonce zadluží a mají velké problémy. Často je nedokáží vyřešit, čímž zaviní svůj konec, skončí na ulici jako bezdomovci.

Překonání problémů s hráčstvím.

Překonat problém s patologickým hráčstvím je náročné, ale přesto možné. V první řadě existují kroky, které může jedinec podniknout sám. V první řadě je nutné si přiznat, že jedinec má problém, obvykle je to ten nejtěžší krok, který člověk udělá. Potom postupuje Kritická fáze, kde si člověk uvědomí ústup financí, co udělal a kam se dostal. Začíná přemýšlet s čistou hlavou a odolává nutkání hrát. Snaží se budovat svůj život bez hazardu. Snaží se napravit vztahy, nabýt finance, vyplatit dluhy a také současné výdaje. Existuje tzv. Transteoretický model, který vznikl koncem 70. let na základě zkušenosti kuřáků bojujících s vlastní závislostí. Říká o tom, že lidé dělají průběžné změny ve svém běžném chování cyklicky. Model představuje 6 fází.  Relapsy se mohou vyskytovat v každé fázi a překážet lidem v dosahování cílů. Je třeba vydržet, významným krokem je poprosit o podporu rodinu a přátele. Pokud je to nutné, neváhejte vyhledat pomoc odborníků.

Diagnóza patologického hráčství.

Hazard se může zdát jako neškodná zábava, ale velmi rychle může projít do něčeho, co je těžko ovládat. Existuje několik způsobů diagnózy patologického hráčství, díky kterým je možné rozpoznat jako seriózní problém je.  "Gamblers anonymous" je jedna z organizací, které se věnují problematice patologického hráčství a jejich hlavním cílem je pomáhat lidem organizováním podpůrných skupin po celém světě. Aby hráč zjistil zda je patologickým používá organizace dotazník s 20 otázkami, na které dotyčný odpovídá ano / ne.  Otázky z dotazníku:  Podle "Gamblers Anonymous" je patologický hráč ten, kdo odpoví na 7 a více otázek ano.  Dotazník je k dispozici v elektronické podobě na stránce "Gamblers Anonymous."

Diagnóza DSM-5.

Nejčastěji používaná metoda určení zda se jedná o seriózní diagnózu je metoda DSM-5. Ta je popsaná ve vydání Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders :DSM-5).  Body, které obsahuje (4 a více) ukazují k patologickému hráčství.  Stupně závažnosti: lehký stupeň splňuje 4 až 5 kritérií, mírný stupeň 6 až 7 kritérií a těžký/závažný stupeň 8 až 9 kritérií.  Poznámka: Diagnóza na základě kritérií DSM-5 je mnohem komplikovanější a obsahuje daleko více specifikací ve srovnání se souborem 20 otázek sestaveným organizací Gamblers Anonymous. Je to dáno tím, že metodika DSM-5 je určena pro odborníky v oblasti zdravotnictví. Tato kritéria poskytují obrázek o celkovém stavu, ale rozhodně je nepoužívejte k autodiagnostice.

Systém zodpovědného hraní.

Některé země zavedly v rámci svých právních předpisů o hazardních hrách možnosti zodpovědného hraní pro celou zemi. Nejčastěji zahrnují celostátní rejstříky osob, které by z různých důvodů neměly hrát hazardní hry, ale konkrétní podmínky se v jednotlivých regionech mohou lišit.  1. Gamstop (Anglie) - Hráči se mohou vyloučit ze všech kasin, kterou drží licenci vydanou komisí pro hazardní hry Spojeného království, přesto, že se zapojí, stále budou přijímat marketingovou komunikaci, pokud si ji sami nevypnou.  2. Spelpaus (Švédsko) Funguje podobně jako Gamstop, ale poskytuje ještě silnější ochranu. Zabraňuje hraní nejen v online kasinech, ale iv kamenných.  3. Systém sebavylúčenia maltského úřadu pro hazardní hry.

Gamblerství neboli gambling či patologické hráčství je chorobná závislost na hraní hazardních her. Gamblerství je považováno za patologickou psychickou závislost na lákavé představě rychlého zisku peněz nebo jiné hmotné výhry. Pravidla her jsou přitom nastavena z dlouhodobého hlediska pro hráče nevýhodně. Mnozí hráči získávají závislost na hře, rostoucí finanční problémy se snaží vyřešit další účastí ve hře a vytvářejí tak bludný kruh. Závislé osoby (tzv. gambleři) dokážou prohrát ohromné částky, což má často za následek zásadní narušení mezilidských vztahů a existenční potíže nejen samotných hráčů, ale často i jejich blízkých. Gamblerství bývá spojeno s jinými druhy závislostí, například na drogách. Český zákon nedovoluje hru hazardních her osobám mladším osmnácti let a do heren s automaty jim pak úplně zakazuje vstup.

Problem gambling is an urge to gamble continuously despite negative consequences or a desire to stop. Problem gambling is often defined by whether harm is experienced by the gambler or others, rather than by the gambler's behaviour. Severe problem gambling may be diagnosed as clinical pathological gambling if the gambler meets certain criteria. Pathological gambling is a common disorder that is associated with both social and family costs.


Historie.

Motivem jednoho z prvních popsaných pokusů o průmyslovou špionáž (a zároveň vytváření opatření na obranu proti ní) bylo odhalení tajemství výroby čínského přírodního hedvábí. S rozvojem zbraňových systémů začátkem 20. století byly zaznamenány např. pokusy o krádeže technologií výroby dalekonosných děl. Před II. světovou válkou bylo zvýšeným používáním průmyslové špionáže známé Japonsko (např. technologie na výrobu pancéřové oceli). Od začátku 30. let působilo ve Velké Británii (zpočátku jako soukromá organizace, od roku 1935 již jako součást státních struktur) zpravodajské středisko shromažďující dostupné informace z oblasti lodního, zbrojařského, leteckého, chemického aj. průmyslu a výzkumu ve střední a východní Evropě. Po skončení II. sv. války byli za účelem získání vědeckých poznatků poraženého Německa verbováni vítěznými mocnostmi vědci zejména z oblasti raketové a letecké techniky.  S bipolarizací světa a vznikem tzv. Studené války došlo k dalšímu nárůstu snah o získávání informací z tábora protivníka. Významnou roli zde sehráli tzv. "atomoví špióni" - vědci (např. Julius Rosenberg), kteří z amerických laboratoří pro vývoj atomových technologií (zejména zbraní) předávali informace o nových poznatcích Sovětskému svazu. Zájem východoevropských zpravodajských služeb se však soustřeďoval také na jiné vojenské technologie - řízení protivzdušné obrany, radarové technologie, chemické a bakteriologické zbraně aj. Od druhé poloviny 50. let 20. století se zvýšil zájem Východu o technologie užívané v chemickém, elektrotechnickém či strojírenském průmyslu (výroba nadzvukových dopravních letadel), později též v kybernetice a výpočetní technice.  Od konce 60. let 20. století začal fungovat americký systém Echelon, který sloužil k odposlechu elektronické komunikace. Díky němu byly USA a Velká Británie schopny zachytávat a dešifrovat mj. komunikaci mezi firmami (a to i spojeneckých zemí) a získané informace využívat ve prospěch svých firem. Podobný systém odposlechů měly SSSR a Čína, v menší míře např. Francie (tzv. "Frenchelon").  Rozvoj výpočetní techniky vedl v průběhu 90. let 20. století k prudkému rozmachu průmyslové špionáže: docházelo k "výměnám" tajemství nejen mezi zeměmi, ale i mezi firmami působícími často v jedné zemi. Na volném trhu se objevily do té doby embargované pomůcky pro odposlech a sledování.

Rozdělení.

K průmyslovým špionážím mohou být využívány:  Podle "původce" rozlišujeme špionáž:

Průmyslová špionáž v Československu.

Prováděním průmyslové špionáže se v Československu systematicky zabývala vědeckotechnická rozvědka (VTR) jako součást Zahraničně politické rozvědky, v oblasti zbraňových systémů pak ZS/GŠ. VTR měla umístěné své důstojníky pod diplomatickým krytím v řadě zemí, zejména rozvinutých západních. Snažila se získávat spolupracovníky a informátory ve vědeckých institucích i firmách zabývajících se vývojem a výrobou v ekonomicky zajímavých oborech. Důležitým faktorem v činnosti VTR byla podřízenost čs. zpravodajských služeb sovětským zpravodajským službám. Z tohoto důvodu všechny získané informace putovaly do centrál KGB a GRU (někteří bývalí zpravodajští důstojníci ale tvrdí, že část získaných vědeckých či ekonomických informací, které dokázal využít československý průmysl, byly do Moskvy předávány bez podrobností nebo vůbec). Díky narůstajícímu zaostávání Východu za Západem docházelo v 70. a 80. letech k situacím, kdy získaný špičkový materiál nemohl být využit - jednak ve východní Evropě scházeli odborníci schopní uvést jej do praxe, jednak chyběla znalost mezikroků, které vedly k vytvoření technologie. K nejvýznamnějším úspěchům VTR patřilo získání:, a řady podrobných poznatků o viru HIV

Ochrana před průmyslovou špionáží.

Ztráta klíčových či důležitých vědeckotechnologických informací na národní úrovni může v krajním případě znamenat i ohrožení obranyschopnosti země. Na úrovni firem a podniků jsou takové ztráty vyčíslitelné v penězích, ale mnohdy znamenají vážné problémy v konkurenčním prostředí či dokonce krach.  Samotná ochrana před průmyslovou špionáží se dělí na

Průmyslová špionáž je obor lidské činnosti provozovaný státními organizacemi, komerčními subjekty či jednotlivými osobami za účelem získání utajovaných informací z oblasti průmyslových technologií, finančnictví a dalších oborů a jejich následného využití pro vlastní prospěch.

Industrial espionage, economic espionage, corporate spying or corporate espionage is a form of espionage conducted for commercial purposes instead of purely national security.


Částice s nulovou hmotností.

Foton a některé další částice mají nulovou klidovou hmotnost. Dosadíme-li formula_8 do Pythagorovy věty o energii, vztah se výrazně zjednoduší: Částice tedy nese hybnost, která je přímo úměrná její energii. Další významný důsledek lze nahlédnout, uvážíme-li relativistickou definici hybnosti: kde formula_11 a formula_12 jsou vektory hybnosti, resp. rychlosti částice. Dosadíme-li do této rovnice energii formula_13, zjistíme, že je splněna pouze tehdy, je-li velikost rychlosti rovna formula_5. Jinými slovy částice s nulovou klidovou hmotností se "musí" vždy vůči libovolnému pozorovateli pohybovat rychlostí formula_5.

Částice s nenulovou hmotností.

Stejně jako v předchozí sekci dosadíme Pythagorovu větu o energii do vztahu pro velikost hybnosti: Je-li rychlost formula_17 menší než formula_5, můžeme z tohoto vztahu vyjádřit hybnost: kde formula_20 je Lorentzův faktor. Hmotná částice se tedy bude pohybovat vždy rychlostí menší než formula_5, i když jí dodáme libovolně velkou hybnost.  Na druhou stranu vezmeme-li definici hybnosti a dosadíme do Pythagorovy věty o energii: můžeme z této rovnice vyjádřit celkovou energii částice: Opět je vidět, že částice s nenulovou hmotností se bude pohybovat vždy pomaleji než formula_5, i když jí dodáme libovolnou energii.  Pokud by se částice nepohybovala, můžeme za hybnost dosadit nulu a vychází nám formula_25.

Kinetická energie.

Kinetická energie je rozdíl mezi energií částice v pohybu a v klidu:  Nemá-li částice klidovou hmotnost (formula_27), je formula_28. V tomto smyslu je energie částice s nulovou klidovou hmotností „čistě“ kinetická.  Pro částice s formula_29 je kinetická energie v souladu s předchozími vztahy rovna: Taylorovým rozvojem tohoto výrazu lze ukázat, že při malých rychlostech dostatečně přesně platí vztah formula_31, což souhlasí s klasickou dynamikou popsanou Newtonovými zákony pohybu. Při velkých kinetických energiích se však rychlost pouze blíží formula_5 a nikdy tuto hranici nepřekročí.

Čtyřhybnost.

Všechny vztahy ve speciální teorii relativity lze přirozeně zapisovat pomocí čtyřvektorů. Jedním z nejdůležitějších je čtyřhybnost, která spojuje energii a hybnost částice. Vypočteme-li skalární součin tohoto 4-vektoru se sebou samým, obdržíme právě Pythagorovu větu o energii.

Ve fyzice je Pythagorova věta o energii vztah mezi energií a hybností částice, který vyplývá ze speciální teorie relativity: formula_2 značí celkovou energii částice, formula_3 je její klidová energie, formula_4 je velikost hybnosti a formula_5 je rychlost světla ve vakuu. Klidová energie je přímo úměrná hmotnosti částice formula_6 podle vztahu formula_7.

In physics, the energy–momentum relation, or relativistic dispersion relation, is the relativistic equation relating any object's rest (intrinsic) mass, total energy, and momentum: holds for a system, such as a particle or macroscopic body, having intrinsic rest mass, total energy, and a momentum of magnitude, where the constant is the speed of light, assuming the special relativity case of flat spacetime.


Popis.

Program (resp. skript) je v Mirandě množinou rovnic, které definují různé matematické funkce a algebraické datové typy. Slovo množina je zde důležité, protože v podstatě nezáleží na pořadí jednotlivých rovnic a není nutné definovat předcházející entitu k jejímu použití.  Komentáře se uvádějí za dvojicí znaků codice_1 a platí až do konce řádku. Alternativní konvencí pro komentáře pak forma, kde každý řádek je považován za komentář, kromě řádků začínajících znakem codice_2.  Základní datové typy jsou codice_3, codice_4 a codice_5. Znakový řetězec je prostý seznam znaků, zatímco codice_4 je podle potřeby převáděn mezi celými čísly (která jsou nastavena implicitně) nebo reálnými čísly s plovoucí desetinnou čárkou.  Dalším datovým typem jsou Tuples, což jsou sekvence elementů, které se mohou lišit datovým typem. Tuples odpovídají například datovému typu záznam () v jazyce Pascal. Výčet elementů je uzavřen mezi kulatými závorkami a jednotlivé elementy jsou odděleny čárkami:  Nejvíce používanou datovou strukturou v Mirandě je však seznam. Výčet prvků je opět oddělen čárkami, je ale uzavřen mezi závorky hranaté a všechny prvky musí být stejného typu:  Pro výčet prvků seznamu také existuje několik zkratek, které ovšem můžeme použít jen v případě, že se jedná o aritmetickou řadu, s konkrétní inkrementací, která je větší než jedna:  Více důležitým a silným nástrojem pro tvorbu číselných seznamů jsou takzvané „list comprehensions“ (dříve známé jako „ZF expressions“), které jsou tvořený dvěma základními parametry: výrazem a prvky pro které daný výraz platí:  Zde se jedná o seznam druhých mocnin, který je tvořen ze seznamu kladných celých čísel a řadu, kde každý prvek je funkcí toho předešlého:  Jak ukazují tyto dva příklady, Miranda umožňuje počítat se seznamy s nekonečným prvkem elementů, z nich nejjednodušší je seznam kladných celých čísel.

Ukázka.

Následující kód určuje soubor všech podmnožin z množiny celých čísel:  codice_12  Toto je pak ukázka výše zmíněného literate scriptu obsahující funkci codice_13, která vrací seznam všech prvočísel. V takzvaném „literate script“ jsou všechny řádky, které nezačínají znakem > považovány za komentáře:

Externí odkazy.

[[Kategorie:Programovací jazyky]] [[Kategorie:Funkcionální jazyky]] [[Kategorie:Deklarativní programovací jazyky]]

Miranda je v informatice čistě funkcionální programovací jazyk s líným vyhodnocováním, který navrhl David Turner jako nástupce jeho předchozích programovacích jazyků SASL a KRC, které využívají určitých konceptů jazyků ML a Hope. Obchodní značku Miranda vlastní Firma Research Software Ltd. of England. Miranda byl prvním čistě funkcionálním jazykem, který byl komerčně podporován.

Miranda is a lazy, purely functional programming language designed by David Turner as a successor to his earlier programming languages SASL and KRC, using some concepts from ML and Hope. It was produced by Research Software Ltd. of England (which holds a trademark on the name "Miranda") and was the first purely functional language to be commercially supported.


Historie.

Rozdělení vesnice vzniklo za napoleonských válek v roce 1810, kdy se potok Tannbach protékající vsí stal hranicí mezi Bavorským královstvím a Knížectvím Reuß. Po skončení první světové války se pak dvě části vsi staly součástmi německých spolkových zemí Bavorska a Durynska.  Skutečné rozdělení vesnice nastalo po druhé světové válce, kdy se severní část vsi ocitla v sovětské okupační zóně a jižní v americké - hranice okupačních zón totiž respektovaly zemské hranice z roku 1937. V roce 1949 se pak obě části ocitly ve dvou nově vzniklých státech - bavorská část připadla Spolkové republice Německo a durynská Německé demokratické republice.  Rada ministrů NDR rozhodla v roce 1952 o zesílení ostrahy své západní hranice. Několik obyvatel Mödlareuthu, bydlících těsně u hranice se SRN, bylo nuceně vysídleno. V roce 1966 pak vesnici rozdělila zeď dlouhá 700 m a vysoká 3,30 m. Zeď se nacházela v těsné blízkosti státní hranice na území NDR. Doprovázel ji 10 m široký bezpečnostní pás, systém plotů a strážních věží, podobně jako po celé délce vnitroněmecké hranice. Ve vsi nebyl žádný hraniční přechod, byl tak přerušen kontakt obyvatel z obou jejích částí. Zatímco východoněmecká část vesnice byla dnem i nocí hlídána, západoněmecká se stala jakýmsi druhem turistické atrakce.  V roce 1983 navštívil Mödlareuth americký viceprezident George H. W. Bush a po vzoru J. F. Kennedyho prohlásil ""Ich bin ein Mödlareuther!""  Po pádu Berlínské zdi byl ve vesnici zřízen pěší hraniční přechod, obyvatelé obou částí se tak opět mohli setkat. 17. června 1990 byla zeď stržena. Malá část pak byla ponechána jako památník.

Současnost.

Mödlareuth má dnes asi 50 obyvatel. Ze zbylé části zdi a bývalých strážních věží bylo v roce 1994 zřízeno muzeum pod širým nebem. Ve vsi také je "Německo-německé muzeum" věnované historii rozdělení země.  Ve vesnici stále existuje několik pozůstatků nuceného rozdělení - obě části mají odlišná poštovní směrovací čísla, obyvatelé obou částí volí odděleně a jejich děti dodnes chodí do různých škol.

Mödlareuth je německá vesnice ležící částečně v Bavorsku a částečně v Durynsku. Jižní bavorská část vsi náleží k městu Töpen, severní durynská část k obci Gefell. Mödlareuth byl po druhé světové válce Američany nazýván "Little Berlin (Malý Berlín)", neboť ho rozdělovala zeď, podobně jako Berlín rozdělovala Berlínská zeď.

Mödlareuth () is a German village situated partly in Bavaria and partly in Thuringia. Between 1949 and 1990, the northern part was in East Germany and the southern part in West Germany. The Thuringian part of the village belongs to Gefell while the Bavarian part belongs to Töpen. It was called "Little Berlin" by the Americans because a wall divided it until 1989, like the Berlin Wall divided Berlin. "Little Berlin" became a symbol of separation between the West and East by the wall, but also a symbol of reunification. Today the Museum Mödlareuth shows the history of the village and gives information about the political system at that time.


Život.

Mládí.

Michael Fincke pochází z Pensylvánie, roku 1989 získal dva tituly bakaláře na MIT (v oboru aeronautiky a astronautiky a v oboru věd o Zemi, atmosféře a planetách. Léto 1989 strávil na stáži v Moskevském leteckém institutu Serga Ordžonikidzeho. O rok později se na Stanfordově univerzitě stal magistrem. Druhý magisterský titul (z planetární geologie) získal na "University of Houston–Clear Lake" roku 2001. Od roku 1990 sloužil u vojenského letectva jako inženýr pro testování kosmických systémů, roku 1994 absolvoval školu zkušebních pilotů, od ledna 1996 sloužil v Japonsku ve funkci koordinátor prací na japonsko-americkém projektu stíhačky XF-2. Nalétal 825 hodin na 30 typech letadel.

Astronaut.

V květnu 1996 byl v 16. náboru NASA vybrán mezi astronauty. Po dvouletém kurzu všeobecné kosmické přípravy získal kvalifikaci letový specialista.  V červenci 1999 byl zařazen do záložní posádky Expedice 4. Dalšími členy posádky byli Gennadij Padalka a Stephen Robinson. Expedice 4 startovala v prosinci 2001.  V březnu 2002 byl určen do hlavní posádky Expedice 9 s Gennadijem Padalkou a Olegem Kononěnkem. Současně byl v dubnu – prosinci 2002 členem záložní posádky Expedice 6. Po havárii Columbie byly plány letů a složení expedic několikrát změněny, nakonec byla posádka Padalka, Fincke koncem ledna 2004 stanovena hlavní pro Expedici 9.

První let.

Oba kosmonauti ještě s nizozemským astronautem ESA André Kuipersem odstartovali do vesmíru 19. dubna 2004 na palubě Sojuzu TMA-4. Nahradili kolegy z Expedice 8 a na půl roku se zabydleli na stanici. V říjnu je vystřídali členové Expedice 10. Padalka s Finckem (a Jurij Šargin přiletivší s Expedicí 10) přistáli v Kazachstánu 24. října 2004 po 187 dnech, 21 hodinách a 16 minutách letu.

Mezi lety.

V říjnu 2005 nahradil Johna Grunsfelda v záložní posádce Expedice 13, v ní se připravoval do března 2006.  Od srpna 2006 do října 2007 byl velitelem záložní posádky Expedice 16 (s Saližanem Šaripovem). V únoru 2007 byla posádka Fincke, Šaripov jmenována hlavní posádkou Expedice 18. V květnu 2008 Šaripova, odvolaného ze zdravotních důvodů, nahradil Jurij Lončakov.

Druhý let.

Fincke, Lončakov a americký vesmírný turista Richard Garriott odstartovali 12. října 2008 v Sojuzu TMA-13. Po spojení s ISS během týdne přebrali stanici od Expedice 17. Její členové Sergej Volkov a Oleg Kononěnko se s Garriottem vrátili na Zemi a kosmonauti Expedice 18 (včetně Gregory Chamitoffa, který přešel z Expedice 17) zůstali na stanici. Fincke s Lončakovem po obvyklém půlroce pobytu na stanici přistáli 8. dubna 2009 po letu trvajícím 178 dní a 14 minut.

Další aktivity.

Společně s dalším astronautem Terrym Virtsem obdržel drobnou cameo roli v epizodě „Toto jsou cesty...“ (2005), posledním díle sci-fi seriálu "".

Edward Michael Fincke (* 14. března 1967 Pittsburgh, Pensylvánie, USA) je bývalý americký voják, od května 1996 astronaut NASA. Má za sebou dva půlroční lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS).

Edward Michael "Mike"/"Spanky" Fincke (born March 14, 1967) is an American astronaut who formerly held the American record for the most time in space (381.6 days). His record was broken by Scott Kelly on October 16, 2015. In January, 2019 Fincke was selected to fly on the first crewed flight of Boeing's CST-100 Starliner, making Fincke the first astronaut since John Young to fly on 3 different launch vehicles into orbit.


Mládí.

Dafoe, šesté z osmi dětí, se narodil jako William James Dafoe v Appletonu ve státě Wisconsin, syn Muriel Isabel (rozené Sprissler), zdravotní sestry z Bostonu, a chirurga Williama Alfreda Dafoea. Jeho děda pocházel z Belleville v Ontariu. Své původní jméno „William“ si změnil na „Willem“ (nizozemská verze „William“) z důvodu, aby mu lidé nemohli říkat „Billy“. Poté, co byl vyhozen ze Appleton East High School za výrobu videa, které vedení školy označilo za pornografické, dokončil svá studia nedaleko na Lawrence University. Poté studoval drama na University of Wisconsin-Milwaukee, ale školu opustil před promocí, protože se přidal k nově vzniklé avantgardní skupině Theatre X.

Kariéra.

Po čtyřletém turné s Theatre X po Spojených státech a Evropě se přestěhoval do New Yorku a přidal se k experimentální divadelní skupině The Performance Group. Dafoeova filmová kariéra začala v roce 1981, když si zahrál ve filmu "Nebeská brána" ("Heaven's Gate"), ale jeho role byla vystřižena z filmu. V polovině 80. let byl obsazen Williamem Friedkinem do filmu "Žít a zemřít v L. A.", ve kterém Dafoe ztvárnil roli padělatele Ricka Masterse. O rok později hrál vůdce motorkářského gangu ve filmu "Nemilovaná" ("The Loveless") a později hrál podobnou roli ve filmu "Ohnivé ulice", ale jeho zlomová byla role soucitného seržanta Eliase ve filmu "Četa" (1986). V roce 1988 Dafoe hrál v jiném filmu zasazeného do Války ve Vietnamu, toho času jako CID (vyšetřovatel) agenta Bucka McGriffa ve filmu "Saigon". Od té doby se stál populárním charakterním hercem. Často hraje vznětlivé a podlé role, jako třeba Green Goblin ve filmech o Spider-Manovi a Barillo ve filmu "Tenkrát v Mexiku". Předtím byl zvažován na roli Jokera ve filmu Tima Burtona a Sama Hamma z roku 1989 "Batman". Hamm vzpomíná „Připadlo nám, že Willem Dafoe vypadá přesně jako Joker.“ Roli nakonec dostal Jack Nicholson. Také ztvárnil Ježíše ve filmu "Poslední pokušení Krista" (1988). Tenkrát poznamenal „Do dneška jsem nemohl uvěřit, že jsem byl tak drzý, abych hrál roli Ježíše“. Hrál v erotickém thrilleru "Tělo jako důkaz" s Madonnou. V tomto filmu se objevil nahý, ve scéně na parkovišti, kde Madonně provádí orální sex. V roce 1991, Willem Dafoe ztvárnil manhattanského drogového dealera ve filmu "Muž bez spánku". Tento film byl přijat kladně jak diváky, tak i kritiky. Dafoe hrál excentrického agenta FBI ve filmu "Pokrevní bratři" (1999) a ve filmu "Americké psycho" (2000). Byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli v roce 1986 za film "Četa" a v roce 2000 za film "Ve stínu upíra". Hrál také v animovaném filmu "Hledá se Nemo", kde propůjčil hlas Gillovi.  Krátce pracoval jako model – v roce 1990 na kampani firmy Prada. V roce 2004, Dafoe propůjčil svůj hlas ve videohře o Jamesi Bondovi "Everything or Nothing" padouchovi Nikolai Diavolovi. V roce 2006 hrál detektiva NYPD Stana Aubraye za honbou na sériového vraha, hlavní roli v thrileru "Jiná perspektiva", proti Scottu Speedmanovi a Peteru Stormareovi. Hrál mimo jiné po boku Rowana Atkinsona ve filmech "" (1997) a "Prázdniny pana Beana", který měl premiéru 30. března 2007.

Osobní život.

Dafoe potka režisérku Elizabeth LeCompte u The Performance Group. LeCompte a Dafoe částečně obnovili The Performance Group a stali se spolupracovníky a zakládajícími členy The Wooster Group, a poté vznikl jejich vztah. Jejich syn, Jack, se narodil v roce 1982. Pár se rozešel v roce 2004. Dafoe si vzal italskou režisérku a herečku Giadu Colagrande 25. března 2005.  Je spolumajitelem restaurace s hereckým kolegou z Čety Johnem C. McGinleyem.  Dafoeův bratr Donald je chirurg a vědec.

William James „Willem“ Dafoe (* 22. července 1955) je americký filmový a divadelní herec. Zakládající člen experimentální divadelní společnosti The Wooster Group. Je znám například z filmů "Žít a zemřít v L. A.", "Četa", "Poslední pokušení Krista", "Ve stínu upíra", "Hořící Mississippi", "Pokrevní bratři", a ve filmové sérii "Spider-Man".

William James "Willem" Dafoe (born July 22, 1955) is an American actor. He is known for his distinct gravelly voice, and has received multiple accolades, including nominations for four Academy Awards and three Golden Globe Awards. He has frequently collaborated with filmmakers Paul Schrader, Abel Ferrara, Lars von Trier, and Wes Anderson.


Historie.

K formování churritského etnika docházelo pravděpodobně v 1. pol. 3. tis. př. n. l., kdy se pravděpodobně churritština oddělila od uratejštiny. V Akkadském období 24.–23. století př. n. l. žili pravděpodobně v oblasti horních přítoků Tigridu a Cháburu, kde pravděpodobně existovalo několik menších státních útvarů, kde jsou doloženy churritské vládnoucí dynastie. Nejznámějším z nich byl Urkeš. V období 3. dynastie z Uru (22.–23. století př. n. l.) je doložena přítomnost churritských válečných zajatců v jižní Mezopotámii. Kolem přelomu 17.–16. století př. n. l. došlo ke sjednoceni churritských etnik a vzniku státu Mitanni, který v 15. století př. n. l. ovládal celou severní Sýrii (Aleppo, Ugarit, Alalach), jižní Malou Asii a povodí východních přítoků Tigridu. Říše Mitanni zanikla v průběhu 13. století př. n. l. Churrité pak žili v této oblasti dále, což dokládá přítomnost churritských jmen v Novoasyrských textech.

Jazyk a písmo.

Churritština, která byla pravděpodobně příbuzná s uratejštinou, nebo také se severovýchodními kavkazskými jazyky, je aglutinačním a ergativním jazykem. Zapisovala se klínovým písmem, které obsahuje logogramy, slabičné i hláskové grafémy. V Ugaritu se na zapisování churritštiny používalo místní kvalfabetické klínové písmo. Churritština měla několik dialektů. První záznamy pocházejí z konce 3. tis. př. n. l., která pojednává o založení chrámu boha Nerigala. Absolutní většina je až však 2. tis. př. n. l. Texty jsou doloženy v Sýrii (Ugarit), v jižní Mezopotámii (Mari, jižní Babylonie), Egyptě (Tell el-Amarna – Achetaton), ale především největší nálezy pocházejí z Chetitské říše, a to především z jejich hlavního města Chattušaše.

Churrité (klínopisně "Ḫu-ur-ri") bylo starověké předněvýchodní etnikum, žijící především v Malé Asii, v severní Sýrii a v severní a východní Mezopotámii. Jejich jazykem byla churritština, která byla pravděpodobně příbuzná s uratejštinou. Uvažuje se o příbuznosti se severovýchodními kavkazskými jazyky.

The Hurrians (; cuneiform: ; transliteration: "Ḫu-ur-ri"; also called Hari, Khurrites, Hourri, Churri, Hurri or Hurriter) were a people of the Bronze Age Near East. They spoke a Hurro-Urartian language called Hurrian and lived in Anatolia, Syria and Northern Mesopotamia. The largest and most influential Hurrian nation was the kingdom of Mitanni, the Mitanni perhaps being Indo-Iranian speakers who formed a ruling class over the Hurrians. The population of the Indo-European-speaking Hittite Empire in Anatolia included a large population of Hurrians, and there is significant Hurrian influence in Hittite mythology. By the Early Iron Age, the Hurrians had been assimilated with other peoples. Their remnants were subdued by a related people that formed the state of Urartu. The present-day Armenians are an amalgam of the Indo-European groups with the Hurrians and Urartians.


Profil.

Jedná se o bojovného a zarputilého hokejistu, který vyznával tvrdou a fyzickou hru. V sedmnácti letech hrál za John Marshall Rockets v lize středních škol státu Minnesota (High-MN).  Poté hrál univerzitní hokej na University of Minnesota-Duluth. Svými výkony nijak nevynikal, přesto byl v roce 1988 draftován Edmontonem Oilers do NHL v 8. kole na celkově 166. místě. Na univerzitě se mu podařil, až ročník 1989–1990 kdy si v 35 zápasech připsal 39 kanadských bodů.  Poté podepsal smlouvu v Edmontonu, ale celou sezonu 1990–1991 hrál na farmě v Cape Bretonu. Kde zapadl do průměru. Celou další sezónu 1991–92 hrál také na farmě, ale už o sobě dal výrazněji vědět a nastřílel 30 gólů. V sezóně 1992–1993 Dostal příležitost v NHL a hrál za Edmonton Oilers ve 40 zápasech. Ovšem stále se stěhoval mezi Edmontonem v NHL a jeho farmářským týmem Cape Bretonem v AHL s kterým, ale vyhrál Calder Cup (cena pro nejlepší tým AHL). V sezóně 1993–94 si za Edmonton opět moc nezahrál a neprodloužil v Edmontonu Oilers smlouvu.  27. července 1994 podepsal smlouvu jako volný agent s Philadelphií Flyers, zde měl podmínky o poznání lepší a celou sezónu 1994–1995 ("zkrácenou kvůli stávce hokejistů") odehrál celou. Byl ceněn pro svoji dobrou defenzivní činnost a "černou práci". Ve Philadelphii strávil skvělých 5 sezón a v roce 1997 se s týmem dostali, až do finále Stanley Cupu, kde prohráli s Detroitem Red Wings.  12. listopadu 1998 byl vyměněn do Colorada Avalanche, za Keitha Jonese. V Coloradu začalo další jeho úspěšné období, které gradovalo v sezóně 2000–2001, kdy vyhrál s týmem Stanley Cup. Shjon také založil dětský vzdělávací program a za svojí charitativní činnost dostal za sezónu 2000–2001 King Clancy Memorial Trophy.  11. února 2002 byl vyměněn do St. Louis Blues, za Mikea Keanea. V St. Louis dohrál sezónu 2001–2002 a hrál tu ještě v sezóně 2002–2003.  Po sezóně se rozhodl ve svých 34 letech odejít do Evropy, kde podepsal 21. října 2003 s týmem Växjö Lakers HC, který hrál v 2. nejvyšší švédské lize. Kde sehrál 2 sezóny.  Pro sezonu 2005–06 byl představen jako ikona, teprve 2. ročníku exotické ligy hrané v Asii: Asijké Hokejové Ligy (ALH), kde hrál za japonský tým HC Nikko Ice Bucks. Po této sezoně ukončil ve svých 37 letech svoji hráčskou kariéru.

Shjon Podein (* 5. března 1968, Rochester, Minnesota, USA) je bývalý americký hokejový útočník, který hrál mimo jiné zámořskou NHL a který po sezóně 2005–06 ukončil svoji hráčskou kariéru.

Shjon Walter Podein (born March 5, 1968) is an American former professional ice hockey left winger who played 11 seasons in the National Hockey League (NHL) for the Edmonton Oilers, Philadelphia Flyers, Colorado Avalanche and St. Louis Blues.


Původ.

Vilemína Luisa byla pátým dítětem a čtvrtou dcerou v početné rodině lankraběte Ludvíka IX. Hesensko-Darmstadtského a jeho první ženy Karolíny Falcko-Zweibrückenské, její sestrou byla pruská královna Bedřiška, druhá manželka krále Fridricha Viléma II.  Dívka vyrůstala pod přísným dohledem matky, zvané "velká lankraběnka", důstojné a velmi vzdělané ženy, v jejímž domě pobývali Goethe, Herder a další významné osobnosti té doby. Již v dětství se dívenka odlišovala nadprůměrnými schopnostmi, silným charakterem a výbušným temperamentem. Vilemína měla několik sourozenců: Karolínu, Bedřišku Luisu, Ludvíka, Amálii, Kristiána a Luisu.

Manželství s carem Pavlem.

V roce 1772 dovršil ruský následník trůnu carevič Pavel 18 let a carevna Kateřina Veliká začala pro něj hledat ženu. Po dlouhém hledání se výběr zúžil na dvě kandidátky: Žofie Dorota Württemberská a Vilemína Luisa Hesensko-Darmstadtská. Sofii však v té době bylo teprve třináct let a Kateřina nutně potřebovala následníka trůnu, proto její výběr padl na tři svobodné dcery hesenského lankraběte. Svatbě přál i pruský panovník Fridrich II. Veliký, neboť tento svazek byl výhodný i pro Prusko. Vilemína (17 let) i její dvě sestry – Amálie (18 let) i Luisa (15 let) – byly pozvány do Ruska a tam si carevič Pavel vybral Vilemínu. Jejich svatba se konala 10. října roku 1773; Vilemína přijala pravoslaví a ruské jméno Natálie Alexejevna Romanova. V prvních měsících manželství Vilemínina (tehdy již vlastně Natáliina) veselost a spontánnost oživovala celý dvůr. Carevna jí byla nadšená, ale postupem času se začaly objevovat potíže a manželství Natálie a Pavla spělo ke krachu, ještě větší problémy pak byly ve vztahu s Kateřinou. Pavlova matka napsala, že Natálie "miluje extrémy ve všem. Neposlouchá žádné rady, a neshledávám u ní ani půvab, ani nadání, ani rozum". Natálie odmítla učit se rusky a intrikovala ve snaze získat pro Pavla trůn.  Někdy v té době se Natálie zamilovala do okouzlujícího hraběte Andreje Razumovského, přítele careviče Pavla (s nímž flirtovala již při plavbě do Ruska na lodi, které on velel). K Natáliině smůle však románek, který s ním navázala, nezůstal bdělým očím dvořanů utajen a Andrej měl být poslán pryč z paláce, Pavel (který ovšem nevěděl nic o důvodu jeho vykázání) proti tomu bouřlivě protestoval. V tu dobu Natálie otěhotněla; je příznačné pro poměry na tehdejším carském dvoře, že carevna Kateřina – druhdy sama nevěrná manželka (předpokládá se, že sám carevič Pavel nebyl synem Kateřinina manžela Petra III., ale jejího milence Sergeje Saltykova) – nepovažovala za důležité, zda dítě je Andreje či Pavla, byl pro ni rozhodující fakt, že Natálie porodí následníka ruského trůnu.

Porod a smrt.

K porodu došlo 15. dubna 1776. Byl mimořádně těžký a dlouhý, dítě bylo příliš velké a když konečně přišlo na svět, ukázalo se, že již nežije – Natálie ho nemohla porodit a lékaři se neodhodlali provést císařský řez. O několik dní později (26. dubna) v důsledku poporodních komplikací zemřela v necelých jedenadvaceti letech i Natálie.  Je zajímavé, že již současnící byli názoru, že při lepší lékařské péči Vilemína zemřít nemusela. Rytíř Corberon si zapsal odpověď chirurga Moreaua na svůj dotaz ohledně této nešťastné události: "Řekl mi (tj. Moreau) soukromě, že podle jeho názoru dvorní chirurgové a lékaři zanedbali péči o velkokněžnu, která nemusela zemřít. Je skutečně překvapující, že se jí nedostalo větší péče. Lidé jsou velmi znechuceni, hořce plačíce. Včera i dnes je možno slyšet od lidí v obchodech: „mladé paní umírají; staré baby neumřou nikdy.“" Závěrečná slova jsou jasnou narážkou na carevnu Kateřinu a v souvislosti s výše uvedenými skutečnostmi mohou vyznívat až jako skryté obvinění. Pověsti o zabití velkokněžny se (zřejmě i kvůli nedobrým vztahům s Kateřinou) skutečně objevily. Za oficiální příčinu smrti bylo označeno pokroucení páteře.  Natáliin muž, následník trůnu Pavel nesl její smrt velmi bolestně a nemohl se s ní vyrovnat; tehdy mu matka ukázala kompromitující materiály o Natálii a hraběti Razumovském. Pavel Petrovič byl tím krutě zasažen, nepřišel na pohřeb, neobjevoval se u dvora a celá tato historie silně poznamenala do budoucna jeho charakter: stal se nevyrovnaným a podezíravým (později nedůvěřoval své druhé ženě ani dětem). Téměř vzápětí po pohřbu však se pro něj začala hledat nová nevěsta, jíž se stala Žofie Dorota Württemberská (přijala ruské jméno Marie Fjodorovna), která mu porodila devět dětí, z nichž jen jediná dcerka se nedožila dospělosti.

Vilemína Luisa Hesensko-Darmstadtská, "Wilhelmina Luisa von Hessen-Darmstadt" (25. června 1755 Prenzlau – 26. dubna 1776 Sankt Petěrburg) byla ruská velkokněžna, první manželka budoucího cara Pavla I. pod jménem "Natálie Alexejevna Romanovová".

Natalia Alexeievna, Tsarevna of Russia (25 June 1755 – 26 April 1776) was the first wife of Paul Petrovich, Tsarevich of Russia (future Emperor Paul I), son of the Empress Catherine II. She was born as Princess Wilhelmina Louisa of Hesse-Darmstadt as the fifth child of Louis IX, Landgrave of Hesse-Darmstadt and his spouse Countess Palatine Caroline of Zweibrücken.


Vojenská kariéra.

První vyznamenání si vysloužil ve Válce ve Vietnamu, jíž se účastnil od roku 1969. Po jejím skončení až do 90. let trávil prací pro Bílý dům a některých vedoucích postů v armádě. V této době též získal vzdělání z "Command and General Staff College" a "National War College", kde získal další znalosti z oblasti vojenství a válečnictví. V 80. letech sloužil jako velitel výcvikových zařízení jako "Fort Irwin Military Reservation" nebo "National Training Center", později působil v nejvyšším velení ve Sboru náčelníků štábů ("Joint Chiefs of Staff") ve vedoucí pozici pro strategické plánování a politiku ("Strategic Plans and Policy"). Měl podíl na plánování účasti americké armády během Války v Bosně a Hercegovině.  Clark velel Operaci Spojenecká síla během války v Kosovu, během svého velitelského mandátu evropského nejvyššího spojeneckého velitelství NATO mezi lety 1997 a 2000.

Politická kariéra.

Po odchodu z armády se Clark angažuje v politice, přičemž má blíže k demokratům než k republikánům. Ve volebním roce 2004 kandidoval na prezidenta USA, ale brzy se kandidatury vzdal ve prospěch Johna Kerryho, kterého preferoval. Ve stejné době založil stranu "WesPAC: Securing America", kterou využil k podpoře mnohých demokratických kandidátů.  2. března 2007 v rozhovoru s novinářkou Amy Goodmanovou vypověděl, že 10 dnů po 11. září 2001 se při návštěvě Pentagonu dověděl o rozhodnutí vojenského a politického vedení administrativy George W. Bushe provést preventivní útok na Irák bez jakýchkoli příčin či důkazů; a o pár dní poté o rozšíření tohoto plánu, které počítalo s invazí armády USA do sedmi zemí během následujících pěti let, kromě Iráku např. do Libye, Sýrie a nakonec Íránu.  V současné době pracuje v administrativě Baracka Obamy jako zástupce předsedy skupiny lobbující pro využití bioethanolu, "Growth Energy".

Wesley Kanne Clark, Sr., (* 23. prosince 1944 Chicago) je vysloužilý americký generál armády Spojených států. Studoval na Oxfordu a 2. července 1962 nastoupil na Vojenskou akademii ve West Pointu. Jeho vojenská kariéra trvala 34 let (). Je nositelem Řádu britského impéria, Purpurového srdce, Prezidentské medaile svobody a mnoha dalších vojenských (amerických i mezinárodních), i společenských prestižních ocenění, mimo jiné např. Český kříž za zásluhy (I. třídy) ministra obrany ČR.

Wesley Kanne Clark, Sr. (born December 23, 1944) is a retired general of the United States Army. He graduated as valedictorian of the class of 1966 at West Point and was awarded a Rhodes Scholarship to the University of Oxford, where he obtained a degree in Philosophy, Politics and Economics. He later graduated from the Command and General Staff College with a master's degree in military science. He spent 34 years in the U.S. Army, receiving many military decorations, several honorary knighthoods, and the Presidential Medal of Freedom.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

SRN - Jugoslávie 14:14 (8:8)  6. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  6. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  7. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  7. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  9. března 1964 - Uherské Hradiště  9. března 1964 - Uherské Hradiště

Skupina B.

Švédsko - Maďarsko 15:8 (8:4)  6. března 1964 - Bratislava  6. března 1964 - Bratislava  7. března 1964 - Bratislava  7. března 1964 - Bratislava  9. března 1964 - Bratislava  9. března 1964 - Bratislava

Skupina C.

ČSSR - Francie 23:14 (12:7)  6. března 1964 - Praha  6. března 1964 - Praha  7. března 1964 - Praha  7. března 1964 - Praha  9. března 1964 - Praha  9. března 1964 - Praha

Skupina D.

Rumunsko - SSSR 16:14 (7:8)  6. března 1964 - Pardubice  6. března 1964 - Pardubice  7. března 1964 - Pardubice  7. března 1964 - Pardubice  9. března 1964 - Pardubice  9. března 1964 - Pardubice  Maďarsko - SRN 19:15 (7:7)

Semifinále A.

11. března 1964 - Praha  11. března 1964 - Praha  13. března 1964 - Praha  13. března 1964 - Praha  ČSSR - SSSR 18:15 (9:8)

Semifinále B.

Finále.

Rumunsko – Švédsko 25:22 (14:13)  15. března 1964 - Praha Branky: Hnat 7, Moser 7, Nodea 4, Costache II 3, Ivanescu 2, Gruia, Iacob - Almqvist 6, Jarlenius 5, Gösta Carlsson 3, Karrström 3, Kjell Jönsson 2, Kämpendahl 2, Akervall. Rozhodčí: Horst-Günther Schneider (GER)  Rumunsko: Redl, Tale - Costache II, Gruia, Hnat, Iacob, Ivanescu, Moser, Nodea, Otela, Popescu.  Švédsko: Ring, Lindblom - Akervall, Almqvist, Gösta Carlsson, Collin, Jarlenius, Kjell Jönsson, Kämpendahl, Karrström, Nedvall.

O 3. místo.

ČSSR – SRN 22:15 (8:7)  14. března 1964 - Praha Rozhodčí: Pupič (YUG)  ČSSR: Vícha - Mareš (4), Rada (4), Fröllo (2), Havlík (2), Duda (3), Beneš, Seruga (4), Rážek (3), Trojan.  SRN: Delfs (Struck) - Schilmann (3), Grill, Lange (2), Hönnige (1), Mühleisen (4), Lukas (2), Bahrdt (1), Graf, B. Struck (2).

O 5. místo.

SSSR - Jugoslávie 27:18 (13:9)  14. března 1964 - Praha

O 7. místo.

Dánsko - Maďarsko 23:14 (8:6)  15. března 1964 - Praha

Soupisky.

4. SRN  Trenér: Werner Vick

Kvalifikace.

Prosinec 1963 - Leden 1964

5. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 6. - 15. března v Československu. Mistrovství se zúčastnilo 16 mužstev, rozdělených do čtyř skupin po čtyřech týmech. Z každé skupiny postoupila první dvě mužstva do dvou semifinálových skupin. Vítězové skupin hráli finále o titul, druzí o třetí místo, ostatní o další umístění.

The 1964 World Men's Handball Championship was the fifth team handball World Championship. It was held in Czechoslovakia. Romania won the championship.


Vznik a vývoj.

První prototyp stroje vzlétl 27. února 1965. Jeho koncepce byla podobná jako u předešlého nákladního letadla Antonov An-12, byl však mnohem větší a vybaven dvojitými ocasními plochami, které mu zajišťovaly lepší stabilitu. Přední přetlaková část trupu poskytovala místo pro 29 cestujících. Hlavní nákladní kabina s titanovou podlahou slouží k uskladnění nákladních vozidel a k usnadnění nakládky a vykládky je vybavena dvěma pohyblivými jeřáby a navijáky. Při délce 33 metrů a šířce 4,40 m zde mohou být umístěny i tanky.  Vyrobeno bylo 68 exemplářů An-22, ze kterých bylo v roce 1993 používáno ještě přibližně 45. Většina z nich sice nese znaky společnosti Aeroflot, jejich hlavní činností jsou však zřejmě vojenské dopravní operace. Několik strojů An-22 bylo modifikováno k přepravě nosných ploch letadla An-124, pozdějšího uchazeče o titul největšího letadla světa, z Taškentu k montáži do Kyjeva.

Varianty.

Bylo projektováno několik dalších variant An-22, ale nikdy nezačala sériová výroba, např. jaderné letadlo a platforma pro balistické rakety.

Operační nasazení.

Přes šedesát strojů An-22 bylo ve výzbroji tří vojensko-transportních leteckých pluků SSSR. Dnes však An-22 už používá jen "76. Leningradská specializovaná vojensko-transportní gardová eskadra", sídlící na letišti Migalovo, na okraji Tveru. Kromě sovětských vzdušných sil používala několik strojů i konstrukční kancelář Antonov na zkoušky a speciální přepravní úkoly. První letový exemplář byl v roce 1980 přestavěn pro účely přepravy centroplánů a konzol křídla nových letadel An-124 a An-225 z Taškentu do Kyjeva. V průběhu let bylo na základě "Antěje" vypracováno několik verzí: protilodní" An-22PLO" s dlouhýn doletem, námořní hlídkově-záchranný "An-22PS", verze pro přepravu nosných a balistických raket a jiné.

Sovětské letectvo.

V květnu 1968 na území Moskevského vojenského okruhu se v rámci 12. vojensko-transportní letecké divize začalo formování nové vojenské jednotky – "8. vojensko-transportního leteckého pluku". Dne 1. prosince 1968 velitel vojensko-dopravního letectví, generálmajor "GK Pakilev", odevzdal pluku bojovou zástavu. Tento den se zároveň považuje za den vzniku jednotky. Ke konci roku 1968 bylo formování 8. vojensko-transportního leteckého pluku v počtu dvou leteckých eskader s letadly An-12. V polovině 70. let se začala v historii jednotky nová etapa. Na základě direktivy generálního štábu ze dne 16. srpna 1974 se začal pluk přezbrojovat na nový typ letadla – An-22. V té době se již stroje An-22 byly ve výzbroji dvou pluků 8. vojensko-transportní letecké divize: "81. pluku v Ivanovu" a "566. pluku v Brjanské oblasti". Zároveň se 8. vojensko-transportní letecký pluk v létě 1975 přestěhoval na letiště Migalovo v Tveru. V roce 1976 bylo přezbrojení na An-22 zcela ukončeno. V témže roce přistoupil pluk k plnění svých úkolů v plné sestavě na letadlech An-22. Letadlový park 12. vojensko-transportní letecké divize vzrostl na 63 strojů a divize poprvé odletěla na plnění úkolů v síle tří pluků s letadly An-22. V roce 1977 řešilo 5 posádek 8. pluku na "Antejích" úkoly spojené s poskytnutím podpory Etiopii. V roce 1978 pomáhali ve Vietnamu a Afghánistánu, přičemž přistání probíhala během bojových operací na letištích Kábul, Bagram a Kandahár. Od roku 1980 pluk plnil státní úkoly spojené s převozem nákladu, techniky a specialistů do Afghánistánu, Libye, Sýrie, Etiopie, Indie, Alžíru, Iráku, Francie, NDR a Bulharska.  V roce 1987, kdy se do výzbroje "566. vojensko-transportního leteckého pluku" začala zařazovat nová těžká transportní letadla An-124, se letecký park 8. vojensko-transportního leteckého pluku doplnil "Antěji" ze " Sešči". V prosinci tohoto roku 12 strojů An-22 dopravilo vybavení, techniku a medikamenty do Arménie, které postihlo zemětřesení, přičemž přepravily 1 000 osob a 15 000 tun nákladu.  Od roku 1986 se posádky pluku pravidelně zajišťovaly převoz personálu ministerstva vnitra a vojenských jednotek do oblastí národních konfliktů; v prosinci 1986 do Alma-Aty, v lednu 1988 do Sumgaitu, v listopadu 1989 do Kišiněva, v březnu 1990 do Baku, v dubnu 1990 do Tbilisi, v květnu 1991 do Frunze, v červnu 1992 do Tiraspolu a v červnu 1994 do Grozného. Navíc v období od roku 1992 do 1995 pluk zabezpečoval odchod západní skupiny vojsk armády SSSR z Německa a v roce 1993 odsun sovětských vojsk z Pobaltí. Od roku 1996 v souvislosti s vyostřením se situace v Jugoslávii a Severokavkazskom regionu Ruska, personál základny plnil úkoly spojené s dodávkami techniky, různého nákladu a jednotek ministerstva vnitra a výsadkových jednotek do Bosny a Hercegoviny, Kosova a Čečenské republiky. S cílem likvidace teroristických skupin v Čečenské republice bylo letadly An-22 uskutečněno 118 letů na letiště Mozdoka a Machačkaly; převezeno bylo kolem 1 100 tun nákladu a více než 300 osob.  Začaly se provádět i komerční lety. V období mezi březnem a květnem 1995 převezly do Vietnamu stíhačky Su-27, které Vietnam od Ruska zakoupil. "Antěj" létal složitou trasou zvanou "Ho Či Minova cesta". Od neutrálních vod po břehy Japonska, Jižní Koreji a Číny byl často doprovázen stíhačkami F-16 z americké základny na Japonskem ostrově Okinawa. V lednu 1998 v souvislosti s rozpuštěním 81. vojensko-transportního leteckého pluku se letecký park migalovských An-22 rozrostl o desítku "Antějů" z letiště Ivanovo Severnyj. V roce 2001 byla v rámci reorganizace "12. vojensko-transportní letecká divize" přeznačení na "6. gardovou Leningradskou vojensko-transportní leteckou eskadru", která zároveň zůstala jedinou jednotkou používající An-22. V letech 2001–2004 posádky tét vojensko-transportní letecké eskadry (GLVTLE) uskutečnily 265 letů; z toho 18 do Sýrie, 11 do Jugoslávie, 10 do Afghánistánu, 5 do KLDR, 3 do Etiopie, 2 do Alžíru a po jednom do Íránu, Eritrea, Jemenu a Bangladéše. Převoz nákladů pokračoval i v dalších letech; v roce 2007 bylo provedeno 189 letů, převezeno 595 tun nákladu do Tádžikistánu, Uzbekistánu, Alžírska, Eritrei apod.  Odpovědným úkolem bylo i dodání čtyř motorů Klimov RD-33 pro stíhačky MiG-29 na slovenském letiště Sliač a stíhačky Su-27UB na eritrejské letiště Asmera. Letadla An-22 se pravidelně účastní různých leteckých taktických cvičení. V roce 2004 se An-22 zúčastnil společného cvičení zemí SNS s názvem ""RUBEZIS 2004"", přičemž dovezl 2 vrtulníky Mi-24PN na letiště Kant v Kyrgyzstánu. Koncem srpna 2007 během letecko-taktických cvičení vysadil An-22 bojovou techniku a výsadkářů na letiště Pskov. Posádky 76. gardové Leningradské vojensko-transportní letecké eskadry poslední roky mnohokrát předvedly svou techniku při různých příležitostech, například na letecké show v Moninu v roce 2007. Dnes je 76. Leningradská specializovaná vojensko-transportní gardová eskadra jedinou částí vzdušných sil Ruské federace, která používá těžké transportní letouny An-22 Antěj.  An-22 nebyl nikdy vyvážen, ale v roce 1992 byl An-22 sériového čísla No 01-03 dvakrát krátkodobě pronajat Bulharsku spolu s posádkou, kde létal pod logem firmy ""Sigi Air Cargo"" s registračním číslem "LZ-SGB" a ve firmě ""Sofia Air Cargo"" s označením" LZ-SFD". To bylo jedinkrát, kdy bylo možné vidět An-22 létat pod cizí vlajkou. V současnosti je z 68 vyrobených An-22 nadále v provozu přibližně 7 letadel. Jedno z nich je na Ukrajině, kde ho provozuje firma ""Avialinii Antonova"" a má sériové číslo "No 05-09" a registraci "UR-09307"; vyroben byl v roce 1974. Zbývající stroje provozuje ruské letectvo. Z menší části bylo již 23 vyřezených letadel An-22 a An-22A sešrotováno, přičemž ještě přibližně třicet je zakonzervovaných. Na Ukrajině jsou uloženy 2 ks a zbývající jsou uloženy na letišti Migalovo v Tveru. Tři letadla jsou vystavena v muzeích v Moninu, Ivanovu a Speyeru v Německu. Na letadlech An-22 bylo v 60. a 70. letech 20. století stanoveno 41 světových rekordů, z nichž je nejvýznamnějším let s nákladem 100,4 tuny do výšky 7 848 m (r. 1967).

Nehody.

Sedm sériových "Antějů" bylo mezi lety 1970–1994 zničeno při šesti katastrofách a jedné havárii během nichž zahynulo více než 75 členů posádky a pasažérů. Dvě poslední katastrofy se udály během vzletu z letiště "Migalovo". Dne 11. listopadu 1992 během vzletu do Jerevanu byl v důsledku přetížení (o více než 20 tun) zničen An-22A sériového čísla "No 09303", přičemž zahynulo 33 lidí. Druhá nehoda na tomto letišti se odehrála 19. ledna 1994, přičemž byl zničen An-22A sériového čísla "No 09331". Zahynulo v něm 7 lidí a za příčinu havárie byla určena námraza na křídle.  Dne 28. prosince 2010 se v Tulské oblasti během návratu z Voroněže na domácí základnu "Migalovo" zřítil stroj "An-22A" s registračním číslem "RA-09343". Letadlo bylo na zpáteční cestě z letiště Baltimore, kam přivezlo MiG-31. Na palubě An-22 se nacházelo 12 lidí. Nehoda se udála asi půl hodiny po vzletu, kdy se An-22 nacházel ve výšce 7 000 m. V důsledku pádu zahynulo všech 12 lidí na palubě. Havarovaný stroj byl vyroben v roce 1974 a po dlouhém uskladnění byl přeletěn na generální opravu do Ivanova, přičemž začátkem roku 2010 byl zařazen do služby. Po katastrofě byly všechny An-22 ve službě uzemněny spolu s letadly Tu-95MS, která mají podobnou pohonnou jednotku. Zanedlouho však byly lety Tu-95MS obnoveny. Vyšetřování nehody byla ukončeno v dubnu, kdy se objevila informace, že příčinou katastrofy bylo selhání systému řízení. Posádka se snažila zvládnout vzniklý pád do vývrtky, avšak nepodařilo se jí stroj vyrovnat a v poloze dole hlavou stroj narazil do země. Podle expertizy však neměli šanci, protože vše se odehrálo během několika sekund.

Anna Vladimirovna Čičerovová (, * 22. července 1982, Jerevan, Arménská SSR) je ruská atletka, olympijská vítězka a bronzová olympijská medailistka, mistryně světa a halová mistryně Evropy ve skoku do výšky.

Anna Vladimirovna Chicherova (; born 22 July 1982) is a Russian high jumper. She was the gold medalist at the 2012 London Olympics and the 2011 World Championships in Athletics and originally won a bronze medal in the event at the 2008 Summer Olympics. She was also runner-up at the World Championships in 2007 and 2009, and bronze medalist in 2013 and 2015.


Pracovní život.

V letech 1979–1983 studovala na Gymnáziu Jízdárenská v Ostravě. Poté absolvovala Právnickou fakultu J. E. Purkyně v Brně (v současnosti Masarykova univerzita), kde obhájila v roce 1987 titul "doktor práv" (JUDr.). V letech 1987 až 1989 byla členkou Komunistické strany Československa.  V listopadu 1989 složila advokátní zkoušky. V letech 1990–2008 měla advokátní kancelář v Plzni, specializovanou v oborech trestního práva, rodinného práva a smluvní agendy. Mezi lety 1999–2005 působila jako předsedkyně Sekce pro trestní právo a obhajobu České advokátní komory (ČAK). V období 2005–2008 byla předsedkyní Výboru pro výchovu a vzdělávání ČAK.  Po pádu druhé vlády Mirka Topolánka na jaře 2009 byla ODS nominována do úřadu ministryně spravedlnosti ČR, kterou pak vykonávala ve vládě Jana Fischera až do června 2010. Na sklonku své ministerské činnosti byla mezi šesti osobami navrženými v Senátu do funkce Veřejného ochránce práv; ve druhém kole tajných senátních voleb skončila čtvrtá s deseti hlasy, čímž se nedostala mezi dva senátní nominanty na funkci.  V letech 2008–2011 také vedla Justiční akademii v Kroměříži; tu se rozhodla ke konci ledna 2011 opustit, prý z důvodu šikany ze strany Ministerstva spravedlnosti. Ministerstvo však šikanu popřelo. Poté se vrátila do advokacie a zaměřuje se především na rodinné právo a související oblasti. Ve společnosti Havlíček Brain Team přednáší rodinnou a dědickou problematiku a spolupořádá konferenční a vzdělávací akce. Publikuje v odborném i populárním tisku.  Od podzimu 2011 vyučuje "právní pomoc v zahraničí" na pražské Diplomatické akademii, soukromé škole, kterou založil a vlastní Cyril Svoboda. Vede vlastní advokátní kancelář zaměřenou na rodinné problémy, vyučuje právo na Vysoké škole mezinárodních a veřejných vztahů v Praze a v Ústavu práva a právní vědy. Od listopadu 2011 do prosince 2016 byla šéfredaktorkou odborného časopisu Rodinné listy, od roku 2017 stojí v čele jeho redakční rady. Je zkušebním komisařem pro advokátní zkoušky a zkoušky z mediace a členkou Rady Obce spisovatelů a členkou Střediska západočeských spisovatelů. Spolupracuje s nakladatelstvím Havlíček Brain Team, s nímž spolupořádá Pražský právnický podzim – každoroční setkání odborníků z právnických profesí, která také pravidelně moderuje. V oboru rodinného práva získala ocenění Právník roku za rok 2016. Počátkem roku 2018 založila Unii rodinných advokátů - odborný spolek, jehož cílem je podpora tradiční rodiny a mimosoudního řešení rodinných sporů.

Soukromý život.

Je vdaná za Ing. Martina Kováře, MBA, generálního ředitele nábytkářské firmy "Jitona a. s." (se sídlem v Soběslavi), bydlí spolu ve Štěnovicích u Plzně a mají dvě dospělé děti. Od roku 1995 je členkou Mensy ČR, mezi zářím 1998 a červnem 2001 byla členkou Rady Mensy ČR a mezi říjnem 1999 a červnem 2000 místopředsedkyní správní rady „mensovního“ Osmiletého gymnázia Buďánka. Od roku 2013 je tiskovou mluvčí Obce spisovatelů ČR.

Literární činnost.

Přispívá do odborných periodik a denního tisku. Je také literárně činná. V roce 2008 pod pseudonymem "Ida Sebastiani" (rodné jméno její italské babičky) vydala knihu mysteriózních povídek s názvem "Minutové povídky". Na podzim 2009 vyšla její druhá kniha "„Láskyplné“ povídky". Rozepsané má "Justiční povídky" a "Erotické povídky".  Od roku 2009 do počátku roku 2012 byla členkou Redakční rady časopisu Státní zastupitelství.V prosinci 2010 vydala humorné vylíčení svých zkušeností v politice nazvané "Můj flirt s politikou aneb Příručka pro ministryně". Na podzim roku 2011 vydala sbírku justičních povídek nazvanou "Oko za oko" a v roce 2012 jí v nakladatelství Mladá fronta vyšel román "Sbohem, cizinko". Na počátku roku 2014 vydala sbírku fejetonů "Jak se dělá štěstí", v listopadu 2014 cynický román o justici a silných ženách, nazvaný "Advokátka v šoku". V roce 2015 vydala detektivku "Mrtvá z golfového hřiště," za kterou získala cenu Bohumila Polana a cenu Literární akademie Blinkr v soutěži o nejlepší román roku za rok 2015". V" roce 2016 vydala další detektivku "Smrt v justičním paláci." V roce 2017 napsala spolu s doc. MUDr. Radimem Uzlem humoristickou knihu "Jak se žije padesátkám anebo čarodějnice neupalovat!" Pravidelně publikuje články a komentáře v odborném i denním tisku.  Je držitelkou čestného uznání (2008) a výroční literární ceny (za rok 2013) západočeského měsíčníku "Plž" (Plzeňský literární život).

Kritika.

Negativní kritické reakce v médiích vyvolal článek "„Jsem ráda, že Otakar T. zemřel,“" publikovaný 25. března 2011 v "Lidových novinách" a o tři dny později otištěný v internetovém deníku "Neviditelný pes". Autorka se v něm vyjádřila k sebevraždě hlavního obviněného z vraždy Anny Janatkové, Otakara T., kterou spáchal ve vazební věznici. V závěru příspěvku napsala: "„Emoce matky, advokáta a obhájce lidských práv se ve mně stále zmítají. Ve světle výše zmíněných možností však vítám, že Otakar T. zemřel. A doufám, že peklo skutečně existuje.“" V reakcích bylo podrobeno kritice především její nepochopení základní právní zásady – presumpce neviny. Advokát Aleš Uhlíř vyjádřil k tvrzení kolegyně „o skončení Otakara T. v pekle“ názor, že takové přání "„náleží svou primitivností snad do různých anonymních diskusí, avšak u právničky, která stála na tak vysokém postu v české justici, je přinejmenším nepochopitelné.“"  Dalším případem se stalo zasahování do případu Jiřího Kotíka, který byl odsouzený na 10 let za půlmiliardový podvod. Když ho soudy neosvobodily, zasáhla tehdejší ministryně spravedlnosti Daniela Kovářová, velmi blízká spolupracovnice a obchodní partnerka Pavla Němce. Ani její zásah však nestačil a muselo tak dojít k omilostnění Jiřího Kotíka při amnestii Václavem Klausem, který spolu s ním mimo jiné omilostnil i Jarmilu Morávkovou, Miroslavu Pragerovou, Karla Steinigera a Jana Kondlera - všichni měli blízké vazby na Františka Mrázka a Tomáše Pitra.  Jako kontroverzní byl označován její zásah v kauze lupičů, kteří v roce 2008 v Hořicích ukradli z auta bezpečnostní agentury 74 miliónů korun. Stížnost pro porušení zákona, kterou jako ministryně spravedlnosti podala, vedla k přerušení trestu hlavních obžalovaných Josefa Blažka a Rudolfa Tesárka, kteří pak byli v červnu 2010 propuštěni na svobodu. Jiří Pospíšil, nástupce Kovářové na postu ministra spravedlnosti, vzal tuto stížnost zpět a soud oba muže vyzval k návratu do vězení. Tito tak neučinili a v listopadu 2010 na ně byl vydán mezinárodní zatykač. Oba odsouzení pak byli v květnu 2011 zadrženi v Thajsku a předáni zpět do České republiky.

Daniela Kovářová, rozená Šindlerová, (* 17. listopadu 1964 Ostrava) je česká právnička, spisovatelka, advokátka se specializací na rodinnou problematiku a politička, bývalá ředitelka Justiční akademie a v letech 2009–2010 ministryně spravedlnosti České republiky ve Fischerově vládě. Od ledna 2018 je prezidentkou Unie rodinných advokátů.

Daniela Kovářová (born 17 November 1964) is a Czech politician who served as Minister of Justice in the caretaker government of Jan Fischer from 2009 to 2010.