Geografie.

Eastgate je rezidenční čtvrtí velkoměsta Bellevue. Severně od jeho hranic prochází mezistátní dálnice Interstate 90, zatímco kousek na západ od bývalé obce se nachází mezistátní dálnice Interstate 405. Na východě čtvrť sousedí s městem Issaquah. Většina čtvrtě se nachází na severozápadním svahu Pumí hory, jenž patří pod Issaquahské Alpy. Na západě Eastgate sousedí s další čtvrtí Factoria, na jihu se čtvrtí Somerset. Rozloha čtvrti činí 3,3 km2.

Charakteristika.

Eastgate je téměř kompletně rezidenční čtvrtí Bellevue a nachází se na hranicích školních okrsků Bellevue a Issaquah. Místní studenti dojíždějí na střední školu Newport High School, jenž se nachází v Bellevue. Do čtvrtě zajíždějí pouze dvě autobusové linky společnosti King County Metro, a to 210 a 222.  Ze 4 958 obyvatel, kteří zde žili roku 2010, tvořili 66 % běloši, 24 % Asiaté a 2 % Afroameričané. 5 % obyvatelstva bylo hispánského původu.

Anexe.

Obyvatelé Eastgate se o anexi daleko větším městem Bellevue snažili v minulosti už několikrát. Jedno z referend o anexi bylo většinově schváleno už v roce 1990, jenže voliči nesouhlasili s tím, že by museli přijmout část městského dluhu. Eastgate tedy dále zůstávalo samotné. V roce 2002 státní nejvyšší soud zamítl metody, které města po dlouhá doba používala k vlastní expanzi. Zároveň se anexe Eastgate do Bellevue vzdálila finančními problémy, a tak se muselo čekat několik dalších let. Podle všeobecného plánu města Bellevue z roku 2004 je snahou města spěšně anektovat všechno území, které se nachází v jeho anexním rádiu. Diskusi Eastgate s Bellevue navíc pomáhal sám okres King. Anexi si pak přál i sám starosta Bellevue, který pobízel k práci vedoucí k tomuto cíli a požádal své pracovníky o vypočítání, kolik bude anexe město stát. V červnu 2012 se nakonec novými částmi Bellevue staly čtvrtě Eastgate, Tamara Hills a Horizon View. Bellevue bylo bohatší o 5 400 obyvatel, 1 850 domácností a 700 akrů.

Eastgate je nedávno anektovaná čtvrť města Bellevue v okrese King v americkém státě Washington. Ještě v době své samostatnosti, roku 2010, měla 4 958 obyvatel. K připojení k Bellevue došlo v červnu 2012.

Eastgate is a neighborhood of Bellevue, Washington, United States. The population was 4,958 at the 2010 census. It was annexed by Bellevue in 2012.


Německo.

Předchůdcem německé společnosti Abellio byla společnost EVAG-Betriebsgesellschaft mbH (EVBG), založená roku 2001, v níž byl vyčleněn dopravní podnik EVAG-Fahr- und Werkstattbetrieb. Německá společnost Abellio byla založena roku 2004 essenským městským podnikem Essener Versorgungs- und Verkehrsgesellschaft mbH (EVV), jehož dcerou je také essenský městský dopravní podnik Essener Verkehrs-AG (EVAG). Založení společnosti Abellio umožnilo účast ve spolkových soutěžích na dopravní výkony. Proto společnost EVAG nebyla součástí společnosti Abellio, ale dceřinou společností "meoline GmbH" společnosti EVV. V roce 2005 byl 75,1 % podíl prodán britské investiční společnosti Star Capital Partners, 12,36 % zůstal EVV a zbylý podíl patřil managementu firmy Abellio.  NedRailways B.V., dceřiná společnost nizozemských státních drah Nederlandse Spoorwegen, oznámila 7. listopadu 2008 spolkovému kartelovému úřadu převzetí všech podílů Essener Abellio GmbH a ten 24. listopadu 2008 převzetí povolil. Abellio od té doby vyhrála v Severním Porýní-Vestfálsku několik soutěží na železniční dopravu a v několika spolkových zemích koupila autobusové dopravce.  V Německu Abellio provozuje několik regionálních železničních inek v Severním Porýní-Vestfálsku a také vlastní několik autobusových společností po celém Německu. Německá společnost Abellio GmbH sídlí v Essenu.  Vlastnická struktura:  V dubnu 2013 skupina oznámila, že v rámci restrukturalizace prodává své autobusovové firmy v Německu a soustředí se na železniční dopravu.

Velká Británie.

Do britské autobusové dopravy vstoupila skupina v květnu 2009 nákupem autobusových společností Travel London (vzniklé v roce 2004) a Travel Surrey (odštěpené od Travel London) od společnosti National Express včetně vozidel a tras, přičemž převzala i personál. Následně je 30. října 2009 přejmenovala na Abellio London a Abellio Surrey. Obě společnosti působí v Jihovýchodní Anglii a zajišťují též část městské hromadné dopravy v Londýně.  Abellio má, stejně jako společnost Serco, 50% podíl v joint venture Serco-Abellio, která se pokouší získávat franšízy pro provozování železniční dopravy. Od července 2003 provozuje Merseyrail a od prosince 2004 Northern Rail. Neúspěšně se Serco-Abellio snažila získat do provozování železniční franšízy Wales & Borders a West Midlands.  Od února 2012 provozuje Abellio prostřednictvím své dceřiné firmy Greater Anglia železniční franšízu Greater Anglia Rail Franchise.  Abellio se dostala do užšího výběru v tendrech na získání franšíz InterCity West Coast, Essex Thameside a Thameslink Southern Great Northern. V partnerství s FirstGroup se neúspěšně snažila získat franšízu South West Trains, sama franšízy London Overground a South Central.

Česká republika.

V České republice koupila Abellio na přelomu let 2008 a 2009 prostřednictvím dceřiné společnosti NedRailways CZ Holding B.V. (od května 2011 Abellio Transport CZ Holding B.V.) berounského autobusového dopravce PROBO BUS. Dopravu provozuje pod původní značkou, webu společnosti PROBO BUS však již dominuje logo Abellio.  Česká pobočka Abellio CZ a.s. je v obchodním rejstříku zapsaná od 13. července 2011, kdy byla na tento název přejmenována dosavadní společnost PROBO REAL a.s. existující od 19. října 2007. Sídlo má v Králově Dvoře v provozovně PROBO BUS. Dne 3. července 2012 byl do obchodního rejstříku připsán předmět činnosti „provozování dráhy a drážní dopravy“. Od února 2009 je jako vlastník zapsána NedRailways CZ Holding B.V., od 16. května 2011 Abellio Transport CZ Holding B.V. V čele společnosti stojí jednočlenné představenstvo, jehož jediný člen za společnost také jedná.  V roce 2011 projevila zájem o výběrové řízení ministerstva dopravy o provozování rychlíkové železniční dopravy na trati Ostrava – Krnov – Olomouc. 17. května 2012 poslala zadavateli rozsáhlou stížnost, podle níž soutěž je vypsána nespravedlivě a zvýhodňuje stávajícího dopravce, České dráhy, zejména proto, že ministerstvo dopravy nezveřejnilo všechny údaje potřebné k sestavení nabídky. Ministerstvo žádnou z námitek neuznalo a 28. května 2012 je zamítlo.  Protože Abellio CZ nepovažovala rozhodnutí ministerstva o námitkách za souladné se zákonem, dne 6. června 2012 podala k Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže návrh na přezkoumání úkonů objednatele, ÚOHS však návrhu nevyhověl, respektive řízení zastavil, protože navrhovatel vypočetl výši kauce podle jiného zákona, než podle kterého výběrové řízení běželo, a tedy složil kauci v jiné výši, než v jaké ji ÚOHS požadoval. Navrhovatel odmítl kauci doplatit, protože trval na svém výkladu práva. Z 10 zájemců, kteří si vyzvedli zadání, nakonec podali nabídku jen dva dopravci, Abellio mezi nimi není.  Česká pobočka se v autobusové i železniční dopravě chce účastnit tendrů ve Středočeském kraji, v Praze, Libereckém a Ústeckém kraji a v západních Čechách, na Plzeňsku a Karlovarsku. Ideálem je pro ni provázat silniční a železniční dopravu.  Od 1. dubna 2011 má obchodní rozvoj společnosti Abellio v České republice na starosti člen představenstva společnosti Abellio CZ a.s. Petr Moravec, který do roku 2008 byl generálním ředitelem Veolia Transport ČR a následující dva roky působil v Českých drahách, mimo jiné jako náměstek pro osobní dopravu. Jeho předchůdci ve funkci byli Dr. Friedrich-Wilhelm Rademacher a Karl-Ulrich Clausen, oba z Německa.  V dubnu 2013 Petr Moravec oznámil, že skupina Abellio opouští Českou republiku a dceřiné společnosti Abellio CZ, Probo Bus a PT Real nabízí k prodeji, který by se měl uskutečnit zhruba do 9 měsíců. Součástí restrukturalizace je i prodej autobusových firem v Německu a soustředění na železniční dopravu.  Dne 25. října 2013 obdržel Úřad pro ochranu hospodářské soutěže návrh společnosti DB Czech Holding s.r.o. vlastněná německou společností DB Mobility Logistics AG ze skupiny Deutsche Bahn na spojení soutěžitelů formou výlučného ovládnutí společnosti Abellio CZ a.s. včetně dceřiných společností PT REAL, spol. s r.o. a PROBO BUS a.s., zejména v oblasti autobusové dopravy.  Bezprostředně po vydání souhlasu ÚOHS noví vlastníci odvolali z představenstva Abellio CZ i Probo bus Petra Moravce a z představenstva Abellio CZ Martina Kupku a nahradili je prokuristy společnosti ARRIVA holding Česká republika s.r.o. Ivanem Procházkou a Milanem Zapletalem. Zároveň se výkonným ředitelem skupiny Arriva pro region střední a východní Evropy stal Radim Novák, do roku 2012 generální ředitel Veolia Transport Česká republika. K 9. prosinci 2013 byla Abellio CZ a.s. přejmenována na Arriva Services a.s.

Abellio je mezinárodní dopravní společnost, založená roku 2001 v Severním Porýní-Vestfálsku. Od roku 2008 je odnoží nizozemské státní železniční společnosti Nederlandse Spoorwegen, určenou pro podnikání v zahraničí. Po převzetí nizozemskou firmou nesla do 30. října 2009 název NedRailways, poté byla přejmenována na Abellio. Společnost působí v železniční a autobusové dopravě zejména v Německu a ve Velké Británii, na konci roku 2008 pronikla též do České republiky; v dubnu 2013 však oznámila opuštění českého trhu. Na jaře 2013 oznámila útlum svých aktivit v autobusové dopravě v Německu a Velké Británii a soustředění na železniční dopravu.

Abellio is a public transport company that operates services in Europe, with both bus and rail networks. It was founded as NedRailways in 2001, before being renamed Abellio in October 2009. Abellio is wholly owned by the Dutch national rail operator Nederlandse Spoorwegen.


Příběh.

Záhadný ve své pracovně přemýšlí o jeho Shepardovu rozhodnutí zničit základnu Kolektorů. Kai Lenga vyslal, aby pátral po uprchlíkovi Graysonovi.  Grayson žije jako uprchlík, pod falešným jménem Paul Johnson, Pracuje pro asarijku Ariu T ́Loakovou (nepsáná vládkyně Omegy, známá také jako Královna pirátů). S partou žoldáků, batariánem Sanakem a asarijkou Lesslie (Graysonova milenka a také dcera Arie), našli velké množství rudopísku (droga), který patří gangu Spárů (největší nezávislý gang na Omeze). Grayson rudopísek ukryje ve svém bytě, Sanak mu nevěří, protože Grayson byl na rudopísku dříve závislý. Ariu Graysonova práce potěšila. Kai Leng zjistil mnoho o Graysnovy, číhá na něj na Omeze. Ve vhodnou chvíli ho, i s partou žoldáků, přepadl u něj v bytě. Graysona uspal a unesl, Lesslie, která byla v bytě s Graysonem, zabil. Podřezal ji hrdlo. Předtím, než byl Grayson unesen, stihl ještě poslat Kahlee poslat tajné informace o Cerberu (teroristická pro-lidská organizace).  Aria pátrala, po tom, kdo ukradl rudopísek a hlavně po vrahovi své dcery, Sanak vinil Graysona. Záhadný se rozhodl Graysona zneužít na odporné Smrťácké experimenty.  Kahlee se na Citadele setkala se svým milencem Paulem Andersonem (nyní je poradcem lidského radního Donnela Udiny a diplomat Aliance), pověděla mu o Graysonovi, rozhodli se varovat Radu, před Smrťáckou (Reaperskou) hrozbou.  Cerberus implantoval Graysonovi Smrťácké implantáty, Grayson byl indoktrinován, stal se loutkou v rukou Smrťáků, občas se mu ale podařilo projevit i svou vůli, proto ho Cerberus zdrogovával Rudopískem. Grayson se díky implantátům stal silnějším, rychlejším a zdatnějším. Stal se napůl biotikem a napůl syntetikem (kyborgem).  Aliance zaútočila na stanici Cerberu, díky Kahlee a Andersonovi, Záhadný s Kai Lengem uprchli v záchranném modulu. Graysona zajali členové Aliance, při přepravě ale Smrťáci donutily Graysona, aby zabil své zachránce, získal tak raketoplán. Kai Leng a Záhadný nalhaly v Afterlife Arii, že Grayson zradil Cerberus a přidal se ke skupině turianských roajalistů. Aria slíbila, že Graysona najde a zabije ho, pokud ji Záhadný zaplatí čtyři miliony. Později Sanak zajal Kahlee a Andersona, měli sloužit jako návnada a přilákat Graysona.  Grayson krátce přebral kontrolu nad svým tělem, a letěl tedy za Kahlee na Omegu. Na Omeze Graison vstoupil do připravené léčky, vůbec už nevypadal jako člověk, ovšem opět se ho zmocnili Smrťáci, stal se znovu jejich avatarem. Pod vlivem Smrťáků Grayson postřílel tým Arie, zabil i Sanaka a uprchl, byl velmi mocný a výborně si poradil se silnou přesilou, ale jeho tělo takové vypětí sil velmi vyčerpávalo.  Kai Leng viděl, jak si Grayson poradil s přesilou, zajal Kahlee a Andersona, chtěl je také použít jako návnadu, aby nalákal Graysona. Nicméně zanedlouho se Kahlee s Andersonem se osvobodily a zajaly Kai Lenga, společně odletěli na Grissomovu akademii. Smrťáci ovládající Graysona chtěli zničit talentované biotiky z projektu Vzestup, proto Grayson letěl na Grissomovu akademii. V Grissomově akademii se Kai Leng osvobodil, Grayson pozabíjel několik členů ochranky, spustil se poplach. Andersonovi se podařilo Graysona postřelit, byl už sice poškozený a vyčerpaný, ale nezastavilo ho to, Grayson unesl Kahlee. Kai Leng je přepadl a společně s Andersonem Graysona rozstříleli, když Grayson umíral, tak cítil radost a osvobození.  Anderson Kai Lenga postřelil, do nohy, ale podařilo se mu uprchnout, bez Graysonova těla, které chtěl Záhadný na výzkum. Anderson s Kahlee se pokusil přesvědčit Radu, že Smrťáci jsou vážnou hrozbou, ale i přes důkaz Grasonova těla, jim Radní nevěřili.  Cerberus utrpěl velké ztráty, Záhadný zavolal Arii, pokusil se s ní udobřit, tím, že ji zaplatil za data z přepadené stanice Cerberu. Poté si uvědomí, že Smrťáci (Reapeři) jsou skutečnou hrozbou a rychle přicházejí.

Mass Effect: Odveta (anglicky "Mass Effect: Retribution") je sci-fi román od autora Drewa Karpyshyna. Kniha byla publikována roku 2010, česky roku 2011. Jedná se o třetí knihu ze série Mass Effect, která příběhem předchází stejnojmennou hru vydanou pro Xbox 360, PlayStation 3 a Microsoft Windows; vyvinutou společností BioWare

Mass Effect: Retribution is a Science fiction novel by Canadian writer Drew Karpyshyn set in the "Mass Effect" universe. It is a sequel to the video game "Mass Effect 2", as well as to its prequel novel, "", also written by Karpyshyn. "Retribution" is set directly after the events of "Mass Effect 2", and like its predecessors, expands on the "Mass Effect" universe by fleshing out its setting and providing background on some key characters.


Historie.

Ženský klášter byl založen roku 1202 pod názvem Notre-Dame-aux-Bois v Ognolles. Opatství se rychle rozvíjelo díky podpoře papeže a francouzských králů a darům místní šlechty a měšťanů. Stoletá válka a Hugenotské války opatství těžce zasáhly a po několika stěhováních se v roce 1654 díky ochraně Anny Rakouské usídlilo v Paříži. V roce 1667 byla povolena změna názvu kláštera. V roce 1680 složil Marc-Antoine Charpentier pro klášter skladbu "Leçons de ténèbres". V roce 1718 nechaly jeptišky vybudovat nový klášterní kostel. Klášter se věnoval výchově dcer nejvyšších společenských vrstev.  V roce 1792 za Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a budovy byly znárodněny. Během Hrůzovlády sloužil jako věznice. V roce 1798 bylo vybavení kláštera prodáno a budovy byly přestavěny na byty, zůstal pouze kostel. Ten byl obnoven roku 1802 pro bohoslužby farnosti Saint-Thomas d'Aquin. Královským nařízením z 18. listopadu 1827 se do budov v ulici "Rue de Sèvres" mohly nastěhovat augustiniánky, které obnovily klášter jako vzdělávací zařízení a část prostor pronajaly osamoceně žijícím ženám z vyšší společnosti.  V roce 1904 byl klášter opět zrušen a v roce 1907 byly budovy strženy kvůli rozšíření ulice "Rue de Sèvres" a vytvoření ulic "Rue Récamier" a "Square Roger-Stéphane". Na místě, kde stála původně kaple, bylo v roce 1919 postaveno divadlo Théâtre Récamier, které dnes slouží jako zkušební scéna Comédie-Française.  V křídle, které sloužilo jako soukromé byty (dnes "Square Roger-Stéphane"), žila od roku 1819 až do své smrti Madame Récamier, která zde provozovala svůj slavný literární salón, kam docházeli François René de Chateaubriand a mladí spisovatelé jako Alphonse de Lamartine, Charles-Augustin Sainte-Beuve nebo Honoré de Balzac.

Klášter Bois (francouzsky "Abbaye-aux-Bois") bylo cisterciácké opatství v Paříži. Nacházelo se mezi ulicemi "Rue de Sèvres" a "Rue de la Chaise" v 7. obvodu.

The Abbey of the Woods () was a Bernardine (i.e., Cistercian) convent in Paris, with buildings at 16 rue de Sèvres and at 11 rue de la Chaise in the 7th arrondissement. The buildings used by the convent were repurposed several times before their destruction in 1907.


Děj.

Detektiv, spisovatel detektivek a forenzní psycholog Alex Cross míří do Durhamu v Severní Karolíně, kde je pohřešována jeho neteř Naomi. Od detektiva Nicka Ruskina a dalších místních policistů se dozví, že Naomi je poslední z několika žen, které poslední dobou zmizely. Krátce po jeho příjezdu je nalezena jedna z pohřešovaných žen mrtvá, přivázána v lese ke stromu. Detektiv Cross je přizván k vyšetřování. Následně je unesena ze svého domu lékařka Kate McTiernanová.  Když se Kate probere, zjistí, že se nachází v cele. Maskovaný muž, který si říká Casanova ji seznamuje se svými pravidly. Tvrdí, že jí dá svou lásku. Kate je vězněna v nějakém podzemním komplexu s ostatními dívkami a ženami včetně Naomi. Ačkoli je pod vlivem drog, podaří se jí z komplexu uprchnout a zachránit se skokem do vodopádu. Později ji naleznou děti, které na řece rybaří. Katin stav se přes všechnu péči v nemocnici zhoršuje. Slábne a začíná mít třes. Cross přijde na to, že jí byl aplikován prostředek s názvem „sistol“, který se při běžných odběrech neprojeví. Jakmile se Kate zotaví, je odhodlána Alexovi pomoci nalézt Naomi a zachránit další vězněné ženy. Stále existuje šance, že jsou naživu, pokud jsou poslušné.  Casanova podstrčí Crossovi pode dveře vzkaz. Je to pozdrav, zpráva, že ví o jeho přítomnosti. Než detektiv stačí vyběhnout z bytu, zločinec je pryč. Detektiv Cross vydedukuje, že Casanova touží po dominanci, ženy jej musejí poslouchat a dodržovat jeho určená pravidla. Jeho prvotním impulsem není vražda, ale pocit moci nad jiným člověkem. Ženy, které se odmítnou podrobit a vzdorují však zabije.  Stopa vede do Los Angeles, kde si jistý plastický chirurg dr. William Rudolph před lety objednal větší množství sistolu. Rudolph je sledován, v baru se seznámí s dívkou a odváží si ji na chatu. Během zásahu policii unikne a postřelí kolegu detektiva Crosse. Cross jej má na mušce, když Rudolph sedí za volantem svého vozu, ale neodváží se jej zastřelit. Šance vypátrat vězněné ženy by rapidně poklesla.  Kate si uvědomí, že ve své cele slyšela na pozadí tekoucí vodu. Vrátí se s Alexem a Sethem Samuelem (přítelem Naomi) do lesa, kde ji našly děti. Cross nalezne vchod do podzemního komplexu. Uvnitř právě probíhá výměna názorů mezi dr. Williamem Rudolphem a skutečným Casanovou. Detektiv vtrhne dovnitř a během pronásledování vážně postřelí Rudolpha. Casanova unikne, ženy doposud držené v zajetí (včetně Naomi) jsou osvobozeny.  Kate pozve detektiva Crosse na večeři. Ten si ještě předtím prohlíží nástěnku s případem Casanovy a všimne si detailu, znaku, jenž je na zprávě od hledaného zločince. Tento znak se shoduje se znakem, který použil policista Nick Ruskin. Cross se snaží telefonicky varovat Kate, ale Ruskin už je u ní v domě a odpojil telefon. Kate netuší, že jeho návštěva je pro ni nebezpečná a chová se přirozeně. Pozve jej dál. Ruskin alias Casanova jí začne postupně odhalovat detaily z jejího soukromí, což jí prozradí, s kým má tu čest. Pokusí se bránit a podaří se jí Ruskina připoutat k plynové troubě. Ruskin ji přitom řízne nožem na ruce. Pak se snaží osvobodit a vyrve přívod plynu. Když vytáhne zapalovač, vejde dovnitř detektiv Cross, který spěchal za Kate (věděl, že je v nebezpečí). Ruskin je rozhodnut vyhodit dům do povětří a chystá se škrtnout zapalovačem. Washingtonský policista pohotově uchopí karton s mlékem a vystřelí přes něj, aby utlumil zážeh při výstřelu. Ruskin je po zásahu do hlavy na místě mrtev.

Sběratel polibků (v anglickém originále "Kiss the Girls") je americký kriminální thriller z roku 1997 režiséra Garyho Fledera. V hlavních rolích se představí Morgan Freeman, Cary Elwes a Ashley Judd. Scénář Davida Klasse vychází z knižní předlohy, bestselleru "Kiss the Girls" autora Jamese Pattersona.

Kiss the Girls is a 1997 American neo-noir psychological thriller film directed by Gary Fleder and starring Morgan Freeman, Ashley Judd, and Cary Elwes. The screenplay by David Klass is based on James Patterson's best-selling 1995 novel of the same name. A sequel titled "Along Came a Spider" was released in 2001.


Druhy fúze.

Existují ale i výjimky pokud se jedná o fúzi vnitrostátní. Fúze může v tomto případě proběhnout mezi veřejnou obchodní společností a komanditní společností nebo mezi akciovou společností a společností s ručením omezeným.

Schvalování fúze.

To všechno platí však pouze v případě, že společenská smlouva nestanoví vyšší hranici hlasů

Projekt fúze.

Fúze je uskutečňována na základě projektu fúze, který má písemnou formu. Projekt fúze vyhotovují zúčastněné společnosti. Tento úkol připadá na statutární orgán. Projekt musí být podepsán všemi zúčastněnými společnostmi. Za den jeho vyhotovení je považován den, kdy splňuje všechny předepsané náležitosti. Není-li vyžadováno schválení všemi zúčastněnými osobami nebo jedná-li se o projekt fúze veřejné obchodní společnosti nebo komanditní společnosti, má projekt fúze formu notářského zápisu. U veřejné obchodní společnosti a komanditní společnosti musí být přeměna schválena všemi společníky. U společnosti s ručením omezeným a akciové společnosti přeměnu schvaluje valná hromada, přičemž přeměna je schválena alespoň třemi čtvrtinami přítomných společníků či akcionářů, neuvádí-li společenská smlouva nebo stanovy vyšší počet hlasů. U družstva je přeměna schvalována členskou schůzí, přičemž musí být schválena alespoň dvěma třetinami přítomných členů, pokud stanovy neuvádí jinak.  Nebyla-li fúze příslušným správním orgánem schválena, projekt fúze se ruší. Projekt fúze se dále ruší na základě rozhodnutí soudu o zamítnutí návrhu zápisu fúze do obchodního rejstříku, dále se ruší, pokud uběhne více jak 12 měsíců od rozhodného dne fúze a zároveň v tomto období nebyl podán návrh zápisu či uběhnou-li více než 3 měsíce od pravomocného rozhodnutí soudu o zrušení návrhu zápisu do obchodního rejstříku, byl-li opětovně podán návrh na zápis.  Pokud je zúčastněná společnost zapsána v obchodním rejstříku, má povinnost vložit do sbírky listin obchodního rejstříku a zveřejnit oznámení o vložení nejméně 1 měsíc před schválením přeměny projekt přeměny. Toto tvrzení neplatí, pokud zúčastněná společnost projekt zveřejní na svých internetových stránkách.  V okamžiku, kdy je proveden zápis fúze do obchodního rejstříku, není možné dovolávat se neplatnosti projektu fúze.  Minimální požadavky na projekt fúze:

Průběh fúze.

Přípravná fáze  Nejdůležitější roli v této fázi mají statutární orgány zúčastněných společností, které připravují dokumenty pro následné schválení fúze ze strany společníků zúčastněných společností. Přípravu mohou také zajistit pomocí vybraných odborníků  Stanovení cíle  Statutární orgány musí jasně definovat cíl, který fúzí sledují a kterého chtějí dosáhnout. Zda je tento cíl reálný a jakým nejvhodnějším způsobem je možné tohoto cíle dosáhnout je však vhodné konzultovat s účetními, daňovými a právními poradci. Měla by být také analyzována proveditelnost celého záměru a jeho účetní, daňové a právní dopady.  Ocenění jmění  Pokud dochází k fúzi splynutím, musí být oceněno jmění každé ze zanikajících společností. V případě fúze sloučením musí být jmění zanikající společnosti oceněno, pokud bude v rámci fúze sloučením zvyšován základní kapitál nástupnické společnosti (alespoň z části) ze jmění zanikající společnosti. Ocenění jmění provádí znalec, který je za tímto účelem jmenován soudem a to na návrh společnosti, jejíž jmění má být oceněno. Jmění je oceněno ke dni zpracování poslední řádné, mimořádné nebo konečné účetní závěrky, která je sestavena zanikající společností před vyhotovením projektu fúze.  Schválení přeměny  Schvaluje se nejen vlastní projekt přeměny, ale také další dokumenty (zejména účetní závěrky a zahajovací rozvahy). Schválení všech dokumentů je nezbytné pro schválení celé přeměny. Nelze tedy schválit jen některé dokumenty a ty ostatní už ne. Zákon o přeměnách stanovuje také počet hlasů nutných pro schválení přeměny. Počet potřebných hlasů pro schválení přeměny je odvislý od právní formy obchodní společnosti  Harmonogram fúze  Podrobný harmonogram je z praktického pohledu jednou z nejdůležitějších součástí projektu fúze. Při jeho sestavování je třeba zohledňovat zejména platnou legislativu, hospodářský cyklus zúčastněných společností, dny pracovního klidu a státní svátky, plánované dovolené členů týmu spolupracovníků a poradců, celozávodní dovolené atd. Za harmonogram je zodpovědný výhradně koordinátor. Nejprve ovšem musí být harmonogram před jeho definitivním vyhotovením schválen zúčastněnými společnostmi, protože nedodržení termínů by mohlo mít vážné důsledky a v některých případech by mohlo ohrozit realizaci celé fúze. Dále je třeba zohlednit lhůty stanovené zákonem o přeměnách.

Realizace.

Realizace je druhou fází procesu fúze.  Rozhodný den fúze  Rozhodným dnem se dle ZoPS rozumí den, od něhož se jednání zanikající společnosti nebo zanikajících společností považují z účetního hlediska za jednání uskutečněná na účet nástupnické společnosti. Rozhodný den je tedy okamžikem, kdy nástupnická společnost zahajuje účetnictví. Právní důsledky fúze jsou ovšem spojeny až se zápisem fúze do obchodního rejstříku.  Audit účetních závěrek  Dle § 12 odst. 1 zákona o přeměnách mají všechny zúčastněné společnosti povinnost nechat ověřit konečnou účetní závěrku nebo mezitímní účetní závěrku auditorem, jestliže alespoň jedna zúčastněná společnost má povinnost ověřit konečnou účetní závěrku nebo mezitímní účetní závěrku auditorem. Povinný audit se vztahuje pouze na účetní závěrky vyhotovené v souvislosti s fúzí.  Zápis fúze do obchodního rejstříku  Všechny obchodní společnosti zúčastněné na fúzi podají návrh na zápis do obchodního rejstříku. Návrh musí být vždy společným návrhem všech těchto společností. O návrhu na zápis fúze soud rozhodne nebo zápis provede bez zbytečného odkladu. Jestliže není rejstříkovým soudem všech zúčastněných společností na fúzi stejný soud, pak je možné tento návrh podat u kteréhokoliv rejstříkového soudu vedoucí obchodní rejstřík, v němž je zapsaná kterákoliv ze zúčastněných společností. Pokud soud zamítne nebo odmítne návrh na zápis fúze do obchodního rejstříku, pak všechny zúčastněné společnosti existují dál a mohou dále pokračovat v dosavadní činnosti bez realizace fúze, nebo mohou odstranit nedostatky návrhu a podat opravený návrh znovu. Po zápisu fúze do obchodního rejstříku nelze tento zápis zrušit ani určit neplatnost projektu fúze. Nelze také vyslovit neplatnost valné hromady o schválení fúze.

Motivem fúze bývá nejčastěji zjednodušení organizačních struktur a řízení obchodní společnosti. Zákon o přeměnách obchodních společností a družstev udává, že fúzi lze uskutečnit pouze u společnosti se stejnou právní formou. K fúzi může dojít například pokud je podnik v insolvenčním řízení nebo v případě likvidace obchodní společnosti. Fúzi si nelze plést s rozdělením nebo odštěpením obchodní společnosti.

Mergers and acquisitions (M&A) are transactions in which the ownership of companies, other business organizations, or their operating units are transferred or consolidated with other entities. As an aspect of strategic management, M&A can allow enterprises to grow or downsize, and change the nature of their business or competitive position.


Děj.

Děj se odehrává v roce 2021. Poté, co je ženě ve středním věku Katherine Mortenhoeové (Romy Schneider) diagnostikovaná nevyléčitelná nemoc s prognózou úmrtí v řádu týdnů, stane se předmětem zájmu televizní společnosti NTV. Šéf televize Vincent Ferriman (Harry Dean Stanton) inzeruje novou reality show „Smrt v přímém přenosu“, která zachycuje poslední dny umírajícího, a usiluje o získání Katherine. Jeho jediným cílem je dosáhnout co nejvyšší míry sledovanosti. Žena se stává mediálně známou a po prvotním odporu podepisuje smlouvu na několik set tisíc, aby zabezpečila manžela.  Přesto následně utíká a ukrývá se v katolickém domově pro bezdomovce. Tam je objevena a televize na ni nasazuje svého kameramana Roddyho (Harvey Keitel), který s ní naváže přátelský poměr. Roddy má v levém oku implantovanou kameru, pomocí níž je živě snímán obraz zorného pole. Tak se nic netušící Katherine stává hvězdou sledovaného pořadu. Spolu s Rodym putují krajinou, až dojdou na západní pobřeží. Žena na toto místo jezdila již jako malá, a kdysi se zde provdala za staršího muže (Max von Sydow). Když kameraman navštíví vesnickou hospodu, v níž štamgasti sledují reality-show, přepadají ho výčitky svědomí. Na noční cestě zpět za Katherine odhazuje baterku, kterou si musí svítit do oka, aby neoslepl. Ztrácí zrak.  Katherine zjišťuje pravdu a spolu s Roddym se uchyluje do domu bývalého muže. Žena smrtelnou nemocí ve skutečnosti netrpí a diagnóza byla jen dohodou filmařů a lékaře. Šéf NTV přilétá na místo a má v plánu výnosný pořad zachránit. Katherine se jej však rozhoduje porazit a spáchá sebevraždu. To je Ferrimanův konec.

Natáčení.

Natáčení probíhalo především ve skotském Glasgowě a jeho okolí, včetně glasgowského hřbitova, katedrály, bývalých královských doků na řece Clyde a městského zastupitelstva.

Smrt v přímém přenosu () je sci-fi drama z roku 1980 režírované Bertrandem Taverniem v francouzsko-západoněmecké koprodukci. Předlohou se stal román "The Unsleeping Eye" (česky "Bdělé oko") autora Davida G. Comptona.

Death Watch () is a 1980 science fiction film directed by Bertrand Tavernier. It is based on the novel "The Unsleeping Eye" by David G. Compton, also known as "The Continuous Katherine Mortenhoe." The film was entered into the 30th Berlin International Film Festival. The film had 1,013,842 admissions in France and was the 35th most attended film of the year.


Geografie.

Souostroví leží v severní části souostroví Rjúkjú, táhne se v délce asi 150 km od severu k jihu. Od Kjúšú je vzdáleno zhruba 200 km. Ostrovy jsou vulkanického původu a nacházejí se zde činné sopky, z nichž "Mitake" na Suwanosedžimě patří k nejaktivnějším japonským sopkám. Nejvyšším vrcholem je "Otake" (979 m n. m.) na Naganošimě. Korálového původu je pouze ostrov Kodžima.  Japonská geografie řadí ostrovy Tokara spolu se souostrovími Ósumi a Amami do souostroví Sacunan. Flóra je na ostrovech subtropická. Vzácná je endemická lilie, známá pod obchodním jménem "Casablanca", jejíž přirozená stanoviště byla zničena a která byla později do volné přírody reintrodukována. Z fauny je pozoruhodné plemeno skotu Kučinošima, které zde bylo vysazeno počátkem 20. století a znovu zdivočelo; je to jedno ze dvou dochovaných původních japonských plemen, které nebyly geneticky ovlivněny evropským skotem. Žijí zde endemické druhy koz a koňů. Část ostrovů je chráněným územím.  Klima na ostrovech je oceánické, subtropické. Období dešťů přichází v červnu. Léto je následováno obdobím tajfunů.

Obyvatelstvo.

Obyvatelé žijí na ostrovech v komunitách o velikosti zhruba stovky obyvatel. Nejvíce (167) jich žije na Nakanošimě.  Souostroví Tokara je součástí prefektury Kagošima, v jejímž rámci spadá do okresu Kagošima se sídlem na ostrově Kjúšú. Administrativně jde o jedinou vesnici "Tošima" s 683 obyvateli (2012), pod kterou spadají všechny ostrovy. Přehled ostrovů dává následující tabulka:

Hospodářství.

Hlavním zdrojem obživy na ostrovech bývalo zemědělství a rybolov. V současnosti se pěstuje především rýže a prosperuje dobytkářství. Určitý význam má domácí turistika, která je znesnadněna neexistencí pravidelného leteckého spojení. Je navázána na zdejší přírodu, především teplé vulkanické prameny.  Ostrovy jsou propojeny s ostrovem Kjúšú trajektem.

Historie.

Nejstarší doložené osídlení je na Takaradžimě, a to z období Džómon. První zmínky o ostrovech jsou v kronice "Nihon Šoki" z r. 720. Později se staly součástí nezávislého království Rjúkjú. Hraniční poloha ostrovů vedla k tomu, že se zde střetávaly zájmy Japonského císařství, což kulminovalo počátkem 17. století. V r. 1609 došlo ke konfliktu s klanem "Satsuma", který ovládal jih Japonska. Ostrovy byly začleněny do jeho panství kolem r. 1624. Následně byly ostrovy dosídleny. Počátkem 19. století byly ostrovy zasaženy intenzivní vulkanickou činností. Silné erupce sopky Mitake v letech 1813 až 1814 zpustošily Suwanosedžimu natolik, že zůstala neosídlená až do konce století. V roce 1879 byly ostrovy v rámci reforem Meidži plně integrovány do Japonska.  Po porážce Japonska ve druhé světové válce podléhalo souostroví americké správě. Podle čl. 3 sanfranciské smlouvy patřily ostrovy k územím, která měla být se souhlasem OSN převedena do správy USA. Pro odpor Sovětského svazu OSN takový souhlas nevydalo. Ostrovy byly navráceny Japonsku 25. prosince 1953 jako první z těchto území.

Souostroví Tokara ( [Tokara-rettó]) je skupina ostrovů na hranici mezi Východočínským mořem a Filipínským mořem, která je v rámci prefektury Kagošima součástí Japonska.

The is an archipelago in the Nansei Islands, and are part of the Satsunan Islands, which is in turn part of the Ryukyu Archipelago. The chain consists of twelve small islands located between Yakushima and Amami-Oshima. The islands have a total area of. Administratively, the whole group belongs to Toshima Village, Kagoshima Prefecture, Japan. Only seven of the islands are permanently inhabited. The islands, especially Takarajima, are home to the Tokara Pony.


Děj.

Část 1.

Ke konci druhé světové války přijíždí k americké základně automobil s Hermannem Göringem, který se vzdává veliteli základny. Chvíli využívá (společně s ostatními nacistickými zločinci) benevolentního režimu v Bad Mondorfu (Mondorf-les-Bains), než přijde rozkaz internovat německé důstojníky v Norimberku. Mluvčí amerického prezidenta Harryho S. Trumana Samuel Irving Rosenman pověří právníka Roberta Jacksona přípravou válečného tribunálu pro přeživší nacistické pohlaváry. Jackson se svou asistentkou Elsie Douglasovou a svým týmem odlétá do Německa, kde se setká se zástupci ostatních vítězných mocností - sirem Davidem Maxwell-Fyfem (Velká Británie), generálem Jonou Nikitčenkem (Sovětský svaz) a Henrim Donnedieu de Vabres (Francie), aby s nimi projednal vedení procesu. Jde především o zaujetí shodného stanoviska. Demokratické západní mocnosti mají jiný pohled na vedení procesu než totalitní Sovětský svaz, jehož zástupce požaduje nekompromisní postup. Když mu Jackson pohrozí, že si sovětská strana může udělat vlastní soudní procesy s Němci, kteří se jim vzdali (nebyli zdaleka tak významní jako ti, kteří se vzdali Američanům a Britům), Nikitčenko ze svých požadavků ustoupí. Za místo procesu je určen Palác spravedlnosti v Norimberku, který se musí opravit. Němečtí důstojnící podléhají ve vězení v Norimberku velení striktního plukovníka Burtona Andruse.  Proces začne prohlášením všech obviněných, že se necítí vinni. Následuje poutavý úvodní projev žalobce Roberta Jacksona. Žoviální Göring si udržuje pozornost většiny spoluobviněných a snaží se o zachování důstojnosti. Nehodlá se poddat a soud považuje za frašku. Albert Speer začíná projevovat lítost a spolupracuje s vojenským psychologem židovského původu Gustave Gilbertem. Maxwell-Fyfe předloží drastickou svědeckou výpověď o nacistické politice vyhlazování Židů. Jackson pak publikum a soud poněkud nudí nezáživnou dokumentací. Další svědectví odhalí páchané zrůdnosti z koncentračních táborů, které soud šokují.

Část 2.

Speer upozorňuje, že hlavním nepřítelem je Göring, který nehodlá slevit ze svého přesvědčení a pokusy o spolupráci se spojenci označuje za slabost nehodnou německých občanů. Jeho dominance nad ostatními německými zajatými nacisty je markantní. Získá si dokonce obdiv mladého amerického vojína Texe Wheelise, který dělá ve vězení dozorce. Ve svém projevu promlouvá k německému lidu. Jackson na radu Gilberta nechá Hermanna Göringa izolovat od ostatních. V křížovém výslechu Göring zkušeně vymanévruje a poníží Jacksona, který později obviní Biddla, že německému veliteli nechává příliš prostoru. Jackson zvažuje rezignaci, ale Elsie Douglasová (s níž se sblíží) jej přesvědčí, že má cenu pokračovat. Na radu sira Maxwell-Fyfa konfrontuje Göringa s důkazy jeho zločinů proti Židům a úspěšně vyvrací jeho snahy o popření těchto činů.  Na vánočním večírku odmítne hospodyně obsluhovat Rusy (jelikož Rusové zabili členy její rodiny), což hrozí vyvoláním skandálu. Situaci diplomaticky zachrání Douglasová. Psycholog Gilbert navštíví ve vězení obviněné a snaží se je přesvědčit, aby za své činy převzali zodpovědnost. Křížové výslechy obviněných nabývají na intenzitě a obžaloba povolá Rudolfa Hösse, který potvrdí nelidské zacházení s vězni v koncentračním táboru Auschwitz-Birkenau (Osvětim-Březinka). Speer je obviněn Fritzem Sauckelem z využívání občanů cizích zemí pro otrocké práce. Akceptuje kolektivní vinu za zločiny nacistického režimu.  Gilbert promluví s Göringovou manželkou Emmy a dozví se, že Adolf Hitler nařídil jejich popravu, což je vedlo k tomu, aby se vzdali Američanům. Jackson si vyslechne závěr, který Gilbert učinil ze svých pozorování, totiž že podstatou zla mezi nacisty je absolutní absence empatie a základních lidských citů. Göring využije svého závěrečného proslovu k obvinění soudu ze zaujatosti, je odsouzen společně s deseti ostatními k trestu smrti oběšením. Albert Speer ve svém proslovu vyzdvihne význam soudního procesu a je odsouzen k 20 letům žaláře. Göring spáchá sebevraždu poté, co je zamítnut jeho požadavek na popravu zastřelením. Velitel věznice Andrus dozoruje vykonávání poprav, zatímco Jackson s Douglasovou míří domů.

Norimberský proces (anglicky "Nuremberg") je kanadsko-americké dvoudílné docudrama z roku 2000, které natočil kanadský režisér Yves Simoneau a které vychází z knižní předlohy "Nuremberg: Infamy on Trial" Josepha E. Persica. Týká se soudních procesů s prominentními nacistickými vůdci po skončení druhé světové války.

Nuremberg is a 2000 Canadian/United States television docudrama, based on the book "Nuremberg: Infamy on Trial" by Joseph E. Persico, that tells the story of the Nuremberg trials.


Počátek kartografické dráhy.

Abraham Ortelius se narodil do katolické rodiny, která pocházela z Augsburgu. Vyškolen byl jako rytec a ve věku dvaceti let byl navíc přijat jako iluminátor map do cechu svatého Lukáše ve svém rodném městě. Při tvorbě iluminací zjistil, že je možné si na živobytí vydělat prodejem kolorovaných map. Stačilo koupit, kolorovat a prodávat mapy kartografů z různých zemí. Díky své profesi koloristy navštívil mnoho míst – pravidelně jezdil na frankfurtský knižní veletrh a několikrát navštívil Itálii. V letech 1559–1560 cestoval po Lotrinsku a Poitou společně se svým přítelem Mercatorem, který jej povzbudil k tvorbě vlastních map a k povolání kartografa.

Vydavatel map.

Roku 1564 vydal svoji první mapu, "Typus Orbis Terrarum". Tato mapa světa o osmi listech se poté objevila v redukované podobě i v jeho Atlase terrarum. V její dolní části je citát z Ciceronových Tuskulských hovorů: „Co z lidských věcí se může zdát velikým tomu, kdo ví o věčnosti, o velikosti celého světa.“ ("Quid Ei Potest Videri Magnum In Rebus Humanis, Cui Aeternitas Omnis, Totiusque Mundi Nota Sit Magnitudo"). Jediný dochovaný výtisk mapy je uložen v knihovně univerzity v Basileji.  Před vydáním svého atlasu ještě v roce 1565 vydal mapu Egypta o dvou listech, mapu Asie o osmi listech roku 1567, plán hradu Brittenburg na holandském pobřeží o rok později a mapu Španělska o šesti listech.

Theatrum orbis terrarum.

Díky rozvoji obchodu a postupující kolonizaci světa se poptávka po nových mapách zvyšovala. Již nestačily pouze jednotlivé mapy, ale bylo třeba tvořit sbírky více map různých velikostí, resp. různých měřítek. Na popud holandského obchodníka a sběratele map Gillise Hooftmana, se Ortelius zavázal k sestavení úplného atlasu světa.  20. května 1570 vydal Gilles Coppens de Diest v Antverpách Orteliův "Theatrum orbis terrarum". „První moderní atlas“ se skládal z reprodukcí 53 map od 87 autorů, rozšířená verze z roku 1601 pak už obsahovala dílo 183 kartografů. Mapy byly tištěny ze sedmdesáti mědirytin, na kterých pracoval Frans Hogenberg.  Atlas ovšem trpěl mnoha chybami, ať už nepřesnostmi v obrysech území či nejednotností v místních jménech: například pobřeží Jižní Ameriky bylo v první verzi vyznačeno velmi nepřesně a oprava jeho obrysu byla provedena až ve vydání z roku 1587.  Na rozdíl od Mercatora neuplatňoval Ortelius v atlase vlastní kartografické projekce, ale získal práva od jiných kartografů k využití jejich map. Využíval nepravé azimutální zobrazení, které odvodil v roce 1514 Johannes Werner (Werner-Stabovo zobrazení, tzv. „heart-shaped“). Inovací tak bylo, že všechny mapy sjednotil na stejný formát listu papíru a aktualizoval jejich geografický obsah.  Přes tyto nedokonalosti byl atlas ve své době monumentálním dílem. Jeho unikátnost spočívá v tom, že většina toho, co známe od menších kartografů 16. a 17. století, pochází právě z tohoto atlasu. Ortelius uvedl jako zdroj map ve svém atlasu 87 tvůrců z celého světa.  "Theatrum orbis terrarum" vyšlo v mnoha jazycích a vydáních: latině, nizozemštině, němčině, francouzštině, španělštině, italštině a angličtině.  Roku 1573 vydal Ortelius k atlasu dodatek 17 dalších map pod názvem "Additamentum Theatri orbis terrarum". Postupně byla vydána další čtyři "additamenta", poslední v roce 1597.

Představa kontinentálního driftu.

Ortelius byl první, kdo upozornil na podobnost pobřeží Evropy a Afriky s pobřežím obou Amerik a nabídl myšlenku kontinentálního driftu jako možné vysvětlení. Učinil tak roku 1596 ve svém spisu "Thesaurus geographicus".  W. J. Kious popsal Orteliovy myšlenky takto: Teorie kontinentálního driftu byla obecně přijata až v druhé polovině 20. století. Došlo k tomu až poté, co byly hypotézy Alfreda Wegenera z roku 1912 podpořil objev mechanismu kontinentálního driftu a konvekčních proudů v astenosféře, které driftu dodávají energii.

Pozdější tvorba.

Díky "Theatrum orbis terrarum" získal Ortelius titul geografa od španělského krále Filipa II. S tímto titulem byl spojen i značný příjem, což mu umožnilo pokračovat v cestách po světě a shromažďování dalšího materiálu k tvorbě. V roce 1577 navštívil Anglii a Irsko a zde se osobně seznámil s Johnem Dee, Williamem Camdenem, Richardem Hakluytem a dalšími britskými geografy.  Svou velkou sbírku starověkých mincí a jiných starožitností popsal v díle "Deorum dearumque capita ex vetustis numismatibus... effigiata et edita ex museo A. Ortelii," publikovaném v roce 1573. Velký zájem je také věnován Orteliovým pracím o starověké geografii. První taková práce byla publikována v roce 1578 pod názvem "Synonymia geographica". V roce 1584 vyšla "Nomenklatura Ptolemaicus", která se zabývala jmény míst v Ptolemaiově "Geografii" a parergony, což jsou obrazové doplňky, umístěné na historických mapách. Ortelius také spolupracoval s Markem Welserem na vydání "Tabula Peutingeriana" (Benátky, 1591) – ilustrovaného plánu silniční sítě v Římské říši.

Abraham Ortelius (také "Ortels", "Orthellius", "Wortels"; 4. nebo 14. dubna 1527 – 28. června 1598) byl vlámský kartograf a geograf. Je znám jako tvůrce prvního moderního atlasu "Theatrum orbis terrarum" (Divadlo světa). Také je uváděn jako první, koho napadlo, že kontinenty byly předtím, než se posunuly na současná místa, spojeny v jeden.

Abraham Ortelius (; also "Ortels", "Orthellius", "Wortels"; 14 April 1527 – 28 June 1598) was a Brabantian cartographer and geographer, conventionally recognized as the creator of the first modern atlas, the "Theatrum Orbis Terrarum" ("Theatre of the World"). Ortelius is often considered one of the founders of the Netherlandish school of cartography and one of the most notable figures of the school in its golden age (approximately 1570s–1670s). The publication of his atlas in 1570 is often considered as the official beginning of the Golden Age of Netherlandish cartography. He is also believed to be the first person to imagine that the continents were joined before drifting to their present positions.


Vznik papežství.

Vývoj biskupství.

Křesťanství v 1. st. neznalo církevní organizaci. Místo instituce kněžství existovali proroci, učitelé a apoštolové. Lidé jim prokazovali vážnost, protože měli „schopnosti dané od Boha“. Ty jim propůjčovaly moc rozšiřovat kult, učit a prorokovat. V průběhu času se vedení křesťanských obcí soustřeďuje do rukou presbyterů z řec. starší, ne však věkem ale délkou strávenou v církevní obci. Presbyteři volili a světili biskupy, později biskupa volí jiný biskup a z presbyterů se stávají kněží.  Podle biblických příběhů dvanáct apoštolů putovalo po Římské říši a zakládalo křesťanské obce, někteří šířili víru i za hranicemi. Učedníků přibývalo a bylo potřeba dalších, kteří by šířili křesťanskou víru a mohli zůstat na jednom místě a o věřící se starat. Ve Skutcích apoštolů se píše: „Přivedli je před apoštoly, ti se pomodlili a vložili na ně ruce.“ Takto získali apoštolskou posloupnost se všemi pravomocemi. Tito „noví“ apoštolové mohli dál předávat posloupnost, byli představenými církevní obce a začalo se jim říkat "episkopoi" (dozorci, dohlížitelé). Z tohoto slova vzniklo české pojmenování biskup. Byl to tedy nástupce apoštolů, jenž od nich přijal moc a zároveň pověření stát v čele církevní obce. Původně měli jen málo pravomocí jako vykonávání rituálů (křtiny, svatby, pohřby). V obci mohlo být i více biskupů. Teprve ve 4. století se stává realitou monarchický episkopát, tzn. nejvyšší post zastává biskup, který je už jen jeden, pod ním jsou kněží a poté jáhni.  Biskup postupně začíná vykonávat funkci hlavního správce obce, disponuje s pokladnou a řídí vnitřní život.

Vznik papežského titulu.

Postupem času se do popředí dostali biskupové Říma, hlavního města říše. Římské biskupství soustředilo ve svých rukou ohromná bohatství. Římští biskupové poskytovali císařům peněžní půjčky a ujali se vybírání naturálních daní, takto nabývali politické a hospodářské moci. Hlavním městem Římské říše se po Římu stala v roce 330 Konstantinopole a v roce 395 se říše rozdělila na Východní a Západní. Západní říše se na konci 5. století rozpadla pod nájezdy germánských kmenů. Ve 3. a 4. století se všichni křesťanští biskupové nazývali papeži (od řeckého slova papas – otec). Od 5. st. si tento název ponechal pouze biskup římský. Římští biskupové své vyšší postavení opírali o mýtické vyprávění, že jsou přímými nástupci sv. Petra, který je považován za zakladatele biskupství v Římě. Svatý Petr podle mýtického vyprávění měl dostat pokyny od samotného Krista.

Papežství ve středověku.

Vývoj papežského státu.

Moc západořímských císařů byla úplně zlikvidována ostrogótským dobytím Říma roku 476 a sesazením Romula Augusta. Absence světské moci vedla ke zmatkům. Obyvatelé města prosili reprezentanty jediné existující moci, k níž měli důvěru, tj. papeže, aby se ujali i světské vlády nad Římem. Prvním papežem, kterému tento úkol připadl, byl v 5. st. sv. Lev Veliký.  Sv. Lev Veliký byl nucen bránit město před útoky Hunů a Vandalů, nikoliv zbraní, ale vyjednáváním. Podařilo se mu odvrátit nebezpečí vyplenění Říma a odvlečení obyvatel do otroctví. Tento papež patří k vynikajícím organizátorům a proslul také jako autor mnohých teologických spisů. Sv. Lev posílil autoritu římských biskupů po všech stránkách. Římské biskupství se stalo autoritou politickou vedle autority duchovní a morální.  V polovině 8. st. se vytvořil těsný svazek mezi papežem a franskými králi. Tento národ byl první, který přijal křest v katolické církvi. Král Chlodvík byl pokřtěn biskupem sv. Remigiem. Papežové posvěcovali vládu franských králů a ti pomáhali papežům upevnit jejich postavení. V roce 751 prohlásil papež Zachariáš králem franské říše Pipina. Požehnal svržení královské dynastie Merovejců a Pipina uznal jako ochránce náboženství a papežského stolce. Král na oplátku štědře obdaroval církev a pomohl papeži proti Langobardům. Pipin proti nim podnikl dvě výpravy a donutil je platit mu daně a postoupit mu řadu měst. Získaná území, včetně provincie římské, věnoval Pipin papeži. Tím byl položen základ samostatnému tzv. Církevnímu státu.  Papež Lev III. slavnostně pomazal a korunoval Karla Velikého v roce 800 za římského císaře. Tím začíná doba napětí mezi dvěma nositeli autority, císařem a papežem. Papež přestává být pouhou duchovní hlavou církve a stává se zároveň i představitelem světské moci. Tento proces probíhal už od 5. st. do roku 756, kdy Pipin uděluje papeži Štěpánovi kus území jako tzv. Církevní stát. Papež a císař se stávají rivaly, kteří si navzájem do svých kompetencí zasahují a nerespektují je.  Od začátku svého zvolení se musel Hadrián I. (772–795) potýkat s výpady krále Desideria. Karel nemohl připustit, aby Langobardi papežský stát obsadili, proto roku 774 vpadl do Itálie. Papež jej žádal, aby navrátil papežskému stolci téměř celou Itálii s výjimkou jihu, který byl v moci Byzance. Karel přes všechny sliby severní a střední Itálii připojil ke svému království. Papež byl tedy nucen spokojit se s částí, kterou mu předtím daroval Pipin. Papežství bylo odkázáno na Franskou říši a král měl právo vměšovat se do vnitřního života papežského státu. Papežství muselo za upevnění své moci dlouho bojovat. Byli závislí na franských králích, na německých císařích i na římské šlechtě. Papež byl dosazován na papežský stolec šlechtou a císaři. Svrhli a někdy taky zavraždili papeže, který jim nevyhovoval. Asi v polovině 9. st. se ustálil zvyk, kdy papeže jmenoval císař německý a pak ho už jen formálně volili v Římě.

Raný středověk.

Na konci raného středověku, tedy v 9 st., dochází k úpadku papežství. Ještě na začátku 9. století působil papež Mikuláš I. Veliký, který vystupoval proti pověrám o čarodějnicích, rovněž odmítal užívání útrpného práva. Duchovní, který by se účastnil takového výslechu má být exkomunikován. Mikuláš I. požaduje odstranění tortury (útrpného práva) ze soudnictví a prohlašuje její užívání za hřích. Dalším významným papežem 9. st. byl Jan VIII., v našich dějinách znám tím, že povolal do Říma Konstantina a Metoděje. Jan VIII. byl zavražděn svým příbuzným.  Na konci 9 st. se Říma zmocnil vévoda Quido Spoletský a vynutil si na slabém papeži Štěpánovi V., aby určil za svého nástupce jeho oblíbence Formosa. Papež Formosus byl pouze loutkou v rukou spoletského šlechtického rodu. Formosa byl později zabit rodem Spoletských za to, že vyjednával s Franskou říši. Na papežský stolec byl dosazen další papež Štěpán VI. Toho z trůnu svrhlo povstání římského lidu a ve vězení byl zardoušen. Tímto začíná éra, která je nazývána „saeculum obscurum“ (temné století). Zhruba 150 let trvala doba, kdy jsou papeži loutky v rukou římských patricijů, mají nízký věk a nedostatek vzdělání.  Papežové 10. st. mlčí ke hříchům vladařů a římské šlechty, neboť jsou pod jejich mocí. Řím ovládají senátor Teofylakt s manželkou Teodorou a jejich dvěma dcerami. Tyto ženy byly známé svým značně uvolněným sexuálním životem. Kronikáři mluví o tomto úseku papežských dějin jak o „pornokracii“. Teodora dosadila na papežský stolec milence své dcery Marozie, Sergia III. a Jana X.. Jan X. byl nakonec svržen a zabit ve vězení. Další papežem se stal syn Marozie a papeže Sergia III. Nový papež přijal jméno Jan XI. a bylo mu pouhých 20 let. Později byl dosazen na papežský stolec i Maroziin vnuk, kterému bylo 17 let a přijal jméno Jan XII.  V této době vzniká pověst o papežce Janě. Jako první ji zaznamenal kronikář Luitprand z Cremony. Měla to být satirická narážka na to, že místo mladého Jana XII. vládla jeho babička, tedy že nevládl Jan, nýbrž Jana. Ve 13. st. převzal tuto informaci německý kronikář Martin z Opavy, který legendu dále rozvinul. Jana se podle něj vydávala za muže a byla zvolena papežem. Vše vyšlo najevo až při procesí, kdy porodila dítě.  Po Janově smrti nastoupil papež Silvestr II. Byl naprosto odlišný od svých předchůdců, byl vzdělaný, věnoval se především matematice, filozofii a astronomii. Římský císař Oto III. si ho zvolil za rádce. Silvestr II. se snažil v Římě prosazovat reformy, ale nepochodil. Římský lid v něm viděl cizince dosazeného císařskou mocí. Silvestr II. musel z Říma uprchnout a zemřel v roce 1003 ve vyhnanství.  Poté římské rody opět začaly dosazovat své papeže; nevzdělané, bez většího rozhledu, kteří byli oddáni buď ženám nebo bohatství. Takovým papežem byl například Jan XIX., který byl znám svou zálibou ve zlatě. Po něm nastoupil Benedikt IX., jenž byl dosazen v 18 letech. Vedl rozmařilý život a okrádal římský lid, proto proti němu v roce 1044 vypuklo povstání.

Reforma papežství.

Do čela povstání se postavil zbožný kněz Gracian. Ten zabránil krveprolití a nabídl papeži Benediktovi, aby rezignoval za tisíc stříbrných. Ten přijal a Gracian byl provolán papežem. Přijal jméno Řehoř VI. V roce 1046 přitáhl se svým vojskem císař Jindřich III. Byl to zbožný muž, ale domníval se, že reformu papežství musí provést Němci a ne Italové. Donutil Řehoře VI. k rezignaci. Ten dožil zbytek života ve Francii.  Jindřich III. se postaral o řadu papežů německé národnosti, kteří byli závislí na císaři. Tito papeži se chopili velkých reforem. Klement II. se rázně postavil proti simonii, tj. prodávání církevních hodností za peníze. Lev IX. uspořádal několik synod pro povznesení kázně duchovenstva a seznamoval biskupy a kněze s reformními ideály. Za tohoto papeže roku 1054 došlo k definitivnímu odtržení byzantské východní církve od Říma. Posledním papežem dosazeným německým císařem byl Štěpán IX. To už císař Jindřich III. nežil. Jeho syn Jindřich IV. nebyl tak duchovně založený, což vedlo římský lid k žádosti o návrat italských papežů. Sesazený papež Řehoř VI. žil v exilu a vrátit se nechtěl. Poslal svého sekretáře Hildebranda, který dosáhl hned po svém příjezdu kardinálského klobouku. Lev IX. totiž ustanovil, že aktivní i pasivní právo papežské volby mají pouze kardinálové. Než se Hildebrand dostal na papežský stolec, vystřídali se zde Mikuláš II. a Alexandr II., oba byli už Italové, oddaní myšlence reformy.

Boj o investituru.

Hildebrand přijal po nástupu na papežský stolec jméno Řehoř VII. Byl to zbožný, asketický muž se zápalem pro „Boží věc“. Řehoř VII. byl přesvědčen, že církev je královstvím Božím na zemi, a podle tohoto ideálu ji chtěl také přetvořit. Papež nechal roku 1074 a 1075 znovu vyhlásit dekrety předchozího papeže, tedy dekret o simonii a proti manželství kněží. Kdo neuposlechl, měl být exkomunikován. Prakticky trvalo až do 13. st., než se celibát závazně prosadil v celé církvi. Řehoř VII. také vystoupil proti dosazování papežů panovníky. Bylo potřeba zbavit se závislosti na Jindřichu IV., jenž nosil titul císař římský, který byl udělen v roce 800 Karlu Velikému. Protože panovník byl považován za ochránce církve, osoboval si často zásahy do vnitrocírkevního života. Řehoř VII. vydal tzv. Dictatus papae (papežské ustanovení), jímž prohlašuje, že pouze on jako hlava církve a zástupce Krista na zemi má právo jmenovat a uvádět do úřadu biskupy. Císař na to odpověděl svoláním synodu do Wormsu roku 1076, kde vydal manifest proti Hildebrandovi, ne papeži ale falešnému mnichovi. Řehoř VII. byl prohlášen za sesazeného a vyhlásil na císaře klatbu. To znamenalo, že Jindřich nemohl dále vládnout, proto se vydal se svým vojskem do Itálie, ale města se postavila za papeže. Jindřich se tedy musel kát a poprosit o zrušení klatby. Než to papež udělal, byl knížaty zvolen jeho švagr Rudolf. Rudolf se po návratu Jindřicha nechtěl svého postavení vzdát a papež se nabídl jako zprostředkovatel. Jindřich to odmítl a žádal o bezpodmínečné uznání svého nároku na trůn, jinak zvolí vzdoropapeže. Toto vyhrožování vedlo k další klatbě. Jindřichovi se ale podařilo shromáždit mohutné vojsko a obsadil Řím, zvolil ravennského biskupa Wiberta jako vzdoropapeže Klementa III. Řehoř VII. musel uprchnout do Palerma, kde roku 1085 umírá.  Svatý Řehoř VII. byl jeden z největších papežů středověku, jeho boj nebyl politický, šlo jen o obranu nezávislosti papežské moci. Tato nezávislost byla nutná pro vykonání potřebných reforem. Jindřich nechal vzdoropapeže Klementa III. v Římě intronizovat, což vyvolalo odpor kardinálů, kterým se podařilo Klementa po odchodu vojsk sesadit.  Dalším papežem se stal opat Viktor III., ten ale brzo umírá a na jeho místo nastupuje Urban II. Tento papež pokračoval v reformní politice Řehoře. Jindřich IV. vedl v Německu občanskou válku proti stoupencům Urbana II. a neustále dosazoval vzdoropapeže. Jeho syn Jindřich V. vedl dlouhá jednání s papeži Paschalem II. a Kalixtem II. Výsledkem bylo uzavření tzv. Wormského konkordátu roku 1122. Tímto se císař a všechna německá knížata vzdali investitury a ponechali jmenování biskupů v rukou papežových. Ve 12. st. přichází éra nezávislé papežské moci a zároveň relativní svoboda církve.

Křížové výpravy.

Od konce 11. do 13. st. byla na papežovu výzvu organizována řada vojenských dobyvačných výprav na Východ. Palestina byla v 7. st. dobyta mohamedánskými Araby, kteří nečinili překážky křesťanským poutníkům z Evropy. Zcela jiná situace nastala, když je nahradili roku 1070 Turci, taktéž mohamedáni. Ti dobyli i Jeruzalém a ovládli celou Palestinu. Turci prodávali poutníky z Evropy do otroctví, týrali je nebo je rovnou zabili. Nejvíce byla ohrožena Byzantská říše, proto se obrátila s prosbou o pomoc na papeže Urbana II. Papež svolal synodu do francouzského Clermontu roku 1095. Otřesné zacházení s poutníky vyvolalo mezi francouzskými rytíři a sedláky takový rozruch, že si sami přišívali na kabáty červený kříž a s pokřikem „Deus vult“ (Bůh tomu chce) se hlásili do boje za osvobození Svaté země. Urban II. vyhlásil křížovou výpravu, kterou označujeme jako první. Do čela křižáckých vojsk se postavil lotrinský vévoda Geoffroy de Bouillon a do čtyř let dobyli celou Palestinu. Jeruzalém se vzdal v roce 1099 a mohamedánské obyvatelstvo bylo krutě povražděno. Paschalis II., nástupce Urbana II., odmítl dalším výpravám požehnat, protože se dopustili tolika prolití krve. Bratr Geoffroye Balduin přijal po smrti svého bratra korunu a stal se králem nově zřízeného Jeruzalémského království. Řím zřídil v Jeruzalémě a v Antiochii nová arcibiskupství.  Zhruba sto let trvala v Palestině éra nazývána křižácká. Křížové výpravy přinesly Evropě rozšíření obzoru skrze kontakt s arabským a orientálním světem. Od Arabů Evropané převzali znalost Aristotelovy filozofie, prohloubili své znalosti matematiky, astronomie a celkově přírodních věd. Značně se rozšířila astrologie a věštění, což znovu oživilo představu o dobrém a zlém božstvu, což mělo své vyjádření, že Bůh a ďábel jsou si rovni jakožto dobrý a zlý bůh. Toto přisuzování moci ďáblu vedlo v pozdějších dobách k čarodějnickým procesům.

Papežové 12. a 13. století.

Dvanácté století bývá nazýváno zlatým obdobím církevních dějin. Znamenalo růst významu a vlivu církve, která se čím dál víc osvobozuje od světské moci. Zároveň je to doba velkého počtu světců. Ve 12. st. dochází k velkému rozmachu vědy a kulturního života. Přichází gotický styl, kdy je ideálem dosáhnout co nejvíc k Bohu. To symbolizují vysoké věže.  Významným papežem té doby byl Inocenc II., který velmi prosazoval askezi, čímž si znepřátelil část duchovenstva a ti zvolili vzdoropapeže Anakleta II. Anaklet II. dosáhl vyhnání Inocence II. do Francie. Nakonec, na přímluvu sv. Bernarda z Clairvaux, se ale mohl vrátit do Říma.  Dalším papežem se stal Evžen III. Proti němu povstal v Římě kněz a lidový vůdce Arnold z Brescie. Ten vyhlásil tzv. Římskou republiku, papež musel uprchnout a Arnold zavedl krvavý teror. Jeho řádění ukončil německý císař Fridrich I. Barbarossa. Za tuto pomoc chtěl ovládnout církev jako jeho předchůdci. Proti němu se postavili papežové Hadrián IV. a později Alexandr III.  Papež Inocenc III. byl téměř násilím přinucen, aby tuto funkci přijal. Žil asketickým životem a je i autorem dvou asketických spisů. Byl to dobrý právník, praktický politik a hospodář. Inocenc III. nebojoval jen za svobodu církve ale i za nadřazenost papeže nad církevní mocí. Také bránil nerozlučnost manželského sňatku v případě španělského a francouzského krále. Francii hrozil interdikt (tj. zákaz bohoslužeb), když král nepřijme svou ženu zpět z vyhnanství. Papež je znám tím, že svolal roku 1215 IV. lateránský koncil. Tam byla vyhlášena povinnost pro všechny katolíky, aby minimálně jednou za rok přistoupili ke zpovědi a svatému přijímání. Toto ustanovení je dokladem toho, že upadala účast věřícího lidu na eucharistii.  Významným činem ve 13. st. je založení františkánského a dominikánského řeholního řádu. Šlo o reakci na dobová kacířská hnutí, prosazovali askezi a chudobu. Rozvoji napomáhal i papež Inocenc III. Podporoval je i další papež Řehoř IX., který držel ochranou ruku nad Františkem a jeho řeholí.

Avignonské papežství.

Roku 1303 spolu s pontifikátem Bonifácem VIII. končí éra v dějinách papežství, kdy papežové prosazují svou nadřazenost nad světskými vládami. Zejména francouzský král Filip IV. Sličný se snažil zasahovat do vnitrocírkevních záležitostí. Naopak se mu podařilo prosadit, že roku 1305 byl zvolen papežem Francouz – arcibiskup z Bordeaux Bertrand de Got, který přijal jméno Klement V. Papež byl oddán králi tak hluboce, že přeložil sídlo papeže z Říma do francouzského Avignonu. V tomto městě pobývalo ještě dalších šest papežů.  Řím během této doby pustl a lid trpěl neustálými boji mezi šlechtickými rody. Římskému notáři Colovi di Rienzo se podařilo získat vládu nad městem jako tribun lidu. Uznal ho i papež, ale při novém povstání lidu byl zabit. Papežský legát kardinál Albornoz udělal v Římě pořádek, pro svou spravedlnost si získal římský lid. Události v Římě obrátily pozornost zpátky k „Věčnému městu“, které chátralo čím dál víc. K návratu do Říma se odhodlal Urban V. Řím 63 let neměl žádného papeže. Urban V. zde nalezl jen zchátralé budovy, kde nemohly sídlit úřady, proto se zase vrátil do Avignonu.  Nový papež Řehoř XI. se do Říma vrátit nechtěl. Učinil tak na naléhání sv. Kateřiny Sienské. Ta papeže roku 1376 osobně navštívila a přemluvila ho, aby se vrátil do Říma a tentokrát už definitivně. Nebylo to pouze přáním této svaté panny, ale hrál zde roli i nátlak císaře Karla IV. Tímto doba papežů v Avignonu definitivně končí.

Velký rozkol, papežské schizma.

Papež Řehoř XI. po návratu do Říma roku 1378 umírá. Obyvatelé se obávali že bude opět zvolen francouzský papež, který odjede do Avignonu, proto vtrhli do Vatikánu. Zvolen byl Bartolomeo Prigano a přijal jméno Urban VI. Byl to muž bezúhonný a zapálený pro reformu církve. Chyběla mu však schopnost kompromisu a také neuměl jednat s lidmi. Kardinálům, kteří se nechtěli vrátil z Avignonu, hrozil exkomunikací. Kardinálové se sešli již po několika měsících v italském městě Fondi a prohlásili volbu Urbana VI. za neplatnou. Zvolili si nového papeže, který přijal jméno Klement VII. Ten se přestěhoval znovu do Avignonu. Urban se ale svého úřadu nevzdal. Tak začalo v církvi 39leté období papežského schizmatu.  Jak římský, tak avignonský papež proti sobě vyhlašovali klatby a dokonce svolávali proti sobě vojska, což vedlo k zvyšování finančního břemene věřících. To znamenalo zvýšení daní, což vedlo také k zneužívání prodeje odpustků.  Otázka, který z papežů je ten pravý, vyvolávala nervozitu a napětí. Vzdělanci poukazovali na osvědčenou praxi, že když zachvátilo církev nějaké vnitřní napětí, řešení nalezl všeobecný koncil. V roce 1409 se sešli kardinálové z Říma a z Avignonu v italském městě Pisa. Vyzvali oba papeže k abdikaci, ti to odmítli. Oba byli prohlášeni za „rušitele míru“ a sesazeni. Přistoupilo se k volbě nového papeže a tím se stal Alexandr V. Ten se usadil v Bologni a byl uznán Francií, Anglií a většinou německých biskupů. Římský a avignonský papež se však nevzdali, takže církev měla tři papeže.  Dle pařížské univerzity byl konečně čas ke svolání koncilu. Toho se ujal Zikmund Lucemburský koncem roku 1414. Sněm si vytkl za cíl provést reformu „v hlavě i v údech“. Koncil došel k názoru že stojí nad papežem, tudíž mohl schválit cokoliv bez souhlasu papeže. Na koncilu došlo k odstranění papežského schizmatu a ke slovu se dostal konciliarismus, podle kterého je všeobecný koncil nadřazen i papeži.

Konciliarismus.

Kostnický koncil měl jako hlavní bod programu reformu církve, ale přinesl jen minimální nápravu. Odstranil sice papežské schizma, vnesl však do církve nauku o konciliarismu. To je názor, že koncil stojí nad papežem. Martin V., který byl zvolen na konci koncilu, vyslovil nesouhlas s některými závěry a prosadil jejich přezkoumání. To vedlo k napětí mezi papežem a reformními kardinály a biskupy, kteří požadovali důsledné plnění dekretů Kostnického koncilu, omezení papežské moci a vyhlášení nového koncilu.  Pontifikát Martina V. byl také poznamenán husitskými válkami, které svým významem přesahovaly český region a staly se celoevropskou záležitostí. Husité byli postrachem pro okolní území Německa, Polska a Uher. Martin V. s králem Zikmundem Lucemburským vyhlašovali proti husitům křížové výpravy.  Ačkoliv Martin V. přislíbil na Kostnickém koncilu, že nejpozději do roku 1423 vyhlásí nový, oddaloval termín pod nejrůznějšími záminkami. Pokračování husitských válek, poslední záchvěvy Arabů ve Španělsku a stoletá válka, to vše mu sloužilo jako důvod. Teprve v lednu roku 1431 bylo stanoveno datum. Zahájení koncilu se Martin V. už nedožil.  V únoru 1431 byl zvolen Evžen IV. Ještě před zvolením musel slíbit řadu ústupků a svolat basilejský koncil, ten byl zahájen v červnu 1431. Než se začaly projednávat vztahy koncilu k papeži, musela se vyřešit husitská otázka. Výsledkem koncilu bylo usmíření s umírněným křídlem husitů „kališníky“ a bylo jim uděleno povolení přijímaní pod obojím. Papeži se taková podřízenost nelíbila a koncil na 18 měsíců přerušil. Znovu ho nechal svolat v Boloni. Tento krok vedl k usnesení basilejských, že není možné koncil zrušit proti vůli většiny jeho členů a požadovali, aby se Evžen IV. dostavil do Basileje. Jelikož se papež nepodrobil, začal proti němu proces v nepřítomnosti, který jej označil za „umíněného“.  V době obnovení koncilu vzrůstalo nebezpečí ze strany Turků. Rada tedy začala s vyjednáváním s východní církví o společném boji. Tato politika přiměla Evžena k tomu, že podruhé koncil rozpustil (1437) a svolal nový do Ferrary. Ten začal 8. ledna 1438, ale po roce byl přeložen do Florencie. Existovaly tedy dva koncily zároveň, to vedlo k dvojpapežství. Koncil ve Florencii uznával Evžena IV., kdežto basilejský zvolil za papeže vévodu Amadea Savojského, který přijal jméno Felix V. Ten, aby byl uznán císařem, mu na oplátku nabídl svou dceru za ženu s věnem 200 tisíc dukátů. To vyvolalo v celém křesťanském světě skandál. Basilejský koncil nejenom že nic neudělal pro reformování církve, ale ještě víc prohloubil krizi tím, že vyhlásil vzdoropapeže.  Evžen IV. zvítězil nad Basilejí a přispěl k sjednocení církve. Nicméně dopomohl k zhroucení koncilního hnutí a obnovené papežství mělo jen zdání dominantního postavení. Toto vítězství bylo získáno tím, že udělal mnoho ústupků vládcům Evropy a papežství tak bylo více závislé na jejich příjmu.

Renesanční papežství.

Papežství v renesanci je obdobím, kdy papežové využívali církevní moci a peněz k podporování a povzbuzení humanistických umělců. V tomto období vzniká mnoho nových staveb a buduje se nový Řím. V renesanční době byla většina humanistů křesťany. Přestože byli okouzleni antikou, dále si zachovávali křesťanskou víru. Umělci se pokoušeli napodobit architekturu, sochařství, poezii a literaturu, to vše mělo křesťanský podtext. Prvním renesančním papežem byl Mikuláš V. (1447–1455). Je to ale také doba, kdy spolu soupeřily o moc nejbohatší rody Říma. Mezi nejsilnější rody patřily Borgiové, della Rovere a rod Medicejských. Každé z těchto rodin se podařilo dosadit na papežský stolec svého papeže.

Dějiny papežství se mohou psát od čtvrtého století, kdy byl poprvé použit termín papež. Prvním oficiálním uživatelem tohoto titulu byl Siricius. Na římské stolci působil v letech 384 až 399. V této době se také objevuje tvrzení, že římskou křesťanskou obec založil sám apoštol Petr. Petr je považován za prvního papeže. Toto tvrzení se opírá o Matoušovou evangelium, kde se píše v kapitole 16, ve verši 18–19 „... a na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče království nebeského, a co odmítneš na zemi, bude odmítnuto v nebi...“ Tento text se nachází pouze v evangeliu podle Matouše.

The history of the papacy, the office held by the pope as head of the Catholic Church, according to Catholic doctrine, spans from the time of Peter to the present day.


Vývoj průměrné mzdy v České republice.

Od 4. čtvrtletí 2009 do 4. čtvrtletí 2017 byla nejmenší průměrná nominální hrubá mzda v 1. čtvrtletí roku 2010. Naopak největší průměrná nominální hrubá mzda byla nakonci, v 4. čtvtletí roku 2017.

Zdroje statistiky mezd.

Každé čtvrtletí Český statistický úřad zveřejňuje informace o vývoji průměrných mezd, a to na základě informací z podnikového výkaznictví. To poskytuje spolehlivé údaje o průměrných mzdách v národním hospodářství, které lze třídit jen podle některých hledisek, např. podle odvětví a velikostních skupin podniků. Organizace poskytují úhrnné údaje o celkovém počtu zaměstnanců a celkovém objemu mezd. Průměrná měsíční mzda se pak počítá jako aritmetický průměr, tedy celkový objem mzdových prostředků se vydělí počtem zaměstnanců a počtem odpovídajících období, např. měsíců. Vedle toho existují roční data ze strukturální statistiky, kterou zpracovává ČSÚ ve spolupráci s Ministerstvem práce a sociálních věcí ČR. Tyto údaje poskytují detailní informace o mzdách zaměstnanců. Toto šetření zjišťuje mzdy jednotlivých zaměstnanců spolu s podstatnými personálními údaji o zaměstnanci, např. pohlaví, vzdělání, věk. Díky tomuto šetření se získá statistika, která poskytuje strukturální údaje o dosažených mzdách tříděných podle např. věku, dosaženého vzdělání apod. Průměrná mzda zaměstnance v daném roce je vypočtena poměřením s jeho placenou dobou, tedy počtem měsíců, za které mzdu či náhradu mzdy skutečně pobíral, odečtena je tedy doba nemocí a dalších neplacených nepřítomností v práci za daný rok. Takto vypočtená průměrná mzda není a ani nemůže být shodná s průměrnou mzdou zjišťovanou z podnikového výkaznictví ČSÚ.

Medián mezd.

Odbornou veřejností je více než průměrná mzda požadován ukazatel medián mezd. Medián ovšem nelze získat z podnikového výkaznictví. Podklady pro medián jsou k dispozici ze strukturálního šetření, kdy se shromažďují data za jednotlivé zaměstnance. Seřazením platů (mezd) všech zaměstnanců od největšího po nejmenší je tak zaměstnanec, který se se svou mzdou nachází přesně uprostřed, pobírá medián mezd. Statistická distribuce mezd má totiž kladný koeficient šikmosti a proto nejpravděpodobnější mzdou (modus) je menší mzda než je průměrná. Čím je větší rozdíl mezi průměrnou mzdou a mediánem, tím vyšší mzdová nerovnost v zemi, ve sledované ekonomice, je. Mzdové rozdíly v Česku jsou v rámci zemí OECD jedny z nejmenších. Přibližně 10 % mezd je menších než 0,5 průměrné mzdy, polovina mezd je menších než 0,85 průměrné mzdy a přibližně 10 % nejvyšších mezd je nad 1,5násobek průměrné mzdy. Mzdy jsou vyrovnanější ve vyspělejších zemích, kde je i průměrná mzda blíže mediánu mezd.

Příklad.

Ve 4. čtvrtletí 2017 vzrostla průměrná hrubá měsíční nominální mzda na přepočtené počty zaměstnanců v národním hospodářství proti stejnému období předchozího roku o 8,0 %, reálně se zvýšila o 5,3 %. Medián mezd činil 27 320 Kč.  Ve 4. čtvrtletí 2017 činila průměrná hrubá měsíční nominální mzda*) (dále jen „průměrná mzda“) na přepočtené počty zaměstnanců v národním hospodářství celkem 31 646 Kč, což je o 2 337 Kč (8,0 %) více než ve stejném období roku 2016. Spotřebitelské ceny se zvýšily za uvedené období o 2,6 %, reálně se tak mzda zvýšila o 5,3 %. Objem mezd vzrostl o 10,0 %, počet zaměstnanců o 1,9 %.  Proti předchozímu čtvrtletí činil růst průměrné mzdy ve 4. čtvrtletí 2017 po očištění od sezónních vlivů 2,1 %.  Medián mezd (27 320 Kč) vzrostl proti stejnému období předchozího roku o 8,9 %, u mužů dosáhl 29 639 Kč, u žen byl 24 790 Kč. Osmdesát procent zaměstnanců pobíralo mzdu mezi 12 263 Kč a 51 412 Kč.  V roce 2017 dosáhla průměrná mzda 29 504 Kč, v meziročním srovnání činil přírůstek 1 929 Kč (7,0 %). Spotřebitelské ceny se zvýšily za uvedené období o 2,5 %, reálně se mzda zvýšila o 4,4 %.

Porovnání průměrné čisté měsíční mzdy ve světě.

Průměrná měsíční čistá mzda v zemích OECD (za rok 2015, v Kč)

Průměrná (hrubá měsíční nominální) mzda představuje podíl mezd bez ostatních osobních nákladů připadající na jednoho zaměstnance evidenčního počtu za měsíc.

The National Average Salary (or the National Average Wage) is the mean salary for the working population of a nation. It is calculated by summing all the annual salaries of all persons in work and dividing the total by the number of workers. It is not the same as the Gross domestic product (GDP) per capita, which is calculated by dividing the GDP by the total population of a country, including the unemployed and those not in the workforce (e.g. retired people, children, students, etc.).


Rozšíření.

Jeden z nejrozšířenějších druhů svého rodu, vyskytuje se hlavně v mírném klimatickém pásu Evropy, Asie i Severní a Jižní Ameriky. Houževnatá a nenáročná rostlina, nejraději vyrůstá na suchých loukách, pastvinách, v křovinatých stráních i okolí cest a železničních tratí, nevadí mu ani místa která bývají po určitou krátkou dobu zamokřená. Roste od nížin až po horké oblasti, nejčastěji na vápenitých půdách. Vyskytuje se převážně na stanovištích chudých na živiny, bývá ve specifických případech na některé kulturní plochy přiséván. Podle "Florabase.cz" se sveřep vzpřímený v ČR vyskytuje:

Taxonomie.

V České republice roste poměrně hodně a to ve dvou rozlišených taxonech, ve dvou poddruzích:

Popis.

Vytrvalá bylina z jejíhož trsnatého oddenku, sahajícího do hloubky až 60 cm, vyrůstají úzce čárkovité listy dlouhé i 30 cm a 2 nebo 3 mm široké a přímá, 50 až 100 cm vysoká, chudě olistěná stébla se třemi nebo čtyřmi kolénky. Po okrajích brvité listy vyrůstají jako svinuté a teprve později se rozvinou do plochých. Listy stébla mají většinou lysou srostlou pochvu, jejich zoubkovaný jazýček bývá dlouhý 2 mm, po celé ploše hluboce rýhované čepele na koncích zašpičatělé jsou dlouhé do 35 cm a široké okolo 4 mm, spodní listy bývají částečně svinuté a horní ploché.  Stéblo je ukončeno vzpřímeně rostoucí, úzce staženou latou vysokou od 10 do 20 cm se šikmo směřujícími větvičkami. Drsné větévky jsou poměrně krátké a mívají malý počet klásků 15 až 25 mm dlouhých. Narudlé, čárkovité klásky se 4 až 7 kvítky jsou ze stran zmáčknuté a mají plevy nestejné velikosti (spodní 1žilná 7 – 12 mm, horní 3žilná 8 – 14 mm). Lysé nebo někdy chlupaté pluchy jsou dlouhé 10 až 12 mm a mívají 7 žilek, jejich rovné, štíhlé osiny mívají asi 5 mm. Pluška je o něco kratší než plucha. Zlatožluté prašníky mívají délku 4 až 7 mm. Rostliny kvetou od června do srpna. Plodem je úzká obilka člunkovitého tvaru o délce od 8 do 11 mm a šířce 1,2 mm. Hmotnost tisíce semen je 5 gramů.

Význam.

Z pícninářského hlediska je sveřep vzpřímený na loukách i pastvinách pokládán za rostliny méně výnosné a nekvalitní. Poskytuje píci hrubou jen o průměrné nutriční hodnotě a po seči málo obrůstá. V teplých oblastech naší republiky a hlavně v zahraničí je nepostradatelný pro zatravňování suchých strání a náspů, např. železničních nebo silničních. Někdy naopak bývá považován za fakultativní plevel.

Odkazy.

Externí odkazy.

Sveřep vzpřímený ("Bromus erectus") je středně vysoká planě rostoucí travina vyrůstající v hustých trsech, jeden z mnoha druhů rodu sveřep.

Bromus erectus, commonly known as erect brome, upright brome or meadow brome, is a dense, course, tufted perennial grass. It can grow to. Like many brome grasses the plant is hairy. The specific epithet "erectus" is Latin, meaning "erect". The diploid number of the grass is 56.


Biografie.

Liou Šao-čchi se narodil do průměrně bohaté rolnické rodiny. Pocházel z vesnice Chua-ming-lou (Ning-siang, provincie Chu-nan) a vystudoval zdejší střední školu "Ning-siang Čhu-šeng. B"ylo mu doporučeno absolvovat vyučování i v Šanghaji, aby se připravil na studium v Rusku. V roce 1920 vstoupil do "Socialistického mládežnického sboru", rok na to byl přijat ke studiu na univerzitě ve východní Moskvě.  V roce 1921 vstoupil do nově vytvořené Komunistické strany Číny (KSČ). Po návratu ze studií do Číny vedl několik stávek železničních dělníků v údolí "Jang-c"' a "An-jüan" na hranici provincií Ťiang-si a Chu-nan. V roce 1925 se Liou Šao-čchi stal členem výkonného výboru práce Všečínské federace se sídlem v Kuang-čou. Během následujících dvou let vedl četné politické kampaně a stávky v provincii Chu-pej a Šanghaji, kde v roce 1925 spolupracoval s Li Li-sanem a organizoval komunistickou činnost po incidentu Třicátého května. Posléze Liou odcestoval do Wu-chanu. Po krátkém zatčení v Čchang-še se vrátil do Kuang-čou, aby pomohl zorganizovat šestnáctiměsíční stávku v Kantonu a Hongkongu.  V roce 1927 byl zvolen do "Ústředního výboru strany" a byl jmenován vedoucím odboru práce. Vrátil se tedy do Šanghaje pracovat do ústředí strany. Roku 1929 byl jmenován tajemníkem "Manžuského stranického výboru" ve Feng-tchienu. V letech 1930 a 1931 se zúčastnil třetího a čtvrtého plenárního zasedání šestého ústředního výboru a byl zvolen do ústředního výkonného výboru (tj. Politbyra) Čínské sovětské republiky v roce 1931 a 1932. Později v roce 1932 opustil Šanghaj a cestoval k sovětu Ťiang-si. V tomto roce se rovněž stal tajemníkem strany v provincii Fu-ťien. O 2 roky později se zúčastnil Dlouhého pochodu, a to především konference v Cun-i, ale byl poslán do tzv. „Bílých oblastí“ (oblasti kontrolované Kuomintangem), aby reorganizoval podzemní aktivity soustředěné v severní Číně, konkrétně tedy v Pekingu a Tchien-ťinu. V roce 1936 se stal tajemníkem strany v severní Číně, kde vedl protijaponská hnutí. Některé japonské zdroje tvrdily, že činnosti jeho organizace vyvolaly Incident na mostě Marca Pola v červenci 1937, který dal Japonsku omluvu k zahájení druhé čínsko-japonské války.  V roce 1937 Liou Šao-čchi odešel na komunistickou základnu v Jen-anu. V roce 1941 se stal politickým komisařem "Nové čtvrté armády", o další čtyři roky později byl zvolen jedním z pěti tajemníků KSČ na sedmém kongresu Národní strany. Právě po tomto kongresu se stal nejvyšším vůdcem všech komunistických sil v Mandžusku a severní Číně. Roku 1949 se stal místopředsedou "Ústřední lidové vlády" a na prvním zasedání Všečínského shromáždění lidových zástupců byl zvolen předsedou Stálého výboru parlamentu. Tento post zastával až do druhého zasedání tohoto shromáždění v roce 1959. Od roku 1956 do roku 1966 byl vsazen do funkce prvního místopředsedy KSČ. Náplní jeho práce byla především organizace strany. Liou byl ortodoxním sovětským komunistou, své politické a ekonomické myšlenky a přesvědčení rozpracoval ve svých spisech. Mezi jeho nejznámější díla patří "Jak být dobrým komunistou" (1939), "Na straně" (1945) a "Internacionalismus a nacionalismus" (1952).  Liou se dostal do čela země po nevydařeném Maově Velkém skoku vpřed a pokoušel se provést ekonomické reformy, které by napravily škody po Maových experimentech. To se mu však stalo osudné během tzv. Velké proletářské kulturní revoluce, kdy byl roku 1967 zatčen a vězněn v těžkých podmínkách, kdy mu byly odpírány léky na jeho cukrovku. Málem na následky nedostatečné zdravotní péče zemřel, avšak hlavní strůjkyně zatčení, Ťiang Čching (manželka Mao Ce-tunga), ho potřebovala jako hlavní terč svého tažení na 9. sjezdu Komunistické strany Číny, a tak byl zachráněn. Na sjezdu pak Ťiang Čching skutečně urvala veškerou moc, Liou byl v usnesení označen za "zrádce, nepřátelského agenta ve službách ruského imperialismu, revizionáře a reakcionáře" a byl vyloučen ze strany. Brzy poté ve vězení zemřel, za nejasných okolností, patrně na následky lynčování Rudými gardami, jimž byl vydán napospas. Nalezen byl ve zvratcích a výkalech, pohřben byl tajně pod cizím jménem. Deset let byla jeho smrt tajemstvím. Teprve roku 1980 byl Teng Siao-pchingem, který za kulturní revoluce sdílel podobný osud, plně rehabilitován a byl mu dodatečně vystrojen státní pohřeb. Nejasná je role Mao Ce-tunga při Liouvě zatčení: některé zdroje tvrdí, že se ho snažil chránit před běsněním kulturních revolucionářů, jiné, že se na zatčení spolupodílel. Jisté je, že Liou byl nejvýše postavenou obětí tehdejších chaotických represí.

Liou Šao-čchi, v transkripci pinyin Liu Shaoqi, čínsky 刘少奇 (24. listopadu 1898 – 12. listopadu 1969) byl čínský komunistický politik. V letech 1959-1968 byl předsedou (prezidentem) Čínské lidové republiky, formálně tedy nejvyšším mužem ve státě. Ve skutečnosti však si v té době nejvyšší vliv v zemi stále zachovával Mao Ce-tung, neboť v čínském politickém systému funkce tradičně nezaručuje nejvyšší vliv, podstatná je spíše neformální autorita a souběh různých funkcí, stranických, armádních i státních.

Liu Shaoqi ( ; ; 24 November 189812 November 1969) was a Chinese revolutionary, politician, and theorist. He was Chairman of the NPC Standing Committee from 1954 to 1959, First Vice Chairman of the Communist Party of China from 1956 to 1966 and Chairman (President) of the People's Republic of China, China's "de jure" head of state, from 1959 to 1968, during which he implemented policies of economic reconstruction in China.


Vývoj situace.

4. března 1981 se údajně kvůli špatným podmínkám na Prištinské univerzitě vzbouřili studenti v místní menze. Milice protest velmi rychle uklidnila a vedení SKK projevy studentů odsoudilo. Vše vypadalo, že bude situace rychle vyřešena. Kroky studentů ovšem našly velmi rychle odezvu mezi znepokojeným obyvatelstvem Kosova. Během několika dní se o něm rozšířily zprávy do dalších měst, což vyburcovalo převážně albánské obyvatelstvo, aby vyšlo do ulic. 11. března proběhla v Prištině masová demonstrace. Ke studentům se velmi rychle přidali i dělníci, kteří tímto chtěli dát najevo svojí frustraci z dlouhodobých a neřešených problémů autonomní oblasti. Protesty tak zachvátily všechna větší města a paralyzovaly život v oblasti. Demonstrující, podobně jako v roce 1968 hlásali nacionalistická hesla. Mezi nimi sice chyběla podpora Enveru Hodžovi, i tak se ale ozývaly hlasy, požadující "republiku Kosovo", sjednocení s Albánií, či Kosovo Kosovcům.  Kromě nacionalistických hesel se však ulicemi mnohých kosovských měst, včetně metropole Prištiny, rozléhala i hesla sociální. Kritizována byla především ekonomická zaostalost oblasti, a také to, že co se v Kosovu vyrobí se vyváží do zbytku Jugoslávie, aniž by se cokoliv vracelo zpět (""Trepča radi, Beograd se gradi"" - V Trepči se pracuje a v Bělehradě se staví).  Vzhledem k situaci mimořádně zasedalo Předsednictvo SFRJ, které se rozhodlo nasadit sílu a zvýšit bojovou pohotovost armády. O události se vyjádřila jako o kontrarevoluci. Byl vyhlášen výjimečný stav a proti demonstrujícím nasazeny jednotky armády. Byl také vyhlášen zákaz vycházení.  Jugoslávské bezpečnostní orgány proti protestům zasáhly rázně, dle mínění většiny obyvatel Jugoslávie (včetně kosovských Albánců, ale s výjimkou Srbů) nebývalou silou. Zahynulo celkem 11 lidí, desítky byly zraněny a několik tisíc studentů bylo zatčeno. Přestože se jim podařilo znemožnit další protesty v Prištině, lidé se shromažďovali v některých dalších městech (Kosovska Mitrovica, Vučitrn, Uroševac). Výjimečný stav trval následující 3 měsíce.  Protesty se opět rozhořely 26. března a 3. dubna 1981. Cílem protestujících Albánců bylo upoutat pozornost celojugoslávských médií, neboť se na začátku dubna 1981 běžela přes území Kosova Štafeta mládeže. O průběhu štafety jugoslávská média pravidelně informovala.

Následky.

Jedním z míst, odkud pocházelo nejvíce demonstrantů, byla Prištinská univerzita, jedna z největších univerzit v celé Jugoslávii. Řada jejích studentů byla po skončení protestů ze studia vyloučena, mnozí byli pozatýkáni. Univerzita byla poté označena za "centrum nacionalismu", "přebujelou byrokratickou strukturu" apod.  Kosovské demonstrace vedly k dalšímu prohloubení nenávisti mezi Srby a Albánci v Kosovu. Míra důvěry v albánské obyvatelstvo ze strany jugoslávského státu dramaticky poklesla. Byla rovněž rozpuštěna kosovská teritoriální obrana. Poprvé se po demonstracích v Kosovu objevilo heslo "slabé Srbsko - silná Jugoslávie". Jeho autorem byl Lazar Koliševski, tehdejší makedonský politik, později bylo jedním z hlavních hesel srbských nacionalistů v druhé polovině 80. let. 20. století. Zrychlil se proces vystěhování srbského a černohorského obyvatelstva z oblasti.  Albánská strana považovala demonstrace za zcela regulérní projev nespokojenosti se situací, která v Kosovu delší dobu panovala, tedy nízkou úrovní ekonomického i společenského rozvoje, frustraci z postavení Kosova jako pouhé oblasti v rámci Srbska apod. Albánské zdroje uvádějí počet obětí demonstrací nikoliv 11, ale několik desítek. Srbská, potažmo jugoslávská strana obviňovala kosovské politické vedení z neschopnosti, která se projevila právě ekonomickou zaostalostí a působením řady separatistických skupin. Ty otevřeně žádaly otržení Kosova od Jugoslávie, jeho připojení k Albánii, zavedení ortodoxní komunistické linie Envera Hodži apod. Demonstranty považovala jako mladé lidi, kteří nemohou úspěšně žít v chudém a zaostalém Kosovu, a kteří jsou indoktrinováni nacionalistickou politikou, šířenou jednak ilegálními separatistickými skupinami, jednak Albánií samotnou.  Albánská strana práce (vládnoucí komunistická strana v sousední Albánii) vyjádřila podporu demonstrantům.  Svaz komunistů Jugoslávie se rozhodl kosovské problémy urychleně řešit. V listopadu 1981 byl přijat akční program, až v roce 1987 ovšem jugoslávští komunisté přiznali, že je Kosovo vážný problém, od kterého se odvíjí další možná existence jugoslávského státu.

V březnu 1981 vypukly na území SAP Kosovo spontánní a bouřlivé demonstrace albánského obyvatelstva. Jednalo se o první krizovou situaci v SFRJ po smrti Josipa Broze Tita a zároveň přelomovou událost kosovských dějin.

In March and April 1981, a student protest in Pristina, the capital of the then Socialist Autonomous Province of Kosovo, led to widespread protests by Kosovo Albanians demanding more autonomy within the Socialist Federal Republic of Yugoslavia. The Presidency of Yugoslavia declared a state of emergency in Pristina and Kosovska Mitrovica, which led to rioting. The unrest was suppressed by a large police intervention that caused numerous casualties, and a period of political repression followed.


Popis misí.

Hra začíná scénou z filmu Skyfall, kdy je Bond postřelen a po pádu do vody se mu přehrávají vzpomínky z jeho misí.

Goldfinger.

Agent 007 se probudí v hotelovém pokoji po ráně do hlavy, kterou mu uštědřil "Oddjob". Bond spatří na posteli mrtvou "Jill Mastersonovou", jak je potřená zlatem. Následují úvodní titulky a po nich se Bond dostane do Goldfingerovy továrny, kde způsobí výpadek proudu a musí se prostřílet a proplížit hordami korejských vojáků. Když Bond zaslechne mluvit "Goldfingera", "Pussy Galore" a korejského podnikatele o operaci "Grand Slam", při které má být (jak se Bond domnívá) ukradeno zlato z pevnosti Fort Knox, seznámí se s "Pussy" a proniká do Auricovy kanceláře, kde se jeho předpoklady potvrdí. Bond je však odhalen "Goldfingerem" a "Oddjob" se ho pokusí zabít svým kloboukem s kovovou obrubou. Bond unikne z továrny "Auric Enterprises" a nasedne do Aston Martina DBS. Korejský podnikatel však sedí na sedadle spolujezdce a míří na něj pistolí. Bond ho s pomocí vystřelovací sedačky vyhodí z auta, načež je zasažen střelou ze stíhačky. Bond se probudí připoután u průmyslového laseru, jehož paprsek se pomalu blíží k Bondovým genitáliím. 007 následně "Goldfingera" přesvědčí, že má pro něj větší cenu živý a je uspán. Mise vrcholí útokem na skladiště zlata v Kentucky Fort Knox, kde se Bond od "Goldfingera" dozví, že jeho plánem nebylo ukrást zlato, ale výbuchem ho znehodnotit. Vynoří se "Felix Leiter", bondův přítel ze CIA, a vysvětlí mu, že vyměnil "Pussy Galore" nádrže s plynem v letadle. Bond se dostane k bombě a zabije v pěstním souboji "Oddjoba". James Bond těsně před výbuchem bombu zneškodní a odpočet se zastaví na čísle 007. 007 letí letadlem s Pussy do Bílého domu a je překvapen "Goldfingerem", který vystřelí a letadlo začne padat. "Goldfinger" je vysán z letadla a Bond se blíží k pilotově kabině.

Ve službách jejího veličenstva.

Zde musí agent 007 zastavit padoucha "Blofelda", který má v této misi fiktivní podobu. Účinkují "Agent 007", "Blofeld", "Tracy" "a" "Marc Ange Draco". Bond a "Tracy" společně lyžují ve Švýcarsku, když v tom jsou přepadeni "Blofeldovými" muži. "Tracy" ujede na sněžném skútru a 007 ji následuje na lyžích a odstřeluje zločince. Následně Bonda zavalí lavina a vidí jak je "Tracy" naložena do vrtulníku a "Blofeld" s ní letí pryč. Dále se "Bond" a "Draco" pokouší "Tracy" zachránit útokem na "Výzkumný ústav Piz Gloria". Sjedou do podzemí a v ložnicích hledají "Tracy". Když ji najdou, Bond se vydává za "Blofeldem" skrz laboratoře kde zjišťuje, že "Blofeld" chce pomocí několika žen po světě rozprášit virus "Omega". 007 je však přistižen a "Blofeld" do kanceláře pustí jedovatý plyn. Bond se dostane ven a pronásleduje Bonda až k lanovce, ke které se sveze po laně. Blofeld Bonda stáhne dolů a následuje pěstní souboj končící "Blofeldovým" pádem do rokle.

Povolení zabíjet.

James Bond jede s "Tracy" v Aston Martinu DBS těsně po svatbě. V tom se z rohu vynoří "Blofeld", který očividně pád přežil, a vystřelí na auto. Bond je naživu, zjistí však, že "Tracy" zahynula. Následně je Bond v domě "Felixe Leitera", který má velká zranění a přísahá pomstu "Sanchezovi", drogovému magnátovi. Agent 007 letí s agentkou CIA "Pam Bouvierovou" do "Sanchezovy" rafinerie. "Pam" si setkání se "Sanchezem" tajně natočila. Bond pronikne do rafinerie, a zjistí, že "Sanchez" pašuje drogy. Umístí tedy na různá místa 6 bomb a hledá "Sanchezovu" kancelář, kde získá "Sanchezovu" složku o "operaci Delta". "Pam" je přistižena a agent 007 odpálí bomby. Bond v souboji porazí "Sanchezova" nohsleda jménem "Dario". James Bond a "Pam" se prostřílí k helikoptéře a Bond poté seskočí na jeden ze "Sanchezových" džípů. Agent 007 pronásleduje kamion se "Sanchezem", ten však havaruje a "Sanchez" s mačetou chce Bonda porazit. Bond vytáhne zapalovač co mu daroval "Felix", hodí ho na "Sancheze" a ten uhoří.

Dnes neumírej.

Mise začíná v ledovém paláci na Islandu, kde se 007 setká s "Jinx", která má podobu "Gabriely Montaraz". Následuje plížení se v ledovém paláci. Mise vrcholí honičkou a končí tím, že agent 007 s "Jinx" vyskočí z letadla a odletí ve vrtulníku.

Moonraker.

Zde mise probíhá převážně na kosmické stanici. "Holly Goodhead" nemá podobu "Lois Chiles", ale "Jane Perry". Dále v misi účinkuje "Hugo Drax", kterého namluvil Michel Lonsdale. Mise začíná plížením v "Draxově" vesmírném centru na zemi. Poté Bond a "Holly" odletí raketoplánem "Moonraker" na kosmickou stanici, kde se 007 setká s obrem s kovovými zuby jmenem Čelisti (anglicky "Jaws"). Mise končí že agent 007 zažene "Draxe" do výstupové komory a následně je "Drax" vysán do vakua.

Skyfall.

Na začátku se mise věrně drží filmu, až do doby, kdy se agent 007 vynoří, potom následuje epizoda v Hongkongském mrakodrapu, kde agent 007 pronásleduje záporáka jménem "Patrice" a tím překvapivě hra končí. V misi neúčinkuje "Raoul Silva" a není v ní o něm žádná zmínka. Jediné vedlejší postavy jsou "Patrice" a "Eve Monneypenny".

Herci.

V následující tabulce jsou uvedeny jména postav, podoba a hlas.

Hudba.

Hudbu složil Kevin Kiner, David Arnold složil titulní melodií, která je coververzí písně Goldfinger od Shirley Bassey.

007 Legends je videohra žánru FPS od společnosti Eurocom pro platformy PS3, Xbox360, Windows, PC a Wii U. Hra pojednává o agentovi 007 Jamesi Bondovi. Vyšla u příležitosti padesátého výročí vzniku postavy "agenta 007". Hra má celkem 6 misí, každá znázorňuje jeden film. Jedná se o mise "Goldfinger", "Ve službách Jejího Veličenstva", "Moonraker", "Povolení zabíjet", "Dnes neumírej" a "Skyfall" (vyšlo jako stahovatelné DLC). Ve všech misích má agent 007 podobu současného herce Daniela Craiga. Hráč má po celou hru přístup k široké škále zbraní, např.: Walther P99, AK-47, či Sigmus 9. Hra byla kritizována kvůli špatné grafice a hratelnosti.

007 Legends is a first-person shooter video game featuring the character of British secret agent James Bond. It was developed by Eurocom and released by Activision on October 2012 for PlayStation 3 and Xbox 360, November 2012 for Microsoft Windows and December 2012 for Wii U. The game is available as physical optical disc media, as well as a digital release download via PlayStation Network and Xbox Live Marketplace on date of release. It was removed off all other digital stores without warning. The PAL Wii U version of the game was released in some parts of Europe on 6 December 2012, and in the United Kingdom on 21 December 2012. The release was cancelled in Australia.


Život.

Narodil se v židovské rodině v Polsku. Protože tam byly omezující kvóty pro Židy na vysokých školách, odjel do Francie, kde studoval chemii na Sorbonně. Po vypuknutí druhé světové války byl povolán do francouzské armády. Byl zajat Němci, ale protože neodhalili jeho židovský původ, byl odeslán do zajateckého, nikoli koncentračního tábora. Zde přežil válku. Válečná a zajatecká zkušenost ho nicméně přivedly k zájmu o roli stereotypů, nacionalismu, rasismu a skupinových identit. Bezprostředně po válce pracoval pro OSN, která pomáhala uprchlíkům a válečným sirotkům. Roku 1946 začal studovat psychologii, studia dokončil roku 1954 - to již v Británii, kam odešel za svou ženou, již poznal za války. Od roku 1967 až do své smrti poté působil na univerzitě v Bristolu.

Dílo.

Kritizoval zastaralost metod sociální psychologie a byl zastáncem experimentální metody. Tu začal v Bristolu široce využívat: jeho experimenty začaly tak, že dělil dobrovolníky na dvě malé skupiny na základě nějakého bezvýznamného znaku, a posléze sledoval interakci mezi těmito skupinami a způsoby posilování kolektivní identity uvnitř skupin. Výsledky byly překvapivé: ač bylo rozdělení do skupin v podstatě náhodné a skupiny od sebe byly oddělené, lidé se s jim přidělenou skupinou identifikovali, vymezovali se vůči skupině druhé a definovali výhody a specifičnost vlastní skupiny. Na základě experimentů formuloval spolu se svým žákem Johnem Turnerem tzv. teorii sociální identity, která říká, že lidé svou identitu odvozují od příslušnosti ke skupině i nepříslušnosti k jiným skupinám, za kterýmžo účelem maximalizují vnímání pozitivních rysů vlastní skupiny a negativních rysů cizích skupin.

Henri Tajfel, rodným jménem Hersz Mordche (22. června 1919, Włocławek – 3. května 1982, Oxford) byl britský sociální psycholog polsko-židovského původu, který proslul příspěvky na téma předsudků a kolektivních identit.

Henri Tajfel (born Hersz Mordche; 22 June 1919 – 3 May 1982) was a Polish social psychologist, best known for his pioneering work on the cognitive aspects of prejudice and social identity theory, as well as being one of the founders of the European Association of Experimental Social Psychology.