Definice.

Lode vycházel z Mohrova kritéria mezního stavu pružnosti, když pro vyjádření středního hlavního napětí zvolil lineární kombinaci největšího smykového napětí, formula_1, a normálového napětí působícího ve stejné rovině, jako největší smykové napětí, formula_2, ve tvaru  kde formula_3 jsou velikosti hlavních napětí a formula_4 je Lodeho (napěťový) parameter. Lodeho parametr lze tedy vyjádřit vztahem Parametr může nabývat hodnot z intervalu formula_6, přičemž platí, že Podobným způsobem je definován i Lodeho parametr pro rychlost plastické deformace: kde formula_12 jsou hlavní rychlosti plastické deformace. Lode také použil integrální variantu tohoto parametru: kde formula_14 jsou velikosti hlavních plastických přetvoření.

Geometrická interpretace.

V Haighově prostoru hlavních napětí, což je trojrozměrný kartézský prostor, jehož souřadnice představují velikost hlavních napětí, je možné vyjádřit polohu bodu přímo hodnoty hlavních napětí, ale pro potřeby teorie plasticity může být vhodnější použít válcový souřadný systém, jehož osy jsou definovány pomocí trojice navzájem kolmých jednotkových vektorů: Lodeho (napěťový) parametr je spjat s popisem charakteru napjatosti v tomto válcovém souřadném systému.

Hydrostatické a deviátorové napětí.

Průmět vektoru hlavních napětí formula_22, tj. polohového vektoru spojující bod v Haighově prostoru s počátkem souřadnic, do směru hydrostatické osy, která je osou válcového souřadného systému, je vektor kde formula_24 je "hydrostatické napětí" a formula_25 je první invariant tenzoru napětí (tj. jeho hodnota nezávisí na orientaci vztažného souřadného systému): Průmět vektoru hlavních napětí formula_22 do deviátorové roviny je vektor deviátorového napětí kde formula_29, formula_30, formula_31 jsou hlavní deviátorová napětí, pro která platí Velikost průmětu vektoru hlavních napětí do deviátorové roviny, tj. deviátorového napětí, je kde formula_34 je druhý invariant deviátoru tenzoru napětí:

Lodeho úhel.

Lodeho parametr popisuje orientaci vektoru deviátorového napětí vzhledem k ose formula_18 v deviátorové rovině. Úhel, který vektor deviátorového napětí svírá s touto osou, se nazývá "Lodeho úhel". Tangens Lodeho úhlu lze vyjádřit pomocí velikosti průmětů vektoru deviátorového napětí (a rovněž vektoru hlavních napětí) do směru vektorů formula_37 a formula_38: přičemž formula_40, neboť musí platit formula_41 Pro Lodeho úhel formula_42 platí kde formula_45 je třetí invariant deviátoru tenzoru napětí. Výše uvedený vztah byl poprvé publikován v roce 1972. Dále platí kde formula_47 je redukované napětí podle von Misese: Hlavní napětí pak lze vyjádřit pomocí vztahu

Lodeho úhel v Mohrově diagramu.

Lodeho úhel lze rovněž zobrazit v Mohrově diagramu pro napětí. K tomu je potřeba sestrojit rovnostranný trojúhelník nad průměrem největší Mohrovy kružnice, daným body formula_49 a formula_50, a spojit bod reprezentující v Mohrově diagramu prostřední hlavní napětí, formula_51, s protilehlým vrcholem trojúhelníka, formula_52. Vzniklá úsečka svírá s přilehlou výškou trojúhelníka, spuštěnou na osu úseček, úhel formula_42 - Lodeho úhel.  Vzhledem k tomu, že Lodeho parametr udává poměrnou vzdálenost mezi středem největší Mohrovy kružnice formula_54 a bodem představujícím střední hlavní napětí formula_51 (viz ), a vzhledem k tomu, že bod představující hydrostatické napětí formula_56 leží ve třetině vzdálenosti mezi středem největší Mohrovy kružnice a bodem představujícím střední hlavní napětí, pro hlavní deviátorová napětí platí vztah  Pro hlavní napětí pak platí což je vztah totožný se vztahem ().

Alternativní definice.

Původní definiční vztah Lodeho parametru může mít různou podobu, podle kontextu, kde je použit: kde formula_3, respektive formula_61.  Lodeho parametr bývá někdy také definován odlišně, než jej zavedl Lode: Lodeho deformační parametr bývá definován pomocí hlavních inkrementů plastického přetvoření : kde formula_64

Historie.

Lode v roce 1925 publikoval článek, v němž se zabýval vlivem středního hlavního napětí na okamžitou mez kluzu plávkové oceli. Lode zatěžoval trubkové zkušební vzorky kombinací osového tahu a vnitřního tlaku. Každý vzorek několikrát zatížil a odtížil, přičemž zatížení v každých dvou po sobě jdoucích krocích odpovídalo odlišné hodnotě parametru formula_4. V několika zátěžných krocích Lode použil pouze osové tahové zatížení (formula_66). Lode pak sledoval, zdali se liší okamžitá mez kluzu odpovídající kombinovanému zatížení a předpokládaná okamžitá mez kluzu odpovídající tahové napjatosti. Velikost předpokládané okamžité meze kluzu odpovídající tahové napjatosti byla určena pomocí fiktivní tahové křivky vytvořené propojením křivek odpovídajících zátěžným krokům s tahovým zatížením. Lode zjistil, že poměr zmíněných dvou okamžitých mezí kluzu, charakterizovaných největším hlavním napětí, závisí na parametru formula_4, přičemž hodnoty tohoto poměru pro formula_66 a formula_69 byly takřka totožné, hodnota pro formula_70 se lišila o ca 12 procent.  V roce 1926 Lode publikoval rozsáhlejší článek, v němž představil výsledky experimentů se vzorky z niklu, mědi a dalšího typu plávkové oceli. Na základě změřených hodnot poměru rozdílu největšího a nejmenšího hlavního napětí charakterizující okamžitou mez kluzu při kombinovaném namáhání a velikosti předpokládané okamžité meze kluzu odpovídající tahové napjatosti pro různé hodnoty formula_4 Lode posuzoval relevantnost několika hypotéz mezního stavu pružnosti. Jako nevyhovující Lode označil hypotézu mezního stavu pružnosti dle Trescy (hypotéza největšího smykového napětí), Beltramiho-Haighovu hypotézu (hypotéza limitní hustoty deformační energie) a hypotézu Beckerovu (kombinovaná hypotéza největšího smykového napětí a největšího hlavního přetvoření). Výsledkům experimentu podle Lodeho přibližně odpovídala von Misesova hypotéza limitní hustoty energie připadající na změnu tvaru tělesa.  Ve stejném článku Lode dále zavedl parametr formula_72 pro popis střední hlavní rychlosti plastické deformace a parametr formula_73 pro popis středního hlavního plastického přetvoření. Lode zjišťoval, jaká je závislost mezi parametrem formula_74 a formula_4, přičemž pozoroval, že výsledky experimentu lze se srovnatelnou přesností proložit přímkou formula_76 či křivkou formula_77. Na základě předpokladu, že stejné závislosti platí i pro formula_72 a formula_4, Lode došel k závěru, že výsledky jeho experimentů přibližně potvrzují předpoklad Maurice Lévyho o úměrnosti smykových napětí a rychlosti smykové deformace a naopak jsou v rozporu s předpokladem některých prací v oboru teorie plasticity, že když platí formula_80, pak formula_81 (např. práce Alfreda Haara a Thedora von Kármána či práce Marcela Brillouina).  Ve svém článku Lode použil pro stanovování meze kluzu "metodu zpětné extrapolace", známou též jako "Lodeho extrapolační metoda". Mez kluzu se dle této metody stanoví jako průsečík křivky napětí-deformace extrapolované z oblasti odpovídající rozvinuté plastické deformaci směrem k ose napětí a polopřímky odpovídající zatěžování bez rozvoje plastické deformace, tj. zatěžování v elastické oblasti. Tato metoda byla užívána například při studiu chování plochy plasticity při dvojosém zatěžování.  Lodeho prováděl své experimenty na Georg-August-Universität v Göttingenu v rámci své disertační práce, kterou obhájil v roce 1928. Podnět k Lodeho výzkumu dal profesor Arpád Nádai, autor pravděpodobně první monografie zabývající se teorií plasticity.

Lodeho parametr je označení používané pro dvojici parametrů, z nichž jeden charakterizuje velikost prostředního hlavního napětí působícího v bodě tělesa, pokud je známá velikost největšího a nejmenšího hlavního napětí, a druhý charakterizuje velikost prostřední hlavní rychlosti plastické deformace, pokud je známá velikost největší a nejmenší hlavní rychlosti plastické deformace. Parametry se využívají v teorii plasticity při popisu chování izotropních materiálů. Parametr je nazván podle Waltera Lodeho, který v letech 1925 a 1926 publikoval články, v nichž tyto dva parametry použil.

Lode coordinates formula_1 or Haigh–Westergaard coordinates formula_2. are a set of tensor invariants that span the space of real, symmetric, second-order, 3-dimensional tensors and are isomorphic with respect to principal stress space. This right-handed orthogonal coordinate system is named in honor of the German scientist Dr. Walter Lode because of his seminal paper written in 1926 describing the effect of the middle principal stress on metal plasticity. Other examples of sets of tensor invariants are the set of principal stresses formula_3 or the set of kinematic invariants formula_4. The Lode coordinate system can be described as a cylindrical coordinate system within principal stress space with a coincident origin and the z-axis parallel to the vector formula_5.


Děj filmu.

Snímek vypráví příběh mladé Elky, žijící se svou matkou a otcem. Nejprve jí zemře matka a otec si najde novou ženu a za čas zemře i on. Elka situaci nese špatně a k tomu ještě má trápení s macechou a jejími dcerami. Ony jí dají přezdívku Popelka podle toho, jak je od samé práce zamazaná. Elka se ubytuje na půdě, kde se kamarádí s malými myškami, které jí pomáhají. Elka potká v lese Prince, který je právě na honu zvěře. Oba se představí jinak. Princ jako učeň a Elka nijak zvlášť o sobě nemluvila.  Později se uspořádá bál, kam princ pozve všechny pod záminkou jen proto, aby potkal onu záhadnou Elku. Ta se to dozví a řekne to i maceše a nevlastním sestrám. Myšky jí pomohou sestrojit šaty a když se Elka ukáže Maceše, tak ta jí zakáže jít na bál a šaty zničí. A macecha jde na bál se svými dcerami sama.  Elce se zjeví víla kmotřička a ta jí pomůže dostat se na bál. Princ si s ní zatančí a ukáže jí tajnou zahradu. Elka po půlnoci od něho utíká a ztrácí střevíček, podle onoho střevíčku si princ najde svoji Elku a mají svatbu. Macecha odejde pryč z království i se svými dcerami.

Přijetí.

Film vydělal 201,2 milionů dolarů v Severní Americe a 342,4 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 543,5 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 95 milionů dolarů. Za první víkend docílil nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 67,9 milionů dolarů.  Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 211 započtených recenzí 83 procent s průměrným ratingem 7,1 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 47 recenzí 67 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 73%.

Popelka (v anglickém originále Cinderella) je americko-britský romantický fantasy film režiséra Kennetha Branagha z roku 2015. Vyrobilo jej studio Walt Disney Pictures. Hlavní role hrají Cate Blanchett, Lily James, Richard Madden, Stellan Skarsgård, Holliday Grainger, Derek Jacobi a Helena Bonham Carter.

Cinderella is a 2015 romantic fantasy film directed by Kenneth Branagh, with a screenplay written by Chris Weitz, and co-produced by Walt Disney Pictures, Kinberg Genre, Allison Shearmur Productions, and Beagle Pug Films. The film is based on the eponymous folk tale and is a live action adaptation of Walt Disney's 1950 animated film of the same name. It features Lily James as the eponymous character, with Cate Blanchett, Richard Madden, Stellan Skarsgård, Holliday Grainger, Derek Jacobi, and Helena Bonham Carter.


Cíle.

Ecma usiluje o vývoj standardů a technických zpráv, které umožňují a standardizují používání informačních a komunikačních technologií a spotřební elektroniky; ovlivňováním prostředí, ve kterém jsou standardy používány, podněcuje jejich správnou aplikaci; standardy a zprávy publikuje v elektronické i tištěné podobě. Ecma publikace, včetně standardů, mohou být volně kopírovány všemi zainteresovanými stranami bez omezení autorskými právy. Vývoj standardů a technických zpráv se provádí ve spolupráci s vhodnými národními, evropskými a mezinárodními organizacemi.  Na rozdíl od národních standardizačních orgánů je Ecma organizace s otevřeným členstvím. Hrdě se hlásí k „obchodnímu“ přístupu ke standardům, který považuje za cestu k lepším standardům vytvořeným v kratším čase, díky snížení byrokracie procesu zaměřeném na dosahování výsledků cestou konsenzu.  Ecma více než 50 let aktivně přispívá k celosvětové standardizaci v informačních technologiích a telekomunikacích. Publikovala více než 400 standardů a 100 technických zpráv, z nichž více než 2/3 byly převzaty jako mezinárodní standardy nebo technické zprávy.  Seznam členů Ecma International je dostupný na stránkách organizace.

Standardy.

Sdružení Ecma International je aktuálně odpovědné za množství standardů, mezi které patří:

Programovací jazyk Java.

Firma Sun Microsystems sice požádala Ecma o normalizaci svého jazyka Java, ale později tuto žádost stáhla. Ecma proto za standardizaci jazyka Java není odpovědná.

Formáty Office Open XML.

Ecma se podílí na normalizaci formátu Office Open XML vycházející z formátu XML office dokument formáty Microsoft. Ecma Office Open XML správa proces je aktuálně prováděn technickým výborem 45

Eco Deklarace.

Ecma společně se skandinávskou organizací IT Eco Declaration prosadila směrnice pro informování spotřebitelů o postupech neohrožujících životní prostředí výrobci ICT a spotřební elektroniky ve standardu 370 Ecma International  IT Eco Declaration zahrnuje informace o postupech výrobců a vlastnostech výrobků, které ovlivňují životní prostředí, jako je návrh výrobků, baterie, hluk, elektrická bezpečnost, spotřeba energie, chemické emise, použité látky a materiály a obaly. Díky tomu, že tyto vlastnosti jsou popsány jednotně společným průmyslovým standardem, je porovnávání různých dodavatelů a jejich výrobků snazší.

Ecma International je mezinárodní soukromá nevýdělečná organizace pro normalizaci informačních a komunikačních systémů s otevřeným členstvím. Název ECMA vznikl jako zkratka Evropská asociace výrobců počítačů () byl v roce 1994 změněn, aby odrážel globální působnost organizace. Od té doby není Ecma považována za zkratku a nepíše se velkými písmeny.

Ecma is a standards organization for information and communication systems. It acquired its current name in 1994, when the European Computer Manufacturers Association (ECMA) changed its name to reflect the organization's global reach and activities. As a consequence, the name is no longer considered an acronym and no longer uses full capitalization.


Život.

Narodil se jako jeden ze dvou synů krále Štěpána I. a jeho ženy Hicely, která byla možná benátského původu. Jeho bratr se jmenoval Gojslav (někdy uváděn jako Častimir), který však předčasně zemřel a vyrojily se spekulace, že ho Petr nechal zavraždit, aby nemohl usednout na trůn. Papež Alexandr II. dokonce vyslal do Chorvatska svého legáta, který měl Gojslavovu smrt vyšetřit. Až když se třináct chorvatských šlechticů zaručilo, že Petr bratra nezabil, papež souhlasil s tím, aby Petr získal statut následníka trůnu. Od roku 1058, kdy zemřel jeho otec, vládl, o rok poději byl korunován, a to pravděpodobně v Biogradu na Moru.  Velký důraz kladl Petr Krešimir na územní expanzi. Podrobil si Slavonii, jihovýchodní Chorvatsko (Dalmácii) včetně některých ostrovů (např. Maun) i Bosnu.  Žil v době velkého schizmatu církve (1054), rozpadu na církev římskou a byzantskou. Chorvatsko bylo místem největšího pnutí mezi východem a západem. Přestože se Chorvatsko již od vlády prvního krále Tomislava I. (910-928) jasně orientovalo na Řím, v praxi se užíval nezřídka staroslovanský ritus, který odpovídal východnímu.  Papež Mikuláš II. na Petra vyvíjel silný nátlak (nejprve roku 1059, znovu pak o rok později), aby reformoval chorvatskou církev a přiklonil ji jednoznačně k Římu. Petr vyhověl, což bylo jedno z klíčových rozhodnutí v chorvatských i balkánských dějinách. Podpořila ho vysoká chorvatská šlechta, odpor naopak rozhodnutí vyvolalo u šlechty nižší a na venkově. Odpor vyvolávala zejména skutečnost, že tradiční liturgická staroslověnština měla být nahrazena latinou. Roku 1063 vypuklo dokonce povstání vedené knězem Vukem, Římem brzy prohlášeným za kacíře. Petr proti opozici vůči západní orientaci zakročil velmi tvrdě. Ideologicky proti ní nasadil především řád benediktinů, a velkoryse podpořil vznik mnoha jeho klášterů - v Biogradu, ve Skradinu, či klášter Panny Marie v Zadaru, který dokonce vedla jeho sestřenice Čika. Právě ten se stal střediskem prořímské reformy.  S Byzancí Petr vztahy urovnal okolo roku 1069, kdy Byzanc potřebovala podporu v boji se seldžuckými Turky a Normany. Petrova podpora východnímu císařství mu pojistila respektování tradičního titulu “prokonzula”, který Konstantinopol chorvatským králům propůjčovala.  Vztahy se však brzy zhoršily, to když Petr podpořil povstání, které proti Byzanci vyvolali srbští bojaři v Makedonii. Povstání nicméně neuspělo a Byzanc pravděpodobně iniciovala útok Normanů (vedených hrabětem Amicem) na Chorvatsko z jižní Itálie (dle jiné verze však měli Normané vstoupit na území chorvatské na žádost dalmatských měst, která chtěla setřást chorvatskou nadvládu). Roku 1075 Amico měsíc obléhal chorvatský ostrov Rab. Sice ho nedobyl, ale podařilo se mu zajmout samotného Petra. Ten se musel vykoupit odevzdáním Ninu, Biogradu na Moru, Zadaru, Splitu a Trogiru, přesto však nebyl propuštěn a v normanském vězení zemřel. Města nicméně v normanských rukou dlouho nezůstala, za dva roky je ovládla Benátská republika.  Chorvatské království, byť osekané o vzácná území, však žilo dál. Petr neměl syna (jen dceru Nedu) a také jeho bratr zemřel. Problém s nástupnictvím vyřešil Petr tím, že si jako nástupce zvolil svého bratrance, správce Slavonie, Dimitrije Zvonimíra. Ten na trůn nastoupil roku 1075.

Odkazy.

Externí odkazy.

Petr Krešimír IV. Veliký, (chorvatsky "Petar Krešimir", latinsky "Petrus Cresimiri",? - 1075) byl chorvatský král z dynastie Trpimírovců, první slovanské dynastie, která získala titul krále. Vládl v letech 1059-1075. Chorvatsko sjednotil, připojil k němu dalmatské ostrovy a chorvatský středověký stát se pod jeho vládou ocitl na vrcholu moci – odtud přízvisko Veliký. Sídlil ve městech Nin a Biograd na Moru. Tradice praví, že založil město Šibenik, byť spíše asi rozšířil starší osadu.

Peter Krešimir IV, called the Great () was King of Croatia and Dalmatia from 1059 until his death in 1074 or 1075. He was the last great ruler of the Krešimirović branch of the Trpimirović dynasty.


Život.

Byl zřejmě kurdského původu. Do Istanbulu přišel roku 1896. Jako student tamní veterinární školy se stal členem tajné revoluční společnosti, což vedlo k jeho uvěznění na deset měsíců. Po mladoturecké revoluci v roce 1908 se stal členem podzemní organizace Výbor jednoty a pokroku ("İttihat ve Terakki Cemiyeti") v Soluni (tehdy Osmanská říše, nyní Řecko). Sehrál významnou roli jako intelektuální vůdce této organizace, která se později stala rozhodující politickou silou v zemi. V Soluni se usadil jako učitel filosofie a sociologie na střední škole. Během této doby přispíval do avantgardních časopisů "Genç Kalemler" ("Mladá pera") a "Yeni Mecmua" ("Nový časopis"). Ty se staly klíčovými platformami pro formulování a šíření revolučních myšlenek moderního tureckého nacionalismu. V té době přijal pseudonym Gökalp (Nebeský hrdina). V roce 1912 začal učit sociologii na univerzitě v Istanbulu.  Po vyhlášení příměří v roce 1918 byl Gökalp osmanskými úřady vyhoštěn na Maltu, spolu s řadou předních tureckých politických vůdců. Osvobozen byl v roce 1921 po vítězství národní Atatürkovy revoluce. Vrátil se nejprve nakrátko do Diyarbakiru, kde začal vydávat časopis "Kucuk Mecmua", brzy poté však odešel do Ankary, kde pracoval na ministerstvu školství. V roce 1923 byl zvolen poslancem parlamentu nové turecké republiky, kde se podílel zejména na reformě školství a podobě nové ústavy. Brzy po převzetí mandátu však zemřel.

Politické koncepce.

Zpočátku se hlásil se k myšlenkám panturkismu, ideologie, která aspirovala na to, aby spojila všechny turecky mluvící národy světa, nebo dokonce turanismu, který chtěl sjednotit všechny turkické národy. Později však omezil své představy a formuloval ideologii jen pro Turky na území Osmanské říše.  I když kladl důraz na rozvoj povědomí svých krajanů o turecké historii a tradicích, byl přesvědčen, že turecký národ může přijmout model západní civilizace, aniž by zničil své dědictví (zde viděl jako vzor Japonsko).  Byl též autorem geopolitické koncepce orientace Turecka na severovýchodní turkické národy (Kazaši, Ázerbájdžánci, Uzbeci) spíše než na arabský prostor. Koncepce však byla zmrazena v éře existence Sovětského svazu a ovšem silně aktualizována po jeho rozpadu.  Dnes je někdy jeho nacionalismus kritizován jako příliš vyhraněný. Roku 1914 například napsal, že Turek je nadčlověkem, po jehož příchodu volal Nietzsche. Jeho myšlenky byly také mnohokrát zneužívány radikálními nacionalisty, kteří však většinou opomíjeli, že Gökalp národ definoval vždy kulturně a jazykově, nikdy etnicky či rasově, a také vždy odmítal expanzionismus, který byl typický pro Osmanskou říši, jíž oponoval.

Dílo.

K jeho nejznámějším dílům patří sbírka poezie "Kizil Elma" ("Červené jablko") z roku 1915. Titulní báseň se zabývá starou tureckou legendou, ve které je tureckému národu udělena univerzální svrchovanost symbolizovaná jablkem. Předislámská turecká identita a tradice byly námětem jeho poezie často. Hojně psal bajky, v próze a poezii ("Altin isik", 1923), ale i prózu a politicky orientovanou publicistiku ("Türkcülüğün Esasları", 1923; "Türk Medeniyeti Tarihi", 1925).  Byl zakladatelem turecké sociologie. Jako sociolog byl ovlivněn zejména Émilem Durkheimem, jehož dílo přeložil do turečtiny.

Ziya Gökalp, původním jménem Mehmed Ziya (23. března 1876, Diyarbakır – 25. října 1924, Istanbul) byl turecký sociolog, spisovatel, básník, jeden z nejdůležitějších intelektuálů a mluvčí tureckého nacionálního hnutí. Postavil se proti otomanismu a islamizaci a bojoval za modernizaci, evropeizaci ("avrupalılık") a pozápadnění tureckého národa. Výrazně ovlivnil politiky své doby, zejména kemalismus, a vůbec tvář moderního Turecka.

Mehmed Ziya Gökalp (23 March 1876 – 25 October 1924) was a Turkish sociologist, writer, poet, and politician. After the 1908 Young Turk Revolution that reinstated constitutionalism in the Ottoman Empire, he adopted the pen name Gökalp ("sky hero"), which he retained for the rest of his life. As a sociologist, Ziya Gökalp was influential in the negation of Islamism, pan-Islamism, and Ottomanism as ideological, cultural, and sociological identifiers. In a 1936 publication, sociologist Niyazi Berkes described Gökalp as "the real founder of Turkish sociology, since he was not a mere translator or interpreter of foreign sociology."


Vývoj a služba.

První prototyp označený Heinkel He 116 V1 byl zalétán 9. prosince 1936. Jeho pohon zajišťovaly čtyři řadové osmiválcové invertní vzduchem chlazené motory Hirth HM 508 C o vzletovém výkonu 199 kW, které poháněly dvoulisté stavitelné vrtule VDM. U Deutsche Luft Hansa obdržel jméno „Lübeck“, avšak i přes příznivý průběh zkoušek ho německý dopravce nezařadil do služby. Po určitou dobu létal v Rostocku jako zkušební, později byl dislokován na základně Rechlin.  DLH do užívání převzala druhý prototyp He 116 V2 (Werk-Nr.545, D-AJIE, „Schlesien“), který představoval vzor verze A, a čtvrtý prototyp dokončený jako třetí kus He 116 A-02 (V4, D-ATIO, „Hamburg“).  Do začátku roku 1938 vyrobila firma Heinkel čtyři stroje varianty He 116 A-0 a navíc dva prototypy He 116 V7 (D-ADEG) a He 116 V8 objednané RLM, které měly převzít roli fotografického průzkumu. Tyto dva prototypy byly vybaveny novými prosklenými příděmi spolu s prodlouženým trupem na 14,30 m a staly se vzorem pro šest sériových letounů pro Luftwaffe, kde obdržely označení He 116 B-0.  Dva letouny He 116 A-0 zakoupilo Japonsko (J-BAKD, „Nogi“ a J-EAKF, „Togo“). Do Tokia byly dodány 29. dubna 1938 a následně sloužily u Mandžuské letecké společnosti (MAL). Létaly do konce války na poštovním spojení s mateřskými ostrovy.  Exemplář He 116 A-03 (V3, D-AFRD, „Rostock“) byl v roce 1938 upraven za účelem ustavení světového rekordu v dálkovém letu. Nosná plocha křídla byla zvětšena prodloužením rozpětí na 25 m společně s úpravou pohonných jednotek HM 508 H. Letoun dostal označení He 116 R a ke svému rekordnímu letu odstartoval 30. června 1938. Za 46 hodin a 18 minut překonal průměrnou rychlostí 215,6 km/h vzdálenost 10 000 km.

Heinkel He 116 byl německý čtyřmístný čtyřmotorový dálkový průzkumný letoun smíšené konstrukce. Objednávka přepravce Deutsche Luft Hansa (DLH), zadaná společnosti Heinkel, požadovala stroj pro zamýšlenou leteckou přepravu pošty na Dálný východ přelety horských pásem Pamíru a Himálaje. Této úloze měl odpovídat patřičný dolet letadla a dostup minimálně 7500 m.

The Heinkel He 116 was an extremely long-range mail plane designed to deliver airmail between Germany and Japan. Several examples were built for this role, as well as a small batch to be used in the long-range reconnaissance role.


Tvrzení proponentů.

Principem SI má být nalezení dokonalého vyvážení lidského těla ve vztahu ke gravitačnímu poli, v němž se tělo vzpřímeně pohybuje. Gravitace je tak v SI považována za velmi významný faktor. V ideálním případě je prý tělo gravitaci dokonale přizpůsobeno a jeho pohyb je plynulý a energeticky nenáročný. Naopak tělo, které je dezintegrované – vyosené, údajně funguje s větší energetickou náročností a tím i s větším opotřebováváním. Pomáhat si má tím, že ve fasciální (povázkové) tkáni vytváří tuhé opory, které mohou pohyb zhoršovat, omezovat nebo způsobovat bolest. To má vést ke zhoršení zdravotního stavu nejen na úrovni pohybového aparátu.  Terapie podle SI se snaží během deseti základních sezení uvolnit fasciální tkáně tak, aby se obnovila domnělá přirozená rovnováha těla vůči gravitaci. Uvolňování fasciální tkáně se děje pomocí patentované manuální terapie. Během deseti hodin terapeut pracuje v pojivové tkáni celého těla. Výsledkem je údajně integrované tělo, na které působí gravitace "reflexně".  Ve světě se metoda vyučuje na několika školách, např. "The Guild for Structural Integration". V České republice existuje Česká asociace strukturální integrace, která je členem mezinárodní asociace SI (IASI).

Kritika metody.

Ač Idě Rolfové nelze upřít správné anatomické a kineziologické postřehy, obecná fyzioterapie a v českém prostředí zejména odkaz Pražské myoskeletální školy, tuší v jejím důrazu na měkké fascie pouhou reakci na chiropraktiky, kteří nadužívají nárazové manipulace tkání tvrdých (lupnutí v páteři a kloubech). Podobně je v Rolfingu otazný patentovaný systém vzdělávání, cena terapií a "ucelená série" 10 sezení.  Neexistují žádné nezávislé a věrohodné důkazy, že Rolfing je účinný v léčbě jakýchkoli zdravotních či psychických problémů.  Domněnky Rolfingu o paměťovém ukládání traumatických zážitků do různých částí těla nebo o asociaci emocí měkkými tkáněmi, byly popsány jako pseudovědecké.  Skeptici Rolfing kritizují kvůli absenci vědecké podpory pro jeho diagnostické a léčebné metody. Proto byl Rolfing zahrnut na seznam metod považovaných za šarlatánství.

Rolfing, původní název strukturální integrace (dále jen SI), známý také pod názvem Rolfterapie, je alternativní manuální terapie vytvořená dr. Idou Rolf (USA), propagovaná "The Rolf Institute of Structural Integration", která vlastní ochranné známky Rolfing® a Rolfer®.

Rolfing () is a form of alternative medicine originally developed by Ida Rolf (1896–1979) as Structural Integration. It is typically delivered as a series of ten hands-on physical manipulation sessions sometimes called "the recipe". It is based on Rolf's ideas about how the human body's "energy field" can benefit when aligned with the Earth's gravitational field. Practitioners combine superficial and deep manual therapy with movement prompts. The process is sometimes painful. It is not known whether Rolfing is safe.


Charakteristika.

Olovnatá běloba je jedovatý světlostálý pigment s vysokou kryvostí, který s vhodným pojivem vytváří výrazný lesk. Je vhodný pro olejová pojiva, neboť má výrazný sikativní účinek (urychlující zasychání). Navíc je v olejovém pojivu více chráněn před účinky vzdušného sirovodíku, který způsobuje tmavnutí vytvářením černého sulfidu olovnatého. Z téhož důvodu není vhodné jeho mísení s pigmenty obsahujícími síru. Pro svou toxicitu byla olovnatá běloba postupně nahrazena nejprve barytovou nebo zinkovou a později titanovou bělobou.

Výroba.

Olovnatá běloba je uměle vytvořený pigment. V přírodě se vyskytuje jako vzácný minerál hydrocerusit. Starodávný postup výroby se popisuje takto: Do skleněné nádoby se umístí kousky (nejlépe destičky) olova spolu s miskou octa. Nádoba se zakope do hnoje, kde se během několika týdnů olovo působením octových par a kysličníku uhličitého pokryje vrstvou bilého prášku. Také pozdější metody jsou založeny na principu reakce octanu olovnatého s kysličníkem uhličitým.

Použití.

Pro uměleckou malbu se používá olovnatá běloba pouze při restaurování starých olejomaleb. Až do konce 20. století byla olovnatá běloba používána do základních nátěrů na dřevo a hlavně antikorozních nétěrů na čisté povrchy kovů. (Na zkorodované povrchy se používal stejně jedovatý olovnatý suřík.) Je nestálá v alkalickém prostředí – nehodí se na fresky. Pojená lněným olejem ve tmě žloutne.  Olovnatá běloba se prodávala pod různými názvy většinou dle místa vzniku: "kremžská", "holandská", "benátská", "hamburská", "kremnická běloba", nebo: "břidlicová", "perlová", "sněhová", "stříbrná", či "krycí běloba".  Právě různé odchylky ve složení výchozí suroviny a hlavně fakt, že olovo obsahuje řadu izotopů prvků, jejichž poměr je dán stářím olova, je rozbor olovnaté běloby nejdůležitější metodou určování stáří maleb a identifikace jejich falzifikátů.

Olovnatá běloba (lidově "„plavajz“" – z něm. Bleiweiß) je zásaditý uhličitan olovnatý (směs uhličitanu a hydroxidu olovnatého) – 2 PbCO · Pb(OH).

White lead is the basic lead carbonate, 2PbCO·Pb(OH). It is a complex salt, containing both carbonate and hydroxide ions. White lead occurs naturally as a mineral, in which context it is known as hydrocerussite, a hydrate of cerussite. It was formerly used as an ingredient for lead paint and a cosmetic called Venetian ceruse, because of its opacity and the satiny smooth mixture it made with dryable oils. However, it tended to cause lead poisoning, and its use has been banned in most countries.


Mechanismus účinku.

Alopurinol je analog purinu resp. strukturální izomer hypoxantinu (přirozený purin vyskytující se v lidském organismu), který inhibuje enzym xantinoxidázu. Tento enzym je zodpovědný za urychlování přeměny (oxidaci) hypoxantinu na xantin a následně xantinu na kys. močovou, která je produktem purinového metabolismu. Kromě zastavení produkce kys. močové, alopurinol zvyšuje hladinu xantinu a hypoxantinu. Zatímco xantin nemůže být přeměněn na purinový ribonukleotid, hypoxantin může být přeměněn v rámci "purinové recyklace" na ribonukleotidy adenosin monofosfát a guanosin monofosfát. Zvýšená hladina těchto dvou ribonukleotidu zapříčiňuje zpětnovazební inhibici amidofosforibosyl transferázy, což je první enzym, který se účastní na tvorbě (biosyntéze) purinů. To znamená, že alopurinol nejenže znemožňuje tvorbu kyseliny močové, ale rovněž zpomaluje tvorbu purinů.

Metabolismus.

Alopurinol je metabolizován převážně aldehydoxidázou a méně xantinoxidázou na oxipurinol, který je rovněž inhibitor xantinoxidázy. V organismu se přemění alopurinol na oxipurinol během dvou hodin, zatímco oxipurinol se pomalu (18-30 h) vylučuje ledvinami. Oxipurinol je tedy ponejvíce zodpovědný za efekt alopurinolu.

Léčebné využití.

Dna (uratická artritida) a hyperurikemie.

Hlavní indikací alopurinolu je uratická artritida (dna), tedy onemocnění spojené s vyšší hladinou kyseliny močové v krvi (hyperurikemií). Alopurinol tuto hladinu snižuje. Alopurinol je určen pro dlouhodobé užívání, nikoliv k léčbě akutních dnavých záchvatů. Důležitá je tedy kompliance nemocného, resp. jeho ochota daný lék pravidelně užívat.

Syndrom nádorového rozpadu.

Chemoterapeutická léčba vede k rozpadu nádorové tkáně, která následně uvolňuje do krevního oběhu velké množství buněčných metabolitů. Výsledkem rozpadu nádorové tkáně je tak vzestup kyseliny močové v krvi, jejíž množství alopurinol snižuje. V současnosti je však alopurinol nahrazován oxidázami urátů.

Souběžná terapie s thiopuriny.

Alopurinol může způsobit závažnou pancytopenii, pokud je podáván společně v plné dávce s merkaptopurinem či jeho pro-léčivem azathioprinem. Důvodem je skutečnost, že merkaptopurin je metabolizován pomocí xantinoxidázy, kterou alopurinol inhibuje. Z těchto důvodu byla výše zmíněná souběžná terapie kontraindikována. V současné době však byl tento souběh léčiv přehodnocen, protože bylo zjištěno, že souběžné podání alopurinolu s thiopuriny významně zlepšuje pravděpodobnost přežití transplantované ledviny. Mezi další zajímavé nálezy zmíněné koterapie, tentokrát z oblasti gastroeneterologie, patří zjištění, že alopurinol významně zlepšuje protizánětlivou odpověď thiopurinů u střevních zánětů, zejména u tzv. Crohnovy nemoci. Přidáním alopurinolu k azathioprinu, lze rovněž obejít hepatotoxicitu samotného azathioprinu či 6-merkaptopurinu. Při dané koterapii se snižuje dávkování thiopurinu až na jednu třetinu, a to v závislosti na genetické predispozici k aktivaci thiopurinové metyltransferázy.

Onemocnění ledvin, srdeční selhání, angina pectoris.

Alopurinol snižuje rychlost zhoršování ledvinných funkcí u nemocných s chronickým onemocněním ledvin. Snižuje také hladinu C reativního proteinu. U pacientů se zhoršeným fungováním ledvin (hodnoceno na základě nefrofyziologických parametrů) se po podávání apopurinolu statisticky významně snížilo riziko hospitalizace z důvodu kardiovaskulárních onemocnění.  Alopurinol ve vyšších dávkách díky svému inhibičnímu vlivu na xantoxidázu (600 mg) snižuje vaskulární oxidativní stres. Tím výrazně zlepšuje mechanické vlastnosti cév resp. jejich vnitřní výstelky (endotelu). Důkaz této schopnosti alopurinolu byl proveden pomocí tzv. okluzní venózní pletysmografie provedené na předloktí u pacientů trpících chronickým srdečním selháváním.  Přidání alopurinolu spolu se základní medikací anginy pectoris může snížit tzv. srdeční předtížení (workload), čímž pomáhá snížit spotřebu kyslíku ischemickou srdeční tkání – výsledkem je snížení typických "srdečních bolestí" spojených s anginou.

Epilepsie.

Alopurinol může být využit jako přídatné léčivo k terapii refrakterní (léčbě vzdorující) epilepsie, protože posiluje neurofyziologické funkce adenosinu. Duležitou funkcí adenosinu je inhibice vyplavování glutaminu z excitačních neuronů. Alopurinol nemění koncentraci souběžně podávaných antiepileptik.

Další indikace.

Alopurinol může být dále indikován k terapii vysokého tlaku krve, reperfuzního poškození (reakce ischemií poškozené tkáně na obnovený přítok krve), ledvinových kamenů (složených z urátů – tzv. urátová urolitiáza) a leishmaniózy.

Vedlejší účinky.

Vzhledem k tomu, že alopurinol nezvyšuje vylučování kyseliny močové ledvinami (nemá výrazný urikosurický efekt), může být použit u nemocných se slabší funkcí ledvin. Urikosurický efekt by znamenal velkou zátěž nejen vytvářením ledvinných urátových kamenů, ale celkovou fyziologickou zátěží. Přesto má alopurinol dva důležité efekty.  Zaprvé je to složitější dávkování, a za druhé se může vyskytnout přecitlivělost (hypersenzitivita) vůči alopurinolu.. Proto je důležité zaznamenat první reakce po podání a následně monitorovat hladiny kyseliny močové v krvi. Kromě toho Alopurinol může u geneticky predisponovaných jedinců (viz níže - farmakogenetika) vyvolat závažné kožní reakce jako Stevens-Johnsonův syndrom a toxickou epidermální nekrolýzu, což jsou velmi závažná dermatologická onemocnění. Od těchto kožních reakcí je potřeba odlišit obyčejný ekzém. Mezi další vedlejší účinky patří zánět jater (hepatitis), eozinofilie (tedy zvýšení počtu granulocytů vyskytujících se při alergické reakci) a zhoršení renálních funkcí.  Vzácný a zajímavý vedlejší účinek aropurinolu souvisí s jeho schopností tlumit produkci některých elementů kostní dřeně. Tento účinek může vést k cytopenii či aplastické anémii. Vzácně může alopurinol vyvolat zánět periferních nervů (periferní neuritidu) či intersticiální nefritidu.  Obecně se alopurinol nedoporučuje užívat během těhotenství, a mělo by být zváženo užívání i při jeho plánování. Byl zaznamenám případ, který dal do souvislosti užívání alopurinolu s rizikem kongenitálních malformací.

Farmakogenetika.

Alopurinol může u jedinců, kteří jsou nosiči alely HLA-B*5801, vyvolat závažné kožní reakce jako např. Stevens-Johnsonův syndrom nebo toxickou epidermální nekrolýzu (TEN). Četnost výskytu zmíněné alely se liší mezi etniky: Chanové a Thajci mají četnost výskytu této alely okolo 8 %, zatímco evropská populace má frekvenci výskytu okolo 1 % a japonská okolo 0.5 %. Česká populace má zastoupení této alely přibližně 0,7 %. Riziko vzniku daných kožních reakcí je u nositelů dané alely přibližně 40-580 větší oproti těm, kteří nositeli dané alely nejsou. Míra rizika se liší opět napříč etniky.

Alopurinol je léčivo určené převážně k léčbě onemocnění spojených se zvýšenou hladinou kyseliny močové v krvi (hyperurikemie). Mezi tato onemocnění náleží zejména chronifikující dna tj. uratická artritida. Svým způsobem fungování náleží mezi tzv. inhibitory xanthinoxidázy, což je enzym, který katalyzuje (urychluje) přeměnu hypoxhantinu na xhantin a následně xhantinu na kys. močovou. Je určen pro dlouhodobou terapii, nikoliv pro zvládání akutních záchvatů dny – je profylaktikem.

Allopurinol, sold under the brand name Zyloprim among others, is a medication used to decrease high blood uric acid levels. It is specifically used to prevent gout, prevent specific types of kidney stones and for the high uric acid levels that can occur with chemotherapy. It is taken by mouth or injected into a vein. Common side effects when used by mouth include itchiness and rash. Common side effects when used by injection include vomiting and kidney problems. While not recommended historically, starting allopurinol during an attack of gout appears to be safe. In those already on the medication, it should be continued even during an acute gout attack. While use during pregnancy does not appear to result in harm, this use has not been well studied. Allopurinol is in the xanthine oxidase inhibitor family of medications. Allopurinol was approved for medical use in the United States in 1966. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines, the safest and most effective medicines needed in a health system. Allopurinol is available as a generic medication. The wholesale cost in the developing world is about US$0.81–3.42 per month. In the United States a month of treatment costs less than $25. In 2017, it was the 54th most prescribed medication in the United States with more than 14 million prescriptions.


Začátek kariéry.

Malcolm Baldrige, Jr. se narodil ve městě Omaha v americkém státě Nebraska. Jeho otec byl kongresmanem. Malcolm navštěvoval The Hotchkiss School a poté Yale University, kde v roce 1944 zakončil studium bakalářským titulem. Na Yale byl členem klubu Delta Kappa Epsilon. Po dostudování škol započal Malcolme Baldrige v roce 1947 svoji pracovní kariéru ve zpracovatelském průmyslu. Nastoupil do firmy, která se zabývala zpracováním železa do slévárny, ale protože jeho ambice sahaly výš, již v roce 1960 se vypracoval až do předsednictví společnosti. Jeho kariérní růst však přerušila druhá světová válka a Malcolme narukoval. Před vstupem do kabinetu byl již Baldrige předseda představenstva a generální ředitel společnosti Scovill. Inc. V roce 1951 se Malcolm oženil a měl se svojí manželkou dvě dcery.

Ministr obchodu.

V roce 1980 byl Baldrige nominován prezidentem Ronaldem Reganem na post ministra obchodu a 22. ledna roku 1981 ho senát Spojených států jmenoval ministrem. Během svého funkčního období hrál Baldrige hlavní roli ve vývoji a řízení mezinárodního obchodu. Řešil obtížný transfer technologií mezi USA, Čínou a Indií. Malcolme Baldrige byl také jeden z prvních politiků USA, který vedl dlouholetá jednání se Sovětským svazem, aby připravil půdu pro zvýšení přístupu amerických firem na Sovětské trhy. Malcolme Baldrige se za dobu svého působení stal jedním ze světově nejuznávanějších politiků.  Malcolme Baldrige byl také prezidentem Ronaldem Reaganem jmenován na post Cabinet-level Trade Strike Force, aby dohlédl na nekalé obchodní praktiky a navrhl řešení jak těmto praktikám předejít a zamezit je. Byl také lídrem reformy národních antimonopolních zákonů. Baldrigovi ceny manažerské excelence vedly k dlouhodobému zlepšení hospodárnosti, výkonnosti a efektivity ve vládě. V rámci resortu mezinárodního obchodu dokázal Baldrige snížit celkový rozpočet o více než 30 % a také snížil počet administrativních pracovníků o 25 %.  V roce 1984 bylo americkým ministerstvem obchodu vydáno dílo pod názvem: „How Plain English Works for Business, Twelve Case Studies“. V něm bylo dvanáct kapitol, kdy každá zahrnovala jistou případovou studii. Cílem tohoto díla bylo to, aby byly případy rozepsány co nejjednodušší (v tzv. plain english) a pochopil je tak každý čtenář, bez ohledu na to, zdali rozumí právním formulacím a byrokratické hantýrce.

Odkaz Malcolma Baldrige.

Baldrige pracoval během svého dětství na ranči a získal několik ocenění jako profesionál se zacházením s lanem v rodeo kruhu. V roce 1980 se stal profesionální rodeo mužem roku a v roce 1999 byla jeho podobizna vystavena v národní kovbojské hale slávy v Oklahomě. Tato adrenalinová záliba, která se mu dostávala v rodeo kruhu, se mu také stala osudnou. Malcolme Baldrige zemřel 25. července 1987 v severní Kalifornii. Podlehl vnitřním zraněním, která utrpěl při pádu z koně, když se pokoušel chytit běžící tele do lasa.  Doba, kterou Malcolme Baldrige strávil v úřadu ministra obchodu, byla jedna z nejdelších v historii USA. Baldrige byl zastáncem toho, že řízení kvality je klíčem k prosperitě a dlouhodobé stabilitě země. Osobně se podílel na tom, aby vznikl zákon o zvyšování kvality (Quality Improvement Act). Na počest skutků Malcolma Baldrige jmenoval americký Kongres výroční cenu za kvalitu výrobků právě po tomto úspěšném ministrovi - Malcolm Baldrige National Quality Award. První cena byla udělena již rok po jeho smrti, v to roce 1988.

Model Malcolma Baldrige.

Model Malcolma Baldrige umožňuje organizacím dosáhnout svých cílů, zlepšit jejich výsledky a zajistit to, aby se staly konkurenceschopnější na trhu. Rámec, který model Malcolma Baldrige definuje, pomáhá firmám spravovat všechny sektory v organizaci jako jednotný celek. Tím pádem jsou plány, procesy, opatření a akce konzistentní. Stavebním kamenem tohoto systému jsou kritéria pro tzv. Performance Excellence, který obsahuje základní hodnoty, koncepty a pokyny pro bodování. Kritéria tohoto modelu jsou zaměřena především na potřeby zákazníků a jejich spokojenost.  Tato metoda je založena na řízeném rozhovoru se skupinami pracovníků podniku – jde tedy spíše o diskuzi nad jednotlivými oblastmi činnosti podniku, které mají přímou souvislost se vztahem k zákazníkovi. V ideálním případě by tento rozhovor měl proběhnout s každým zaměstnancem bez ohledu na jeho zařazení v rámci organizační struktury. Model zahrnuje sedm následujících kategorií a to:

Howard Malcolm „Mac“ Baldrige, Jr. (4. října 1922 – 25. července 1987) byl americký politik. Pracoval jako ministr obchodu USA od roku 1981 až do své smrti roku 1987.

Howard Malcolm "Mac" Baldrige Jr. (October 4, 1922July 25, 1987) was an American businessman. He served as the United States Secretary of Commerce from 1981 until his death in 1987. He was inducted into the ProRodeo Hall of Fame in 1988.


Historie obrazu.

Veverská madona je jedním z nejhodnotnějších a nejproslulejších mariánských obrazů na Moravě a v Českých zemích. Obraz plnil funkci patronátního obrazu, tedy vyobrazení patronky v kapli Matky Boží na Veveří. Kaple se nachází poblíž hradu Veveří v jádru zaniklé vesnice Veveří, která tvořila jeho předhradí. Hrad Veveří byl od počátku knížecím, markraběcím a královským hradem (nejprve přemyslovské, později lucemburské domény) – venkovskou panovnickou rezidencí. Panuje předpoklad, že popud vzešel z dvorského prostředí moravského vladaře Jana Jindřicha, bratra Karla IV., či spíše obraz nechal zhotovit markrabě sám. Místo fyzického vzniku obrazu (lokace dílny) je dosud neznámé a není doloženo žádnými indiciemi, je jen předmětem více nebo méně pravděpodobných hypotéz. Madona z Veveří přestála bez úhony několik staletí v místě autentického určení, které opustila jen krátce ke konci 18. století. Kostel byl farním chrámem vesnice, hradu a dalších okolních osad. Kaple uvnitř hradu byla zasvěcena sv. Prokopu a je mladší.

Popis díla.

Obraz je malován temperou na křídovém podkladu, bez znatelné kresby, na desce z borového dřeva oboustranně potažené plátnem (velikost 79,5 x 62,5 cm). Ve srovnání se staršími italsko-byzantskými předlohami jsou potlačeny obrysové kontury a k modelaci objemu malíř užívá lazurovou techniku barevných přechodů v inkarnátech. Madona má prostou, málo nápadnou bílou plachetku (roušku) a červený plášť s modrou podšívkou, zdobený zlatými hvězdami. Plášť, bílá rouška Madony a průhledná košilka dítěte jsou na lemu zdobeny jen jemnou obrubou. Koruna vrcholí kadeřavými listy. Kompozicí je obraz blízký typu Madony ze Zbraslavi, pozdější Římské Madony nebo Madony Kladské, ale opakuje i některé motivy ze starších mariánských obrazů. Koloritem upomíná na malby Tomassa da Modeny. Motiv Ježíška, přidržujícího rukou při tělíčku stehlíka, byl častý v Lombardii i Venetu a zejména Sieně již z počátku století a objevuje se též v Rajhradském brevíři královny Rejčky. Oproti staršímu italsko-byzantskému typu madony - Hodegetrie, kde matka ukazuje dítě jako předmět uctívání, je v této kompozici znatelný posun ke zlidštění a větší intimitě vztahu matky a dítěte, které více odpovídá představám věřících poloviny 14. století. Také je nepřehlédnutelné, že jsou obnaženy vlasy Marie i tělíčko malého Ježíše, je jen zpola zakryté lehounkou košilkou. Obraz je prodchnut soustavou věroučných (náboženských) symbolů. Byl podroben důkladnému umělecko-historickému rozboru od Jaroslava Pešiny i hagiografickému a evangelijně symbolickému od Marka Hlávky a odborná pozornost dílu dále se vrůstající intenzitou pokračuje. Prvotní objev a zhodnocení náleží respektovaným historikům umění Dostálovi a Kutalovi.

„Objev“ obrazu.

Po staletí byla malba (pro většinu veřejnosti) pozapomenuta v kapli originálního určení. V roce 1933 vešla v obecnou známost poté, když o ní publikoval profesor dějin umění brněnské Masarykovy university Eugen Dostál. Označil obraz za vzácnější než „Tizian v Kroměříži“. V další návaznosti byla v kontextu ostatních středověkých děl Moravy představena v galerii Moravského muzea v objevné, tematické ale jen dočasné expozici "Gotické umění na Moravě a ve Slezsku", od 27. října 1935 do 31. března 1936. Poté byla v roce 1938 z dosud ne zcela objasněných důvodů odvezena do Prahy – „Zemské galerie" (dříve Státní sbírky starého umění a pozdější Národní galerie) k prohlídce a restaurování. Poměrně dobře zachovalý obraz restauroval ve stejném roce Bohuslav Slánský. V překotném běhu válečných a poválečných událostí a změn se již do původního prostředí nevrátil. Národní galerie v Praze poté obraz vystavila v expozici v Anežském klášteře.  Obraz se stal kulturní památkou. V červenci 2015 rozhodla vláda České republiky o jeho prohlášení za národní kulturní památku s účinností od 1. ledna 2016.

Vlastnictví obrazu.

Farnost Veverská Bítýška připomínala své vlastnictví a hlásila se o něj proti státu, který zastupovala Národní galerie v Praze, kde byl obraz bez právního titulu umístěn; z toho se následně vyvinul soudní spor o ověření a určení vlastnictví. V srpnu 2015 Obvodní soud pro Prahu 1 po obsáhlém dokazování rozsudkem ověřil (potvrdil) vlastnictví obrazu farnosti Veverská Bítýška. Národní galerie proti rozsudku podala odvolání, ale dne 8. prosince 2015 i Městský soud v Praze stvrdil verdikt soudu nižšího stupně a ten tak nabyl právní moci.  Národní galerie neuposlechla rozhodnutí soudu a obraz (jehož vlastnictví ověřil a potvrdil Městský soud v Praze) nevydala vlastníku, a to ani do marného uplynutí lhůty pro výkon rozhodnutí. Většina sdělovacích prostředků o tom přinesla zprávy ve čtvrtek 18. února 2016. Národní galerie stanovila nad rámec výčet podmínek, které nejsou obsahem rozsudku. Vlastník obrazu – Římskokatolická farnost ve Veverské Bítýšce již dříve oznámila, že obraz hodlá zapůjčit a vystavit v odborné instituci – Diecézním muzeu v Brně, o kterém také dodala, že je kompetentní, plně vybavenou institucí po stránce technické, organizační i personální. O vydání obrazu a způsob jeho vydání se rozvinul zanícený spor, který měl mimořádně silný veřejný ohlas. V průběhu 3. únorového týdne o něm velmi obsáhle referovaly všechny sdělovací prostředky a ČT mu věnovala i speciální pořad. Obě strany vydaly sérii tiskových zpráv, které reflektují nejenom děj po pravomocném rozhodnutí soudu, ale celou historii a charakter přítomnosti obrazu v Národní galerii od 30. let, i dřívější pokusy o urovnání věci. Situace se postupně zklidnila (zjevně pod vlivem veřejné pozornosti) a byly započaty rozhovory o technických okolnostech a času vydání. Obraz byl specializovanou firmou dopraven v pondělí 7. března 2016 do Diecézního muzea Brně, kde byl umístěn v kontextu dalších středověkých děl ve stálé expozici církevního umění moravské provenience "Vita Christi".  Proti rozsudku Městského soudu v Praze podala Národní galerie dovolání, kterému Nejvyšší soud vyhověl a napadený verdikt zrušil. Ne však v samotné podstatě rozhodnutí. Uložil upřesnit argumentaci o splnění podmínky funkčního spojení vydávané movité věci s objektem žalobce, dále uložil napravit chybu soudu prvního stupně: poučit žalovaného, že neprokázal, že stát měl věc v držbě před 25. 2. 1948. Rozsudek z 3. listopadu byl zveřejněn 5. prosince 2016.  Městský soud v Praze 24. března 2017 znovu (po opakovaném řízení) vynesl verdikt z 8. prosince 2015, po opravě procesního nedostatku, pro který byl původní rozsudek Nejvyšším soudem zrušen, a znovu farnosti Veverská Bítýška pravomocně potvrdil trvalé vlastnictví obrazu. Rozhodnutí je patrně konečné.

Madona z Veveří je středověký deskový obraz, vystavený v Diecézním muzeu v Brně ve stálé expozici "Vita Christi". Malba pochází z vybavení kaple Matky Boží na Veveří, kde byla vystavena v letech 1350 až 1938. Poté, do března roku 2016, byla v držení Národní galerie v Praze, která ji umístila do výstavních prostor v Anežském klášteře. Od roku 2016 je obraz národní kulturní památkou.

The Veveri Madonna, also called the Madonna of Veveri (, ), is an tempera painting by the unknown moravian, bohemian (or probably italian) (active in Bohemian lands) artist generally called Master of Vyšší Brod. The altarpiece was commissioned after 1344 by Margrave John Henry of Luxembourg for the romanesque church of Assumption of Our Lady, In the neighborhood of royal Veveří castle in Brno, Moravia, Czech Republic. Exhibited in Diocesan Museum in Brno. The panel was one of the first Madonnas painted by the artist. Albert Kutal a Czech scholar called it "a truly rare and extraordinary work".


Historie.

V 19. a na začátku 20. století, velké množství ukrajinských členů Ruské pravoslavné církve a Řeckokatolické církve emigrovali do USA a mnoho skupin katolické církve konvertovalo k pravoslaví. Ukrajinci tvořily vlastní farnosti americké archieparchie Ruské pravoslavné církve. Od 1915 se někteří z nich rozhodli odtrhnout se od Ruské církve a zřídit samostatnou strukturu. Roku 1921 požádali Ukrajinskou autokefální pravoslavnou církev o jmenování jejich nového pastýře, kterým se stal arcibiskup Jan Teodorovič.  Přestože Ukrajinská autokefální pravoslavná církev nebyla považována za kanonicky uznanou pravoslavnými církvemi, roku 1924 arcibiskup Jan začal zřizovat svou eparchii ve Spojených státech. Zorganizoval první soubor podřízených struktur, s názvem Americko-Ukrajinská pravoslavná církev ve Spojených státech. Činnost arcibiskupa vedla k průchodu řad etnických ukrajinských farností ve strukturách Ruské církve. Arcibiskup bez úspěchu také požádal Konstantinopolský patriarchát o autonomii.  Roku 1929 část pravoslavných ukrajinců založila alternativní církev se jménem Ukrajinská pravoslavná církev v Americe, která roku 1936 byla přijata pod jurisdikci patriarchy Konstantinopole. Během příštích několika let vedla spor o vliv mezi věřícími. Roku 1950 došlo k jejich sjednocení ve společné radě ale navzdory skutečnosti se čás Ukrajinské církve v Americe odtrhla od sjednocení. V čele církve stál arcibiskup Jan Teodorovič. Jinými jurisdikcemi byl považována za nekanonického biskupa.  Roku 1971 po smrti arcibiskupa Jana se novou hlavou církve stal metropolita Mstislav Skripnik, který byl později roku 1990 zvolen nekanonickým patriarchou Ukrajinské autokefální pravoslavné církve. Roku 1995 požádali opět o kanonickou autonomii a uspěly. Od tohoto roku až do své smrti roku 2012 byl hlavou církve metropolita Konstantin Bagan a jeho nástupcem se stal Antonín Scharba.

Struktura.

Církev je rozdělena do tří eparchií:

Ukrajinská pravoslavná církev v USA ("UOC of USA – UPC v USA") je jurisdikce Ekumenického patriarchátu ve Spojených státech amerických. Církev je součástí společenství pravoslavných církví.

The Ukrainian Orthodox Church of the USA (UOC of USA) is a jurisdiction of the Ecumenical Patriarchate in the United States. It consists of two eparchies (dioceses), ruled by two bishops, including about 85 active parishes and missions. The Church's current leader is Metropolitan Antony. The Church's head offices and Consistory are based in South Bound Brook, New Jersey.


Dvůr Ludvíka XIV..

V roce 1682 se ze zámku ve Versailles stala oficiální králova rezidence, odkud řídil stát. Protože měl negativní zkušenosti se šlechtou v souvislosti s frondou, rozhodl se, že ve Versailles s ním bude nejvyšší šlechta trvale žít. Postupně se Versailles stalo společenskou nutností; kdo nežil ve Versailles, nemohl dosáhnout ničeho, stál mimo společenské dění. Francie se stala zemí, která určovala nový směr v módě (například zavedením nošení alonžových paruk), ve stavitelství a v hudbě, která se odsud šířila do zbytku Evropy.

Architektura.

Ludvík XIV. toužil po glorifikaci svého jména i celého království, čehož se snažil dosáhnout pomocí velkolepých staveb, včetně rozsáhlých stavebních úprav již stojících staveb, což byl například případ zámku ve Versailles a jeho zahrad. Na přestavbě se nejvýznamněji podílel stavitel Louis Le Vau, malíř a designér Charles Le Brun a zahradní architekt André Le Nôtre.  Impulsem pro započetí rozsáhlých stavebních úprav zámku ve Versailles byly pro Ludvíka XIV. důkazy o finančních zpronevěrách Nicolase Foqueta, které mu předložil Jean-Baptiste Colbert. Ve stejné době sám Foquet pozval krále na velkolepou slavnost na svůj zámek Vaux-le-Vicomte. Po slavnosti byl Foquet zadržen a uvězněn. Ludvík XIV. použil velkou část vybavení do postupně přestavěného zámku ve Versailles právě ze zámku Vaux-le-Vicomte. Umělci, kteří pracovali pro Foqueta (Le Brun, Le Vau, Le Nôtre, básník La Fontaine a Molière) byli přijati do královských služeb a Colbert se stal namísto Foqueta ministrem financí.  Pro samotného Colberta byl postaven zámek ve Sceaux. Ludvík XIV., když potřeboval klid, používal jako malé sídlo pro „útěky z Versailles“ zámek v Marly-le-Roi.

Technika.

Provoz zámku ve Versailles a zejména zásobování kašen v zahradách vodou, znamenalo nelehký úkol, který musel být vyřešen. Kašny, spolu s běžným provozem zámku, měly denní spotřebu, rovnající se denní spotřebě vody celé Paříže. Pro plynulé zásobování vodou byl sestaven čerpací stroj, známý jako Machine de Marly, zprovozněný v roce 1684.

Hudba.

Ve druhé polovině "Velkého století" se začíná psát historie francouzské opery, kterou uvedl dvorní skladatel Ludvíka XIV. Jean-Baptiste Lully (první francouzskou operou se stala "Cadmus et Hermione" z roku 1673). Z žánru duchovní hudby se skladatelé nejvíce věnovali motetům, které se rozvinulo ve formě velkého a malého moteta.  V této době působilo vedle Lullyho velké množství dalších skladatelů, nicméně pro Lullyho monopol na uvádění hudebních děl neměli příliš prostoru vyniknout. Teprve po jeho smrti (22. března 1687), vystupují do popředí i další skladatelé francouzského baroka. Mezi nimi také Henry Du Mont či Marc-Antoine Charpentier, který již během Lullyho života působil na královském dvoře, jako skladatel králova syna Ludvíka, "velkého Dauphina" ("Les Plaisirs de Versailles", "[Potěšení z Versailles]", 1682).

Velké století (franc. "Le Grand Siècle") je označení pro 17. století ve francouzských dějinách. Termín byl nejprve používán pouze pro období vlády Ludvíka XIV. (1643-1715). Moderními historiky je však používán pro delší období, zahrnující také vládu Jindřicha IV., který ukončil Ediktem nantským náboženské války ve Francii, až po ukočení panování Ludvíka XIV. Ačkoli se o "Velkém století" hovoří jako o barokním období, vykazuje od druhé poloviny prvky klasicismu, který je někdy nazýván jako "barokní klasicismus".

Grand Siècle refers to the period of French history during the 17th century, under the reign of Louis XIII of France and Louis XIV of France.


Struktura proteinu AIRE.

Aire je protein tvořený několika doménami a jeho struktura je typická pro transkripční regulátory a chromatin-vazebné proteiny. Je tvořený 545 aminokyselinami. N-konec proteinu obsahuje doménu CARD ("caspase-recruitment domain"), která je nezbytná pro oligomerizaci a dimerizaci proteinů při zánětu a apoptóze. Dále následuje doména SAND (SP100, AIRE1, NucP41/P75, DEAF1), jejíž funkce je pravděpodobně vázat DNA a regulovat transkripci. Mezi CARD a SAND doménou je NLS ("nuclear localization signal"), který zajišťuje lokalizaci AIRE v jádře. C-terminální část proteinu je tvořena dvěma PHD1 a PHD2 zinc finger doménami, které vážou dva zinečnaté ionty, interagují s nemethylovanými histony H3K4 a hrají roli v interakci s AIRE vazebnými proteiny. Mezi PHD1 a PHD2 doménou je oblast bohatá na aminokyselinu prolin, což je typické pro proteiny zapojené do transkripce. AIRE dále obsahuje 4 LXXLL motivy, které fungují jako koaktivátory nebo korepresory genové transkripce a vážou jaderné receptory. Všechny domény jsou konzervované a sdílí sekvenční homologní s Aire proteinem u myši, krysy, krávy nebo psa.

Lokalizace AIRE v jádře.

Lokalizace proteinu AIRE v jádře je soustředěna do nukleárních tělísek (anglicky "nuclear bodies"), což nasvědčuje tomu, že hraje roli při modulaci transkripce. AIRE není klasickým transkripčním faktorem, který by se vázal pouze na specifickou sekvenci DNA. Váže se především na nemethylovaný lysin 4 na histonu 3 (H3K4), který je součástí transkripčně neaktivního chromatinu. Vazba proteinu AIRE na tyto nemethylované oblasti usnadňuje nasednutí dalších proteinů např. P-TEFb ("positive transcription elongation factor b"), které dohromady tvoří multi-proteinový komplex a aktivují RNA polymerázu II. Současně tvoří AIRE komplex s CREB vazebným proteinem ("CBP – CREB binding protein"), který acetyluje histony a umožňuje tak rozvolnění a zpřístupnění chromatinu pro transkripci. Komplex AIRE, DNA-dependentní protein kinázy a inhibitoru aktivovaného STAT1 (PIAS1) také pozitivně modulují transkripci. Dohromady tyto AIRE asociované vazebné komplexy usnadňují transkripci málo aktivních genů a umožňují genovou expresi celé řady TRA.

Funkce AIRE při vývoji T-lymfocytů.

Pří vývoji T-lymfocytů v brzlíku dochází k formování specifického T-buněčného receptoru (anglicky "T-cell receptor – TCR"). Tento proces je sledem náhodných událostí, které vedou ke vzniku receptorů, které rozeznávají jak cizí, tak vlastní antigeny. Tyto potenciálně autoreaktivní lymfocyty musí být před vstupem do periferie eliminovány, aby nedocházelo k napadení vlastních tkání a ke vzniku autoimunitních onemocnění.  Vnitřní část thymu – medula (dřeň) obsahuje mimo jiné také mTEC buňky, které byly definovány jako specifická stromální populace buněk produkující epiteliální adhezivní molekulu EpCAM, kostimulační molekuly CD80 a CD86 a MHC molekuly II. třídy. Bylo ukázáno, že subpopulace těchto buněk exprimující vysoké množství MHC II produkuje velké množství AIRE proteinu a tudíž i celou řadu tkáňově specifických antigenů. Jedná se o vlastní proteiny kódované geny, které jsou exprimované pouze buňkami jedné tkáně nebo omezeným počtem tkání. Tyto vlastní tkáňově specifické antigeny jsou prezentovány vyvíjejícím se T-lymfocytům v kontextu MHCI a MHCII molekul. Pokud příslušné T-lymfocyty rozeznají tyto antigeny, dochází buď k deleci těchto autoreaktivních klonů z repertoáru (negativní selekce) nebo ke konverzi těchto buněk na T-regulační lymfocyty (anglicky "T-regulatory cells – Treg"). mTEC buňky se vyskytují ve shlucích podle TRA, který zrovna exprimují. Zároveň jedna mTEC buňka během svého vývoje exprimuje mnoho různých TRA. Příklad tkáňově specifického antigenu je inzulín. Na expresi AIRE proteinu zřejmě ale nebude závislých 100% tkáňově specifických antigenů, protože například hladina exprese dekarboxylázy kyseliny glutamové (GAD67) nebyla deficiencí AIRE proteinu ovlivněna.

Patologie.

Mutace v genu "AIRE" způsobují u člověka autoimunitní polyendokrinní syndrom (anglicky "APS – Autoimmune polyglandular syndrome", také známý jako "APECED – autoimmune polyendocrinopathy candidiasis ectodermal dystrophy"), který je charakteristický chronickou mukokutánní kandidózou, hypoparathyroiditýdou a Adisonovou chorobou. Přítomné mohou být také různé autoreaktivní protilátky specifické pro řadu TRA, například P450 (kůra nadledvin) nebo inzulín (slinivka břišní). Diagnostickým markerem mohou být i protilátky proti interferonu I. typu.  Podobně je tomu u Aire deficientních myší. Aire deficitní myši mají sníženou expresi TRA v thymu a dochází u nich k autoimunitní reakci na multiorgánové úrovni. Toto vzácné onemocnění se vyskytuje s větší prevalencí u určitých národů např. u Finů 1:25 000 a u Sardiňanů 1:14 000.  V současné době je známo zhruba 60 různých mutací v genu "AIRE" u pacientů s APECED. Mezi nejčastější patří R257X v exonu 6 a delece v exonu 8.

Exprese AIRE v periferních orgánech mimo brzlík.

V malém množství byla detekována exprese AIRE mRNA i mimo thymus v periferních lymfatických tkáních především v lymfatických uzlinách a slezině. AIRE mRNA byla na periferii detekována především ve stromálních buňkách lymfatických uzlin a sleziny. Stejně jako v mTEC buňkách i tyto tzv. eTAC (anglicky "extrathymic AIRE-expressing cells") exprimují tkáňově specifické antigeny a pravděpodobně tak přispívají k dodatečné negativní selekci autoreaktivních klonů T-lymfocytů v periferiních orgánech. Ke studiu exprese Aire proteinu na periferii se využívá transgenní myší model Adig ("Aire-Driven Igrp-Gfp"), který exprimuje zelený fluorescenční protein (GFP) a autoanitgen diabetu I typu IGRP ("islet specific glucose-6-phosphatase related protein") pod Aire promotorem. Exprese AIRE proteinu na periferii a jeho vliv na periferní toleranci je stále žhavým předmětem výzkumu.

Autoimunitní regulátor (, AIRE) je protein. Jedná se transkripční regulátor, který je u člověka kódovaný genem "AIRE" na chromosomu 21 q22.3. Je exprimován především buňkami lokalizovanými ve dřeni brzlíku (anglicky "thymus"), tzv. medulárními thymovými epiteliálními buňkami (anglicky "medullary thymic epithelial cells – mTEC"). Zásadním způsobem reguluje expresi tkáňově-specifických antigenů (anglicky "tissue-restricted antigens – TRA") a řídí tak negativní selekci autoreaktivních klonů T-lymfocytů. Zajišťuje tím, aby imunitní systém nenapadal tělo samotné.

The autoimmune regulator ("AIRE") is a protein that in humans is encoded by the "AIRE" gene. AIRE is a transcription factor expressed in the medulla (inner part) of the thymus. It is part of the mechanism which eliminates self-reactive T cells that would cause autoimmune disease. It exposes T cells to normal, healthy proteins from all parts of the body, and T cells that react to those proteins are destroyed.


Výběr cílových proteinů.

Experiment je prováděn jako slepý test, aby se zajistilo, že žádný prognostik nemá předběžné informace o struktuře proteinu a není zvýhoděn. V době, kdy se dělají předpovědi, nikdo z prognostiků, pořadatelů ani expertů nezná struktury cílových proteinů. Cíle pro predikci struktury bílkovin jsou buď skoro vyřešené struktury (pomocí rentgenové krystalografie nebo NMR spektroskopie) nebo struktury, které byly nedávno vyřešeny (zejména jedním z konstrukčních genomických center) a ještě nebyly uloženy v Protein Data Bank. V případě, že je v dané sekvenci zjištěno, že má společný původ s proteinovou sekvencí se známou strukturou (tzv. Šablonou), může být použita metoda comparative protein modeling pro predikci terciární struktury. Šablony lze nalézt pomocí metod sekvenčního alignmentu (např. BLAST nebo HHsearch) nebo pomocí metody protein threading, které jsou lepší pro hledání vzdáleně příbuzných šablon. V opačném případě musí být použity De novo protein structure prediction (např. Rosetta), což je mnohem méně spolehlivé, ale někdy se tak získají modely se správným složením (obvykle proteiny o velikosti zhruba 100 až 150 aminokyselin).

Vyhodnocení.

Primární metoda hodnocení je srovnání předpokládaných modelů pozic α-uhlíku s těmi v cílové struktuře. Srovnání je zobrazeno vizuálně kumulativními plochami vzdáleností mezi dvojicemi ekvivalentů α-uhlíku v uspořádání modelu se strukturou, jak je znázorněno na obrázku (dokonalý model by zůstal celou dobu na nule) a je přiřazeno numerické skóre GDT-TS (Global Distance Test – Total Score) popisující procento dobře předpovězených zbytků v modelu vzhledem k cíli. Free modeling (template-free, nebo de novo) je také hodnocen vizuálně, protože číselné skóre nefunguje dobře pro hledání volných podobností v nejtěžších případech.  Hodnocení výsledků se provádí v těchto kategoriích:  Kategorie předpovědi terciárních struktur se dále dělí na:  Výsledky CASPu jsou publikovány ve speciální příloze vědeckého časopisu Proteins, z nichž jsou všechny přístupné na internetových stránkách CASP.

CASP ROLL.

V současné době CASP hodnotí schopnost prediktorů modelovat proteinové struktury ve dvou obtížnostních kategoriích: 1) template-based modeling (TBM), kde se snadněji předvídají cíle s detekovatelnou evoluční podobnosti a 2) free modeling (FM), kde je obtížné předvídat cíle s nedetekovatelnou (nebo málo užitečnou pro modelování) podobností. V posledních CASP experimentech došlo k nedostatku cílů FM. To platí zejména pro opravdové new fold cíle a membránové proteiny, které se stávají velmi vzácnými v CASP experimentu (jen 4 v CASP9), čím dál méně struktur je nyní řešeno experimentálně. Nedostatek obtížných cílů dělá hodnocení problematické pro posuzovatele.  CASP ROLL experiment se zaměřuje na přísnější vyhodnocení teplate free predikcí prostřednictvím vyhodnocení většího počtu cílů. Dosažení tohoto cíle je zajištěno tím, že se rozšířila crystallographer / NMR spectroscopist / PDB síť a zavedením rolling mechanismu, aby se zachytil větší počet náročnějších cílů mimo pravidelné CASP predikční sezóny. Na rozdíl od LiveBench a EVA tento experiment probíhá jako slepý test stejně jako CASP, tedy všechny předpovědi se uskuteční na ještě neznámé struktury.

CASP (ang. "Critical Assessment of protein Structure Prediction", kritické vyhodnocení předpovědi proteinových struktur) je celosvětový experiment pro předpověď struktury bílkovin, který se koná každé dva roky od roku 1994.

Critical Assessment of protein Structure Prediction, or CASP, is a community-wide, worldwide experiment for protein structure prediction taking place every two years since 1994. CASP provides research groups with an opportunity to objectively test their structure prediction methods and delivers an independent assessment of the state of the art in protein structure modeling to the research community and software users. Even though the primary goal of CASP is to help advance the methods of identifying protein three-dimensional structure from its amino acid sequence, many view the experiment more as a “world championship” in this field of science. More than 100 research groups from all over the world participate in CASP on a regular basis and it is not uncommon for entire groups to suspend their other research for months while they focus on getting their servers ready for the experiment and on performing the detailed predictions.


Rozšíření.

Druh s poměrně širokým areálem, hlavně v severní části Evropy. Vyskytuje se od Islandu přes Britské ostrovy, Skandinávii a Střední Evropu až po Ural. Na jihu je evropské rozšíření ohraničeno severem Apeninského a Balkánského poloostrova. V odlišných varietách roste i na severu Afriky, v Americe i Austrálii.

Ekologie.

Rostlina potřebuje vysokou hladinu spodní vody, nejčastěji vyrůstá na obnažené vápnité půdě slatinných mokřadů a rašelinišť. Vyhledává také pravidelně zaplavovaná místa s humózní půdou, kde roste mezi ostatními málo konkurenčně schopnými rostlinami. Jako případný halofyt se také vyskytuje u pramenů vyvěrajících z travertinových podloží. Na příhodných místech vytváří rozsáhlé porosty, které se spolupodílejí na zazemňování rašelinných jezírek. Rostlina má listy redukované na pouhé blanité pochvy, listové čepele zcela chybí; fotosyntetickou funkci zajišťuje tenká lodyha.

Popis.

Bahnička chudokvětá je v trsech rostoucí vytrvalá rostlina dorůstající do výšky pouhých 5 až 20 cm. Až do hloubky 20 cm sahá její kořen s rychle rostoucími oddenky a za příhodných podmínek vytváří široké rohože. Vyrůstají z nich tuhé, vzpřímené lodyhy tlusté obvykle jen 0,5 mm. Lodyhy mají listové pochvy dlouhé 1 až 4 cm se zakrslými čepelemi, spodní pochvy jsou červenohnědé a případné horní jsou světlohnědé a šikmo zakončené.  Na vrcholech plodných lodyh vyrůstá po jednom vejčitém klásků, ten bývá hnědě zbarvený, 5 až 8 mm dlouhý a má tři až sedm oboupohlavných květů. Spodní pleva objímá celou bázi a sahá do půli klásku. Květ mívá až šest štětinek nahrazujících okvětí, tyčinky i blizny bývají nejčastěji tři. Kvetou v květnu a červnu, opylovány jsou větrem nebo samosprašně.  Plodem je vejčitá, tříhranná nažka dlouhá asi 2,5 mm. Druh se rozmnožuje semeny šířenými především zoochoricky a rozrůstáním oddenků.

Ohrožení.

Lokality, na kterých tento druh nejčastěji vyrůstá, jsou často ohrožené zánikem. Dochází k tomu při snaze získat zemědělsky využitelnou půdu odvodněním nebo zalesněním a dále těžbou rašeliny nebo druhotně při úpravách okolních ploch nebo jejich obhospodařováním.  Bahnička chudokvětá je v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky“ uváděna jako druh kriticky ohrožený (C1t) a v „Seznamu zvláště chráněných druhů rostlin“ určeném vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. je považována za druh silně ohrožený (§2).

Externí odkazy.

Bahnička chudokvětá ("Eleocharis quinqueflora") je drobná rostlinka rostoucí hlavně na slatinných mokřadech a rašeliništích; její porost připomíná svým vzhledem spíše nízký stříhaný trávník. Je vzácně se vyskytujícím druhem české květeny a hrozí ji vyhynutí.

Eleocharis quinqueflora is a species of spikesedge known by the common names fewflower spikerush and few-flowered spike-rush. It is widespread across Europe, North Africa, northern Asia (Siberia, China, Kazakhstan, Himalayas, etc.), and North America (Canada, Greenland, northern and western US). There are also isolated populations in Argentina and Chile.


Život.

Slavný francouzský skladatel Pierre Henry byl jedním z mnoha průkopníků, kteří se zasloužili o vytvoření tzv. konkrétní hudby (Musique concrète). Konkrétní hudba je jeden z mnoha druhů, jak lze tvořit hudbu a vznikla především proto, aby sloužila jako prostředek sloužící k rozvoji zvukových charakteristik hudby. V úplných začátcích vývoje konkrétní hudby se jednalo především o zkoumání zvuků přírodních materiálů (špalky ze dřeva a kovu, rachotící zrníčka apod.).  Svoji oslnivou kariéru začal Henry studiem na Pařížské konzervatoři, kde studoval harmonii u Oliviera Messiaena a zároveň skladbu u Nadi Boulangerové. Přesto měl Henry raději experimentování s nehudebními zdroji zvuku, než používání tradičních hudebních nástrojů a je to na jeho tvorbě vidět.  V roce 1949 se Henry připojil k personálu elektronického studia RTF, které založil Pierre Shaeffer pět let zpátky. Dále také roku 1949 jejich spolupráce vyústila v založení uskupení Groupe de recherches musicales (GRM), což je francouzská organizace pro výzkum elektroakustické hudby.  Roku 1952 Henry produkuje svoji první konkrétní hudbu.  Dalším zlomovým rokem je rok 1958, kdy Henry společně se Jeanem Baronnetem zakládá vlastní studio Apsomé, které je vůbec první elektronické studio ve Francii a navazuje tak na spolupráci s choreografem Mauricem Béjartem. Současně také odchází z RTF. Jeho práce se dá označit za jákési očištění prostředků – balet Le Voyage (1962, podle Tibetské knihy mrtvých) a na slavných Variations pour une porte et un soupir (1963). Po té se vrací k baroku, které se snaží napodobit a můžeme to vidět na stylu v Messe de Liverpool (1967-68) a Apocalypse de Jean (1968), Desátá symfonie (1979), dále na obrovské koláži úryvků z devíti Beethovenových symfonií a nebo v díle Chemická svatba (1980), které si sám složil i zrežíroval.  Pierre Henry je považován za jednoho z nejlepších skladatelů elektroakustické hudby současnosti.

Pierre Henry (9. prosince 1927, Paříž – 5. července 2017) byl francouzský hudební skladatel a jeden ze zakladatelů konkrétní hudby.

Pierre Georges Henry (9 December 1927 – 5 July 2017) was a French composer, considered a pioneer of musique concrète.


Typy tonometrie.

Impresní tonometrie.

Před vyšetřením impresní tonometrií se nakape místní anestetikum do obou očí, což může způsobit chvilkové pálení. Dříve byla oblíbenou metodou a prováděla se například pomocí Schiotzového impresního tonometru.  Průběh měření nitroočního tlaku touto metodou probíhá následovně. Na znecitlivěné oko se přiloží tonometr a sleduje se, o kolik milimetrů oploští rohovku tlak definovaného závažíčka na jejím středu.  Měření je zkreslené působením váhy celého přístroje na oko.

Aplanační tonometrie.

Před vyšetřením aplanační tonometrií se nakape do očí místní anestetikum smíchané s fluoresceinovou barvičkou, což může způsobit přechodné pálení.  Tato metoda měření nitroočního tlaku je velmi přesná. Provádí se pomocí Goldmannova aplanačního tonometru. Ten je buď součástí štěrbinové lampy, která patří k běžnému vybavení oční ordinace, anebo přenosný k použití u nepohyblivých pacientů. V průběhu vyšetření jsou znecitlivěny rohovky.  Čelo a brada jsou opřeny před štěrbinovou lampou se speciálním nástavcem. Lékař zkouší, jakou silou musí na rohovku působit, aby dosáhl definovaného oploštění. Pacient díky anestetiku nic necítí.

Bezkontaktní tonometrie.

Dnes je nejčastější vyšetřovací metodou. Provádí se pomocí bezkontaktního tonometru. Prudké fouknutí vzduchu oploští rohovku. Přitom platí, že čím je nitrooční tlak vyšší, tím hůř lze rohovku oploštit. Je metodou velmi vhodnou ve screeningu.  Při bezkontaktní tonometrii si pacient odloží brýle, opře hlavu o bradu, čelo před tonometr. Dále je požádán, aby sledoval barevný bod. Pak pacientovi přístroj třikrát foukne do jednoho a do druhého oka. Podle rychlosti vzduchu, který se odrazí zpět, se vypočítá tlak uvnitř oka.

Dynamická konturní tonometrie.

Vývojově nejnovějším typem je Pascalův dynamický konturní tonometr, který je založený na zcela jiném principu než tonometry používané do doby jeho sestrojení.  Měřící hlavice přístroje má konkávní neboli vydutý tvar obdobně jako zevní plocha rohovky. Při kontaktu měřící hlavice s povrchem rohovky je rohovka jen minimálně deformována. Zaujímá tvar kopírující konkávní plochu měřící hlavice. Přístroj je možno připevnit prakticky na kteroukoliv dostupnou štěrbinovou lampu. Rohovka pacienta je znecitlivěna anestetikem.  Přístroj se přiblíží k pacientovi tak, aby se hlavice dotýkala jeho rohovky. Po kontaktu je nitrooční tlak měřen automaticky. Přístroj registruje 100 měření za sekundu. Získaná data jsou vyhodnocována mikroprocesorem. Měřit by se mělo po dobu 3 sekund. Po skončení je na displej zobrazena hodnota nitroočního tlaku.  Významnou výhodou této metody je, že není ovlivněna vlastnostmi rohovky.

Inteligentní kontaktní čočka.

Nitrooční tlak však lze vyšetřit dále pomocí inteligentní kontaktní čočky  Předchozí zmiňované metody nejsou zdaleka tak přesné, jako tato nejnovější. Je to dáno tím, že tlak v oku se během dne může výrazně měnit.  Nyní stačí do oka na čtyřiadvacet hodin aplikovat inteligentní kontaktní čočku, která má název Sensimed. vyvinula ji mezinárodní společnost STMicroelectronic. Zákrok je bezbolestný. Provede jej oční lékař. Čočka registruje měnící se hodnoty tlaku v oku po celých čtyřiadvacet hodin. Technické zařízení napojené na přijímač, který pacient celých 24 hodin nosí při sobě, tyto hodnoty zaznamenává. Podaří se tak nejen rychle a přesně zjistit, zda jde o glaukom, ale nakolik je nebezpečný.  Tato inteligentní čočka byla testována a schválena ve Švýcarsku a Německu. Testy nicméně pokračují. Na evropských trzích se objevila teprve začátkem roku 2011.

Tonometrie je vyšetřovací metoda, kterou se měří nitrooční tlak. Měření nitroočního tlaku patří k základním vyšetřením u očního lékaře. Nitrooční tlak nás zajímá proto, že při jeho zvýšení dochází k utlačování vláken zrakového nervu zejména v místě, kam se nervová vlákna sbíhají z celé sítnice. Působením vysokého nitroočního tlaku nervová vlákna postupně odumírají, což se projeví poruchou vidění, kterou nazýváme Glaukom neboli zelený zákal.

Tonometry is the procedure eye care professionals perform to determine the intraocular pressure (IOP), the fluid pressure inside the eye. It is an important test in the evaluation of patients at risk from glaucoma. Most tonometers are calibrated to measure pressure in millimeters of mercury (mmHg).


Recognition of same-sex unions in Croatia

Ocenění.

Film byl v roce 1996 nominován na Oscara ve dvou kategoriích Nejlepší scénář a Nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli (Kevin Spacey), obě tyto nominace dokázal proměnit ve zlaté sošky.  Další ocenění, která film získal, byla na Independent Spirit Award, a to v kategorii Nejlepší scénář a Nejlepší herec ve vedlejší roli (tentokrát ocenění získal Benicio Del Toro). Nominaci, kterou film neproměnil, byla nominace v kategorii Nejlepší kamera.  V Británii byl film nominován na cenu BAFTA v kategorii Nejlepší střih, Nejlepší scénář a Nejlepší film. Proměnil dvě ze tří nominací – Nejlepší střih a Nejlepší scénář.  Dále byl film nominován na cenu Glóbus za Nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli (Kevin Spacey).  „Neakademickým“ oceněním pro film bylo v roce 2008 vyhlášení Amerických filmovým institutem za 10. nejlepší mysteriózní film tamější kinematografie.

Zajímavosti.

Scénář.

Bryan Singer a Christopher McQuarrie se seznámili na střední škole, kde byli spolužáky. Christopher McQuarrie napsal film jako poctu filmům noir a snímkům klasického Hollywoodu. Název vychází z poslední věty Claudea Rainse v legendární Casablance: „Sežeňte Obvyklé podezřelé“, pocta však více tkví ve filmech Humphreyho Bogarta, představitelem soukromého detektiva pátrajícím mezi nejhoršími kriminálníky. Flashbackové scény vyprávění vychází z Občana Kanea nebo Rašomona.

Hudba a střih.

Jak Christophera McQuerriho, tak Johna Ottmana znal režisér Bryan Singer z dob studii. Když John Ottman pomáhal svému kamarádovi se stříháním filmu k studentskému Oscarovi, asistoval mu právě Bryan Singer, který mu již v té době řekl, že až bude točit nějaký film, určitě se mu ozve. Spolu se tedy sešli při snímku Obvyklí podezřelí, kterému Ottmanova hudba a střih přidávají nezapomenutelnou atmosféru filmu.

Premiéra.

Film byl poprvé promítán na filmovém festivalu v Cannes, kde uchvátil, jak diváky, tak kritiky. Tento úspěch povzbudil americké distributory, kteří filmu zcela nevěřili a měli pochyby o tom, jestli diváci zvládnout vyslovit titulní postavy Keyser Söze. Tuto slabinu však dokázala přeměnit marketingová agentura v přednost, když zahájila kampaň s billboardy po celé Americe s nápisem „Kdo je Keyser Söze?“.

Finance.

Pro tvůrce nebylo snadné sehnat dostatek financí pro natáčení. Investoři o tento žánr (pro jeho příliš temnou tematiku) nejevili zájem. Po dlouhé době se našel pouze Aaron Spelling – televizní producent, známý především produkováním amerických seriálů "Beverly Hills 90210" nebo "Melrose Place". Filmařům poskytl rozpočet ve výši 6,5 milionů dolarů. Díky nepříliš velkému rozpočtu film nevyniká speciálními efekty. Technické nedostatky jsou však nahrazeny tajemnou atmosférou, dobře stavěným příběhem a hereckými výkony.

Obvyklí podezřelí (v anglickém originále The Usual Suspects) je americký kriminální thriller z roku 1995 natočený režisérem Bryanem Singerem. V té době začínající režisér způsobil filmem "Obvyklí podezřelí" malou revoluci v žánru krimi.

The Usual Suspects is a 1995 neo-noir mystery film directed by Bryan Singer and written by Christopher McQuarrie. It stars Stephen Baldwin, Gabriel Byrne, Benicio del Toro, Kevin Pollak, Chazz Palminteri, Pete Postlethwaite, and Kevin Spacey.


Historie.

Počátky univerzity sahají až do roku 1859. Její založení bylo spjato se založením Umělecké školy v Brightonu ("Brighton School of Art") v Royal Pavilion, kde se prvních 110 studentů scházelo v učebně vytvořené z původní kuchyně.  V roce 1992 byl Brightonské univerzitě udělen oficiální status univerzity a od té doby se škola stále rozrůstá.

Místo a doprava.

Brighton je město asi se 156 000 obyvateli a spolu s Hove tvoří souměstí "Brighton and Hove".  Univerzita má kampusy ve třech městech: Brightonu, Eastboune a Hastings. Všechna tři města se nachází na jižním pobřeží Velké Británie. Eastbourne je považováno za jedno z nejslunnějších měst ve Velké Británii a Hastings je město s velmi živou uměleckou a hudební scénou.  University of Brighton se nachází ve vzdálenosti přibližně 75 km od Londýna a cesta vlakem trvá asi jednu a půl hodiny.

Škola.

Za posledních 10 let bylo do vybavení a zařízení školy investováno více než 100 milionů liber. Mezi speciální vybavení školy patří např. univerzitní rádiová stanice, redakce, letecký simulátor, lékárny a další. Studenti mají volný přístup do knihoven, a počítačových učeben. Univerzita má na celém kampusu wi-fi a online studijní systém se nazývá Studentcentral, který je unikátní tím, že studentům umožňuje studium z domova. Brightonská univerzita je také přístupná pro studenty s učebními poruchami jako je dyslexie a jiné.  Škola se také angažuje v projektech zabývajících se rovnoprávnosti pohlaví a podepsáním Athena SWAN charter se zařadila do programu podporující vyšší studium a následující uplatnění žen ve vědeckých oborech např. inženýrství, matematika, technologie, věda a medicína. Univerzita dále podporuje i rasovou diverzitu studentů a proto každý rok příjme až 3 000 mezinárodních uchazečů. Personál školy a studenti pochází až ze 150 různých zemí světa.  Většina školních předmětů je dostatečně flexibilní, aby si studenti mohli sestavit své studijní plány podle vlastních představ, možností a ambicí od budoucna. Univerzita dále nabízí zahraniční studium pro místní studenty na jedné z partnerských škol, které se nachází po celé Evropě i dál.

Školní Unie.

Na škole se nachází více než 100 studentských spolků, které si vedou sami studenti a všechny jsou jim volně přístupné. Spolky jsou jak kulturní, tak i náboženské, politické nebo studijní. Studenti si také demokraticky volí svoje zástupce ve Studentské Unii, kteří mají dále zodpovědnost za určitou oblast školního systému.

Uplatnění.

Až 88 % studentů si do 6 měsíců od ukončení studia najde práci. Mezi nejznámější zaměstnavatele absolventů Brightonské univerzity patří British Airways, American Express, Nike, IBM nebo Rolls Royce.  Mnoho studijních kurzů je akreditováno profesionálními firmami a spolupracuje s podniky, budoucími zaměstnavateli a profesními organizacemi, které přispívají k rozvoji jak kurzů, tak studentů. Některé kurzy nabízí i praxi a studenti se z pracovních stáží vrací s novými kontakty, zkušenostmi, sebedůvěrou a někdy i s pracovními nabídkami.  Škola nabízí i brigády nebo práce na poloviční úvazek pro studenty, kteří hledají nové příležitosti a zaměstnává kariérní poradce, kteří studentům rádi pomohou s vytvořením jejich životopisu a s volbou jejich budoucího zaměstnání.

Sport.

University of Brighton má více jak 60 sportovních klubů. Jsou vhodné pro studenty, kteří chtějí soutěžit ale i pro ty, kteří chtějí zůstat ve formě nebo se jen bavit. Proto si také studenti vybírají mezi rozmanitou nabídkou tělocviku, počínaje lekcemi juda až po cvičení na trampolínách nebo zumbu. Mezi sportovní vybavení Univerzity v Brightonu patří několik tělocvičen, plaveckých bazénů, sportovních hal a fotbalových hřišť. Škola také nabízí sportovní stipendia pro profesionální sportovce.

University of Brighton je univerzita se 20 700 studenty ve městě Brighton ve Spojeném království. Univerzita se rozkládá na pěti kampusech v Brightonu, Eastbourne a Hastings. V roce 2014 byla Brightonská univerzita zařazena mezi 25 % nejlepších univerzit ve Velké Británii.

The University of Brighton is a public university based on four campuses in Brighton and Eastbourne on the south coast of England. Its roots can be traced back to 1858 when the Brighton School of Art was opened in the Royal Pavilion. It achieved university status in 1992.


Vývoj.

"Pillars of Eternity" bylo vyvinuto Obsidian Entertainment and publikováno Paradox Interactive. Hra využívá modifikovanou verzi herního enginu Unity upraveného specificky pro "Pillars of Eternity". Vývoj hry byl řízen Joshem Sawyerem. Příběh byl napsán Ericem Fenstermakerem, který předtím pracoval na "" a George Zietsem. Na vývoji se také podíleli Adam Brennecke, Chris Avellone and Tim Cain. Zvuky měl na starosti Justin Bell, který je i autorem hudebních podkladů. Bell uvedl, že se nechal při skládání inspirovat hudbou "Baldur's Gate" a "Icewind Dale".

Kickstarter.

Hra byla původně oznámena pod názvem „Project Eternity“ na webové stránce Kickstarter, kde se Obsidian Entertainment zároveň pokoušel získat finance na vývoj tohoto projektu. Kickstarterová kampaň začala s úvodním cílem získat na vývoj 1.100.000 dolarů a Obsidian Entertainment sliboval RPG navazující na dědictví her jako je Baldur's Gate, Icewind Dale či. Jejich kampaň se setkala s extrémně pozitivním ohlasem jak médií tak fanoušků postarších her založených na Infinity Engine a 17. října 2012 byla ukončena s finální nasbíranou sumou 3.986.929 dolarů od 73.986 přispěvatelů. Vzhledem k poměru původní požadované částky a finálně vybrané částky bylo do hry přidáno množství obsahu nad rámec původního plánu. 11. Prosince 2013 Obsidian Entertainment oznámil přejmenování „Project Eternity“ na „Pillars of Eternity.“

Vydání.

Hra vyšla 26. Března 2015 a sklidila vlnu pozitivního ohlasu od kritiků i svých hráčů. Vydání se neobešlo bez pro Obsidian Entertainment tradičního období extrémní chybovosti, zacházející tak daleko, že ji někteří hráči nemohli ani dohrát. Vyšlo několik různých vydání hry včetně edice Champion Edition, která obsahuje kompletní almanach kamapaně, mapu Eory, soundtrack, pozadí na plochu, vyzvánění pro mobilní telefon a edice Royal Edition, která zahrnuje vše z Champion Edition plus strategický návod, skicy a novelu napsanou Chrisem Avellonem.

Rozšíření.

Dvoudílné rozšíření "Pillars of Eternity: The White March" Obsidian Entertainment oznámil na výstavě Electronic Entertainment Expo 2015. "Část první" byla vydána 25. srpna 2015, a "Část druhá" byla vydána 16. února 2016. Jednalo se rozšíření herního obsahu, zvýšení limitu pro získané zkušenosti, byli přidání noví členové party a nové vlastnosti pro charaktery. "Část 1" a "2" získali na Metacritic skóre 76% a 79% označující "obecně příznivé recenze".

Pokračování.

Pokračování Pillars of Eternity bylo potvrzen Obsidian Entertainment v květnu 2016 spolu s plánem financovat hru pomocí crowdfundingu. Kampaň byla spuštěna na platformě Fig 26. ledna 2017, oficiálně pojmenovaná "". Stránka kampaně udává jako datum vydání hry první kvartál 2018. Kampaň získala celkem 4 407 598 dolarů, což činí 400% původního cíle kampaně.

Herní mechaniky.

Hra je založená na RPG systému vyvinutém přímo v rámci Obsidian Entertainment pro Pillars of Eternity. Ve svém základě je systém velmi podobný systému Dungeons and Dragons. Nejdůležitější aspekty hratelnosti Pillars of Eternity by se daly rozdělit na rozvoj a postupné zlepšování postav, dialogy mezi postavami, průzkum prezentovaného světa a souboje. Hra se zaměřuje na ovládání skupiny postav, z nichž jednu si hráč vytvoří před začátkem hry a ostatní může buď najít ve světě, nebo si je vytvořit v tavernách.

Rozvoj postav.

Systém rozvoje postav je založený na tradičním povyšování postav skrze zvyšující se úroveň a následné přidávání nových schopností a zlepšování jejich dovedností. Úrovně se zvyšují skrze zkušenostní body, kterými hra hráče odměňuje za plnění úkolů ve světě, překonávání překážek jako odstraňování pastí či odemykání dveří a za vyplňování tzv. „Bestiary,“ který ve hře slouží jako seznam poražených protivníků a jejich statistik. Netradičně hra neodmění hráče zkušenostmi za zabíjení nepřátel, čímž se Obsidian Entertainment snaží hráči poskytnout možnost mírumilovného přístupu.  Samozřejmé jsou inventáře jednotlivých postav a široké možnosti, jak tyto postavy vybavit předměty, zbraněmi či oblečením, které poskytují postavám různé bonusy.

Dialogy.

Dialogy jsou ve hře využity pro posouvání příběhu, zadávání hlavních i vedlejších úkolů, ale i pro představení a postupné prohlubování světa Eory. Hra používá i dialogy mezi jednotlivými členy družiny pro prohloubení jejich charakteristik a povah. Dále je ve hře možné najít NPC postavy se zlatými jmény, vytvořené přispěvateli Kickstarter kampaně. Vytvoření takového NPC byla odměna za příspěvek o výši 1000 dolarů. Tyto postavy poté hráči prezentují malý, neinteraktivní příběh.  Dialogy jsou ovlivněny statistikami hlavní postavy, které se odemykají nové dialogové možnosti a nové cesty, jakými se dají řešit s NPC postavami problémy. Dále jsou dialogy ovlivněny systémem reputace, kdy hráčova postava může apelovat na svou reputaci ve světě či s jednotlivými skupinami v něm pro ovlivnění NPC.

Průzkum.

Hra je rozdělena do velké herní mapy, rozkouskované do jednotlivých lokací. Mezi lokacemi je možné cestovat jen za použitím této mapy a cestování jako takové je reprezentováno okamžitým ztracením určitého množství herního času závislého na vzdálenosti lokace, do níž skupina cestuje.  Většinu času poté hráč stráví tím, že se svou skupinou prochází a prozkoumává tyto lokace. Hra prezentuje pečlivě vytvořený svět, v němž je velká část jeho historie a nynější kultury předvedena přímo v těchto lokacích, mluvíme o tzv. environmental storytelling. Mimo to je také ve světě možné nalézt předměty, které hráči předají další informace o světě v textové podobě.

Svět.

Herní svět je z velké části založen na Tolkienovské fantasy, obsahující variace na rasy lidí, elfů, trpaslíků atp. Hlavní odlišnosti jsou v relativní přízemnosti tohoto světa a ve velkém zaměření na duše, které jsou v tomto světě téměř hmatatelné. Duše se po smrti nositele vrací do tzv. Great Wheel, z něhož se poté znovu reinkarnují v nově narozeném tvorovi. Obyvatelé světa Eora věnovali velké množství vědeckého úsilí aby pochopili, jak tento systém funguje, a svět je na pokraji obdoby průmyslové revoluce, kdy je energie skrytá v duších používána jako zdroj pro napájení strojů či inteligentních konstruktů. Duše jsou dále používány jako nástroj pro sledování či manipulaci tvorů.  Ačkoli jsou ve světě Eory stejní bohové vyznávání napříč kulturami, během hlavní příběhové linie dojde k odhalení, že tito bohové jsou pouhé stroje, vykonstruované za účelem sjednocení lidu Eory, napájené obětovanými dušemi prastaré civilizace.

Pillars of Eternity je RPG počítačová hra odehrávající se ve fiktivním světě Eora. Hra byla vyvinuta v Obsidian Entertainment, vydavetelem je pak Paradox Interactive.

Pillars of Eternity is a role-playing video game developed by Obsidian Entertainment and published by Paradox Interactive. It was released for Microsoft Windows, OS X, and Linux on March 26, 2015. The game is a spiritual successor to the "Baldur's Gate" and "Icewind Dale" series, along with "". Obsidian started a crowdfunding campaign on Kickstarter for it in September 2012. The campaign raised over US$4 million, which was the highest funded video game at the time. The game uses the Unity engine.


Vojenská kariéra.

Do francouzské královské armády vstoupil jako řadový příslušník roku 1758, na počátku revoluce narukoval do národní gardy, byl příslušníkem Moselské armády a náčelníkem štábu generála Schérera. V roce 1795 se stal brigádním generálem a roku 1799 generálem divizním. Do dějin vešel především díky účasti na Napoleonových vojenských kampaních. Účastnil se 1. italského tažení i výpravy do Egypta, kde se stal guvernérem Alexandrie po Bonapartově útěku z Egypta. Domů se Friant mohl vrátit až po kapitulaci zbytků Orientální armády. Nejvyšší věhlas si vysloužil pod vedením maršála Davouta, jako jeden ze tří generálů „Železných divizí“. Jeho vojenské zkušenosti vynikly především v bitvě u Aurestadu roku 1806, a následně i během Ruského tažení, které se odehrávalo roku 1809, kde byl bohužel zraněn a do zbytku vojenské kampaně již nezasáhl. Poté co se zotavil, se zúčastnil i bitvy u Drážďan, Lipska, i Hanau roku 1813. Do bojů zasáhl i roku 1814 v bitvách u Bar-sur-Aube, Montmirail. Zúčastnil se i slavné bitvy u Waterloo, kde velel pěchotě císařské gardy a zúčastnil se i posledního útoku střední gardy.

Friantova úloha v tažení roku 1805.

Cesta ke Slavkovu.

Roku 1805 přišla zpráva o vzniku nové koalice, kterou tvořilo Rusko a Rakousko, což znamenalo, že původní plán vylodění se v Anglii byl odložen a bylo nutné zahájit tažení směrem na východ, Friant, jenž měl být původně účastníkem tažení na Anglii, se tak musel vydat jiným směrem, jako divizní generál pod vedením maršála Davouta. Friantova divize v rámci třetího sboru mířila k Dunaji a odtud k Rýnu. V rámci obchvatného manévru překročil Davoutův třetí sbor Rýn u Mannheimu, a mířil do týlu generálu Mackovi. Po dokončení ulmského manévru a kapitulaci generála Macka vyrazil Napoleon s armádou do Mnichova a z Mnichova 27. října vyjel Napoleon v čele části armády, jež zahrnovala i Davoutův sbor, na Vídeň směrem na Braunau. Při pronásledování nepřátel se dostali až řece Ens, a v té chvíli dostal 108. řadový pěší pluk pod velením generála Frianta rozkaz překonat řeku, kterou nakonec přeplavali, a nepřátelé udiveni jejich odhodláním, nekladli odpor. Poté následoval hladký pochod až k branám Vídně, kde se u městečka Lilienfeld utkal s generálem Merveldtem, kterého porazil. Po obsazení Vídně, byla Friantova pěší divize posádkou ve Schwechatu a ve Vídni. Po 20. listopadu roku 1805 Friant stále dlel ve Vídni, ale již 29. listopadu v osm hodin ráno odeslal depeši maršálu Davoutovi, aby se soustředil s převážnou částí sboru u Brna, především Friantovou, protože Gudin je příliš daleko. Na jeho šťastném příchodu záleží mnoho. V devět hodin večer vyrazil Friant v maximálním utajení směr Rajhrad. 1. prosince 1805 dorazila Friantova divize do Rajhradu u Brna, jeho počin je dodnes obdivován jako jedna z dokonalých ukázek logistické a pohotové schopnosti přesunu armáda Napoleona Bonaparta. Aby dosáhl zvýšení výkonu svých vojáků, nechal poslat dopředu několik děl a vystřelit z nich, aby vojáky motivoval k zrychlenému pochodu.

Bitva u Slavkova.

Pravému křídlu Napoleonovy armády velel generál Le Grand, měl k dispozici jen velmi málo mužů a hlavní úkol byl zadržet přibližně 38 tisíc vojáků rusko-rakouské armády. Úspěch závisel na tom, kdy dokáže maršál Davout přivést Friantovu divizi a Bournierovo jezdectvo v čas na bojiště. Zpočátku se Le Grandovi dařilo odrážet útoky a to i díky neorganizovanosti a špatné komunikaci na nepřátelské straně. Nakonec však byla přesila příliš velká. V kritické chvíli, kdy už Le Grandovi muži skomírali, dorazilo na bojiště nejprve Bournierovo jezdectvo a vzápětí za ním Friantova divize o síle asi 3800 mužů. Maršál Davout dokázal vytvořit na Zlatém potoku dostatečně pružnou operační linii, která odolávala útokům spojeneckých armád, až do chvíle, kdy byl dokončen obchvatný manévr do týlu nepřítele vedený maršálem Soultem. Včasný příchod Friantovy divize tedy umožnil vydržet Napoleonovu pravému křídlu, aby mohla být bitva rozhodnuta dle záměru Napoleona. Kdyby nebylo Friantovy divize, nebyl by Slavkov jedním z největších vítězství, ale možná poslední prohrou Napoleona Bonaparta.

Louis Friant, comte de l'Empire (18. září 1758 Morlancourt na řece Somma – 24. června 1829, zámek Gailonnet, Seraincourt u Meulanu) byl francouzský divizní generál. Sehrál významnou úlohu v Napoleonově tažení Evropou. Byl členem velmi významné Davoutovy železné divize. Velmi významná byla jeho úloha v Bitvě u Slavkova a během Ruské kampaně.

Louis Friant (18 September 1758 – 24 June 1829) was born in the village of Morlancourt, 8 km south of Albert near the river Somme.