Počátky Prize marketingu.

Samotné kořeny využívání Prize marketingu v praxi sahají až do počátku 20. století. Jedním z nejvýraznějších průkopníků této strategie byla americká značka pamlsků Cracker Jack. V každém balíčku byla od roku 1912 k nalezení malá pozornost. K těm nejcennějším patřily baseballové kartičky, dobové tetování nebo malé figurky. V současné době již výrobci Cracker Jacků museli vzít v potaz tvrdou konkurenci v oblasti sušenek a pochutin. S rostoucím tlakem na zvyšování či při nejmenším stabilitu tržeb se nabízí jednoznačně řešení. Snižování nákladů na výrobu. To se projevilo jednoznačně ve snížení atraktivity pozorností uvnitř každého balíčku. Oblíbené hračky nahradily malé papírky s hádankami či vtipy.  Když už je řeč o Cracker Jack, od roku 2013 je přibrala do svého portfolia divize Frito-Lay, Inc. Ta je mimo jiné výrobcem celosvětově známých brambůrek Lay ́s, které pokračují v tradici schovávání drobných dárečků do balení. Je možné tak najít celou řadu tetovacích nálepek.

Spojení s baseballem.

První baseballové karty vůbec vznikly v roce 1868 a znázorňovaly hráče Brooklynu Atlantics. Výrobcem byl Peck and Snyder, společnost zabývající se výrobou a distribucí baseballového vybavení. Vzájemné propojení dárečků se tak přímo nabízelo. Existovalo široké spektrum zákazníků, kteří potřebovali nakoupit vybavení pro svůj oblíbený sport. A pokud se měli rozhodnout, kde potřebné nakoupit, baseballové kartičky mohly zapůsobit jako rozhodující kritérium. O rok později, tedy v roce 1869, se společnost Peck and Snyder rozhodla vyrábět kartičky profesionálního baseballového týmu Red Stockings, což výrobkům jednoznačně přidalo na popularitě.  Baseballové kartičky se staly průkopníkem v cestě Prize marketingu na výsluní. Hlavní otěže převzala na počátku 20. století cukrářská manufaktura z Pensylvánského Oxfordu s názvem Breisch-Williams. Ta baseballové kartičky přidávala do svých cukrářských a tabákových výrobků.  V roce 1933 přišla Bostonská Goudey Gum Company s do té doby zcela nevídaným krokem. Baseballové kartičky vylepšila o propracovanou zadní stránku, která nabízela detailní údaje o hráči zobrazeném na přední straně. Byla zároveň první, komu se podařilo distribuovat takto vylepšené kartičky v balíčcích se žvýkačkami.

Současnost Prize marketingu.

Odměny v obchodních řetězcích.

V současné době nejvíce využívají prize marketing obchodní řetězce v podobě dárku za určitou výši útraty nebo bodů v rámci věrnostního programu. Obchodníky často využívaný způsob jak přilákat zákazníky, aby utráceli peníze právě v jejich řetězci. V převážné většině jsou tyto odměny cíleny na nejmenší zákazníky, kteří ovlivňují nákupní chování svých rodičů či prarodičů. Kteří jsou v daném obchodě schopni utratit více, dávají do košíku i zboží, které nutně nepotřebují. Hlavně aby dosáhly na požadovanou částku.Obchodní řetězce proto rozdávají různé odměny za nákup např. v podobě plyšáků, kartiček, oblíbených rozzuřených ptáků, bodů, atd. Obchodníci tají o kolik procent se zvýší jim zvýší tržby. Podle analytických odhadů se ale v případě úspěšné akce může jednat až o 20 %.  Dalším trikem obchodních řetězců jak přilákat zákazníky je vystavení členské karty, na kterou zákazník získává například:  Nevýhodou je, že obchodníci díky tomu získávají detailní přehled, o tom co spotřebitele zajímá. Tyto získané informace potom využívá a díky tomu ušetří tisíce korun, které by zaplatil v rámci obvyklého marketingového výzkumu.

Prize marketing je nástrojem využívaným výrobci a prodejci za obchodními účely. S pojmem Prize marketing se setkáváme stále častěji a častěji.

Prizes are promotional items—small toys, games, trading cards, collectables, and other small items of nominal value—found in packages of brand-name retail products (or available from the retailer at the time of purchase) that are included in the price of the product (at no extra cost) with the intent to boost sales, similar to toys in kid's meals. Collectable prizes produced (and sometimes numbered) in series are used extensively—as a loyalty marketing program—in food, drink, and other retail products to increase sales through repeat purchases from collectors. Prizes have been distributed through bread, candy, cereal, cheese, chips, crackers, laundry detergent, margarine, popcorn, and soft drinks. The types of prizes have included comics, fortunes, jokes, key rings, magic tricks, models (made of paper or plastic), pin-back buttons, plastic mini-spoons, puzzles, riddles, stickers, temporary tattoos, tazos, trade cards, trading cards, and small toys (made from injection molded plastic, paper, cardboard, tin litho, ceramics, or pot metal). Prizes are sometimes referred to as "in-pack" premiums, although historically the word "premium" has been used to denote (as opposed to a prize) an item that is not packaged with the product and requires a proof of purchase and/or a small additional payment to cover shipping and/or handling charges.


Životopis.

Heloisa byla pravděpodobně dcera šlechtičny a pozdější představené kláštera Fontevrault, Hersendis de Champagne. Jméno jejího otce není známé. Již krátce po svém narození přišla Heloisa do benediktinského kláštera Notre-Dame d'Argenteuil. Jejím opatrovníkem se stal strýc Fulbert, kanovník a podjáhen u katedrály Notre Dame v Paříži.  Někdy v období 1116/1117 Heloisa poznala filozofa Petra Abélarda. Abélard byl učitelem na Pařížské univerzitě a byl požádán, aby se stal domácím učitelem Heloisy. Oba společně navázali intimní vztah, který ovšem po určité době vyšel najevo. Abélard poslal těhotnou Heloisu tajně do Le Pallet, kde se jim narodil syn Astralabius.  V roce 1118 se Heloisa na Abélardovo přání vrátila zpět do Paříže, aby uzavřeli sňatek a vyhnuli se tak skandálu. Avšak ještě téhož roku nechal Fulbert Abélarda vykastrovat. Ten zmrzačení přežil a odešel jako mnich do kláštera Saint-Denis. Heloisa musela odejít do kláštera v Notre-Dame d'Argenteuil, ve kterém strávila dětství. Od roku 1123 byla pravděpodobně představená tohoto kláštera, dokud opat Suger klášter roku 1129 nezrušil.  Tehdy po více než deseti letech se oživil kontakt mezi Heloisou a Abélardem. Jeptišky ze zrušeného kláštera nalezly opuštěnou poustevnu Le Paraklet u Nogent-sur-Seine, kde založily nový klášter podle benediktinské řehole. Abélard zůstal s Heloisou a jejím klášterem až do své smrti v písemném styku. Jejich vzájemná korespondence ukazuje mj. obraz středověké společnosti. Heloisa se ve svých dopisech ukazuje nejen jako žena neobyčejné mysli, ale v písemném projevu i jako nadaná spisovatelka, což oceňovali již jejich současníci, např. Abélardův odpůrce Hugo Metellus (1080–1150).  V roce 1131 papež Inocenc II. přijal klášter Le Paraklet pod přímou papežskou správu, nicméně Abélarda odsoudil o deset let později na koncilu v Sens jako kacíře. V roce 1142 Petr Abélard zemřel a clunijský opat Petr Ctihodný o něco později nechal Abélardovy ostatky přenést do kláštera Le Paraklet. O 22 let později v roce 1164 zemřela i Heloisa a byla pohřbena vedle svého manžela Abélarda v kapli "Petit Moustier".  V roce 1792 za Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a téměř kompletně zničen. V roce 1817 byla na pařížském hřbitově Père-Lachaise postavena novogotická hrobka, kam byla těla Heloisy a Abélarda přenesena.

Heloisa (kolem 1095 – 16. května 1164 v klášteře Le Paraclet u Nogent-sur-Seine), fr. Héloïse d'Argenteuil [eloi:z daržatöj] byla manželka Pierra Abélarda a abatyše cisterciáckého kláštera.

Héloïse ( or ; ; 1090?/1100–1? – 16 May 1164) was a French nun, writer, scholar, and abbess. Héloïse is accorded an important place in French literary history and in the development of feminist representation. While few of her letters survive, those that do have been considered a foundational "monument" of French literature from the late thirteenth century onwards. Her correspondence, more erudite than it is erotic, is the Latin basis for the "bildungsroman" and a model of the classical epistolary genre, which influenced writers as diverse as Madame de Lafayette, Choderlos de Laclos, Voltaire, Rousseau, Simone Weil and Dominique Aury.


Život.

Narodil se 12. března 1942 v Plzni. V dětství často měnil bydliště tak, jak jeho otec měnil zaměstnavatele. Ve třech letech se přestěhovali do Prahy, v pěti do Kopřivnice a v šestnácti zpět do Prahy. V dětství četl dobrodružné knihy Jaroslava Foglara a časopisy Vpřed a Junák. Po vzoru Rychlých šípů založil s kamarády klub „Svorná šestka“. O záhady se zajímal již od mladého věku, zaujal ho zejména mytický pouštní červ Olgoj Chorchoj, o kterém se dozvěděl z příběhu ruského paleontologa a autora sci-fi literatury Ivana Jefremova. Ovlivnilo ho též dílo amerického průkopníka „záhadologie“ Charlese Forta. Později ho začala zajímat i zoologie a elektronika.  V Praze vystudoval Fakultu strojní ČVUT, specializaci automobily. Ve 20 letech se oženil s Ivonou Paličkovou a narodil se jim syn Danny. Po skončení školy pracoval jako konstruktér a pak jako řídící pracovník Generálního ředitelství automobilů. Ve volném čase se zabýval záhadami a nevysvětlenými jevy, které zpočátku jen studoval a archivoval a později je začal sám aktivně luštit.  V roce 1977 získal povolení vycestovat do Skotska k jezeru Loch Ness pátrat po tzv. Lochnesské nestvůře. Tam se setkal i s dalším badatelem Robertem Rinesem, jehož použití podvodní fotografie a ultrazvuku ho zaujalo.  Se svým tehdejším kolegou Michalem Brumlíkem začal zkoumat tehdy utajované případy poltergeistů v Československu, různé zprávy o podivných úkazech a údajné strašidelné jevy na hradech a zámcích. V letech 1980–1990 projezdili republiku s cyklem přednášek "„Krásné záhady naší planety“".  Po převratu v roce 1989 se Mackerle vydal poprvé do Mongolska, kam se později ještě dvakrát vrátil.  Dále pátral na Madagaskaru po mytickém lidožravém stromu a v Mikronésii na ostrově Pohnpei v ruinách kamenného města Nan Madol po údajných platinových rakvích obrů. V roce 2006 se s přáteli a synem Dannym vydal na Sibiř do Jakutska do oblasti toku řeky Olgujdach, kde pátrali po záhadných „kotlích“ – údajných objektech zavrtaných do půdy sibiřské tajgy.  Jeho poslední expedicí byla v roce 2009 výprava do brazilské džungle po stopách plukovníka Fawcetta.  V letech 1998–2000 byl poradcem pořadu "Záhady a mystéria" vysílaného na televizní stanici Prima. Od roku 1998 do roku 2002 byl též předsedou redakční rady časopisu "Fantastická fakta". Ve spolupráci se Stanislavem Motlem se podílel na několika epizodách cyklu "Stopy, fakta, tajemství". V souvislosti s výpravou do Jakutska se objevil v 10. dílu 3. série amerického spekulativního seriálu "Vetřelci dávnověku" (Ancient Aliens).  Některé filmy lze zhlédnout na webu Bushmanfilm.com.

Ivan Mackerle (12. března 1942, Plzeň – 3. ledna 2013, Praha) byl český záhadolog, kryptozoolog, dobrodruh, cestovatel a spisovatel. Se svými kamarády a později i se svým synem podnikl na vlastní náklady několik výprav za záhadami do celého světa – např. do Mongolska, Austrálie, Jižní Ameriky, na Sibiř atd. Stal se známým zejména svým pátráním po mytickém mongolském písečném červu známém jako Olgoj Chorchoj. Byl synem automobilového konstruktéra Julia Mackerleho a synovcem architekta Jaroslava Mackerleho.

Ivan Mackerle (March 19423 January 2013) was a Czech cryptozoologist, author, design engineer, and explorer. He organized expeditions to search for the Loch Ness monster of Scotland, the Tasmanian tiger in Australia, and the elephant bird in Madagascar. He was most notable for his search of the Mongolian death worm, and he conducted three trips to Mongolia in 1990, 1992, and 2004. He authored numerous books and publications and from 1998 until 2002 he was chief editor of the Czech paranormal magazine "Fantastická fakta" ("Fantastic Facts").


Historie.

Ve čtyřicátých letech 20. století první letiště Montrealu, "Saint Huberts Airport", již kapacitně nestačilo a Ministerstvo dopravy se rozhodlo zakoupit pozemky bývalého závodního okruhu, "Dorval Race Track" s cílem výstavby nového letiště. 1. září 1941 bylo letiště otevřeno pod názvem Mezinárodní letiště Montreal – Dorval a sloužilo i jako základna Royal Canadian Air Force. V prosinci 1960 byl otevřen nový terminál, v těch dobách jeden z největších terminálů světa. Kanadská vláda předpokládala, že 20 milionová kapacita letiště bude překročena v roce 1985 a na konci šedesátých let naplánovala výstavbu letiště nového, Montreal Mirabel Airport, které bylo otevřeno v roce 1975.  Letiště Mirabel přebralo část domácích a zahraničních letů letiště Dorval. Význam obou letišť ale v osmdesátých letech začal klesat, protože se letadla na transatlantických letech stala technicky dokonalejšími a už nepotřebovala dotankovat v Montrealu, jakož i z důvodu poklesu ekonomického významu města, což mělo za následek přesun části letů do torontského letiště. Plánovaná kapacita letiště se nenaplnila, část letů se vrátila na letiště Dorval a na letišti Mirabel v roce 2004 osobní letecká doprava skončila. V září 2007 bylo letiště přejmenováno na Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau na počest Pierra Elliota Trudeau, významného kanadského státníka a dlouholetého ministerského předsedy Kanady.  Od roku 2007 je letiště schopno přijímat velkokapacitní Airbus A380.

Terminál.

Letiště má jeden terminál a v něm tři hlavní odbavovací haly. Hala A je určena pro domácí linky a má 26 východů, hala B pro mezinárodní linky, kromě USA má 13 východů a hala C pro linky do Spojených států má 18 východů (gates).

Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau (, nebo Montreal – Trudeau, IATA: YUL, ICAO: CYUL) je mezinárodní letiště v druhém největším městě Kanady a největší v provincii Québec. Letiště je hlavním leteckým uzlem montrealské aglomerace, která je domovem přibližně 4 milionové populace, což představuje přibližně 12 procent obyvatelstva Kanady. Nachází se na ostrově Montreal ve vzdálenosti 12 km od centra Montrealu. Letiště nese název po kanadském politikovi Pierru Trudeau. Využávají ho i cestující ze severního Vermontu a severního New Yorku.

Montréal–Trudeau International Airport () or Montréal–Trudeau, formerly known as Montréal–Dorval International Airport ("Aéroport international Montréal-Dorval"), is an international airport in Dorval, Quebec. It is the primary international airport serving Montreal, from Downtown Montreal. The airport terminals are located entirely in the suburb of Dorval, while one runway is located in the Montreal borough of Saint-Laurent. Air Canada, the country's flag carrier, also has its corporate headquarters complex on the Saint-Laurent side of the airport. It also serves Greater Montreal and adjacent regions in Quebec and eastern Ontario, as well as the states of Vermont and northern New York in the United States. The airport is named in honour of Pierre Elliott Trudeau, the 15th Prime Minister of Canada and father of current Prime Minister Justin Trudeau.


Objev.

"Alexornis antecedens" je znám pouze z jediného fragmentu kostry, který postrádá lebku. Pták byl asi velikosti vrabce. Druh byl objeven v roce 1971, během roku 1976 ho pojmenoval a popsal vědec Pierce Brodkorb. Brodkorb předpokládal podobnost dnešním druhům ptáků a svého času jej definoval jako jediný známý druh pozemního ptáka z období křídy po "Gobipteryx minuta" (mhoho dalších ptáků z období křídy bylo považováno za vodní nebo osidlujících ekosystémy blízko vody).

Klasifikace.

"Alexornis" byl původně označen za přímého předchůdce dnešních ptáků, konkrétně řádů srostloprstých a šplhavců. Nicméně při nálezu fosilií byla zjištěna pouhá podobnost s těmito řády. "Enantiornithes" se vyznačují otočeným kloubem mezi lopatkou ("scapula") a krkavčí kostí ("os coracoideum") v rameni, přičemž Larry Martin v roce 1983 poukázal na Brodkorbův omyl, když tyto kosti v jeho původním popisu vinou anatomie kloubu zaměnil.  Později se zjistilo, že "Alexornis" byli příbuzní se středoasijským rodem "Kizylkumavis" spojeným s ostatními ptáky řádu "Enantiornithes" z období křídy. Evženij Nikolajevič Kuročkin v roce 1996 trvdil, že "Alexornis" tvořili čeleď "Alexornithidae", spolu s rody "Kizylkumavis" a "Sazavis". "Alexornis" nesou podobné znaky skeletální anatomie jako ptáci z Jižní Ameriky z přibližně stejné doby, kteří spolu s rody "Martinavis" a "Elbretornis" patří do řádu "Enantiornithes".

V populární kultuře.

"Alexornis" jménem „Alex“ se objevil v animovaném filmu Putování s dinosaury z roku 2013 jako hlavní postava a vypravěč, namluvený hercem Johnem Leguizamem. Postava mluví s mexickým přízvukem pro lepší představu o původu ptáka navzdory tomu, že se film odehrává na Aljašce. Leguizamo v rozhovoru s redakcí webu "Gozamos" řekl: „Tento pták byl nalezen v Mexiku, tak jsme mu dali španělský přízvuk.“ Kvůli fragmentovému stavu fosilie je "Alexornis" ve filmu zpodobněn podobnými druhy.

Alexornis ("pták Alexe (Wetmora)") je druh ptáka z podtřídy "Enantiornithes" ze souvrství La Bocana Roja v mexickém státě Baja California z období křídy, konkrétně věku kampán, stáří kolem 84 až 71 milionů let. Typovým a jediným druhem tohoto rodu je "Alexornis antecedens". "Alexornis" vzniklo složeninou ze jména ornitologa Alexandra Wetmorea a starořeckého slova "ornis", což znamená „pták“, latinsky pak název druhu znamená „rodný“. Odhadovaná hmotnost tohoto praptáka činila asi 37 gramů. Jeho přesné rozměry neznáme, byl však velký přibližně jako současný vrabec.

Alexornis is a genus of enantiornithine birds from the Bocana Roja Formation of Baja California, Mexico. This geological formation has been dated to the late Cretaceous period, and more specifically to the Campanian age, about 73 mya. The type and only known species is Alexornis antecedens. Its name means "Alex's ancestral bird"; "Alexornis" from the given name of ornithologist Alexander Wetmore + Ancient Greek "ornis", "bird", and "antecedens", Latin for "going before" or "ancestral".


Život.

V roce 1930 skončil gymnázium v Chustu a téhož roku jej vladyka Peter Gebej poslal studovat do Říma na Papežskou gregoriánskou univerzitu. Během svého pobytu v Římě bydlel v Papežském ruském kolegiu (Russicum). Za kněze byl vysvěcen 25. prosince 1936. Vysvětil ho Alexander Evreinov (ruský biskup) v chrámu sv. Antonína Velikého. Po návratu do vlasti a absolvování povinné vojenské služby působil jako kněz. V roce 1938 byl jmenován spirituálem a profesorem filozofie v semináři v Užhorodě.  Dne 24. září 1944 se v užhorodské katedrále konala jeho biskupské svěcení. Brzy poté Podkarpatská Rus připadla Sovětskému svazu. Po obsazení Podkarpatské Rusi sovětským vojskem začal stalinistický režim utlačovat věřící v této oblasti. Romža aktivně podporoval věřící a pro režim se stal nežádoucím. Dne 27. října 1947 byl na něj spáchán atentát, který vypadal jako dopravní nehoda. Teodor Romža sice tento útok přežil, ale v nemocnici byl zavražděn agentkou sovětské tajné služby podáním smrtící injekce. Zemřel v noci z 31. října na 1. listopadu 1947. Stal se tak prvním novodobým mučedníkem z území bývalého Československa. Blahořečen byl 27. června 2001 Janem Pavlem II. ve Lvově.  Po rozházení a zneuctění pozůstatků za vlády komunistů byly jeho ostatky poslány na expertízu do Budapešti. V roce 2003 (28. června) byly slavnostně přes Máriapócs a Sobrance přeneseny do Užhorodu, kde jsou uloženy v katedrálním chrámu Povýšení svatého Kříže.

Svátek.

Svátek blahoslaveného Teodora, biskupa mukačevského je 31. října. (Svátek v roce 2008 přesunut z pastoračních důvodů z původního 1. listopadu s dovolením Svatého stolce, na žádost mukačevského biskupa Mons. Milana Šášika CM). Přenesení ostatků bl. Teodora se slaví 28. června.

Blahoslavený Teodor Romža (14. dubna 1911 Velký Bočkov, Podkarpatská Rus − 1. listopadu 1947, Mukačevo) byl rusínský řeckokatolický biskup mukačevské eparchie a mučedník zavražděný NKVD.

Theodore George Romzha (,, 14 April 1911 – 31 October 1947) was the bishop of the Ruthenian Catholic Eparchy of Mukacheve from 1944 to 1947. Assassinated by the NKVD, he was beatified as a martyr by Pope John Paul II on 27 June 2001.


Historie.

Roku 1865 skupina radikálních balkánských intelektuálů založila v Bělehradě Demokratickou orientální federaci, navrhujíc tak federaci od Alp po Kypr, založenou na politické svobodě a sociální rovnosti. Potvrdili svou oddanost ideálům Velké francouzské revoluce v linii Saint-Simonova federalismu a ve spojení se socialistickými idejemi Karla Marxe a Michaila Bakunina. Roku 1894 byla ve Francii ustanovena Liga Balkánské konfederace, na které se podíleli řečtí, bulharští, srbští a rumunští socialisté, kteří podporovali autonomii Makedonie, chápajíce složitost makedonské otázky. Další pokus přišel okamžitě po mladoturecké revoluci v roce 1908. Následujícího roku v Soluni se Asociace socialistických dělníků spojila s dvěma bulharskými socialistickými skupinami a vznikla tak Socialistická dělnická federace otomanských dělníků. Ačkoliv podceňovala až do roku 1913 politickou důležitost národní otázky, která se projevila v právu na sebeurčení národů, a její vůdci zastávali umírněnou pozici k nacionalistickým tendencím v balkánských sociálně-demokratických stranách.

Balkánská socialistická federace.

Ve dnech 7. až 9. ledna 1910 se sešla v Bělehradě První balkánská socialistická konference, na které se řešila otázka balkánské jednoty, snaha zabránit hrozícím válkám a také volání po vyřešení makedonské otázky. Roku 1915, po konferenci v Bukurešti, bylo rozhodnuto vytvořit Revoluční balkánskou sociálně-demokratickou federaci práce, skládájící se ze skupin trvajících na Zimmerwaldské konferenci a odporujících účasti na první světové válce. Zpočátku byla vedena Christianem Rakovským, později se mezi jejími prominentními členy objevují Vasil Kolarov a Georgi Dimitrov. Roku 1915 Dimitrov napsal, že Makedonie „která byla rozdělena na tři části“, by měla být „sjednocena do jednoho státu, požívajícího rovná práva v rámci Balkánské demokratické federace.“ Tato nezávislá a sjednocená Makedonie se měla skládat z příslušných geografických oddílů Bulharska, Srbska a Řecka. Federace byla v průběhu doby potlačována národními vládami, samotný Rakovskij byl v roce 1916 zatčen v Rumunsku.

Balkánská komunistická federace.

Po Říjnové revoluci v Rusku se mezi lety 1920 až 1921 zformovala Balkánská komunistická federace, ovlivněná názory Vladimira Iljiče Lenina na národnost. Jednalo se o zastřešující komunistickou organizaci, ve které byly zastoupeny všechny balkánské komunistické strany a která byla řízena požadavky Sovětského svazu a Kominterny. Obhajovala vizi Balkánské federativní republiky, která by zahrnovala Bulharsko, Jugoslávii, Řecko a Turecko; některé návrhy začleňovaly i Rumunsko. Tento orgán tedy dohlížel na aktivity Bulharské komunistické strany, Komunistické strany Jugoslávie, Komunistické strany Řecka, Turecké komunistické strany a do jisté míry i Komunistické strany Rumunska. Balkánská komunistická federace byla rozpuštěna v roce 1939.

Poválečná federace.

Krátce po konci druhé světové války jednali komunističtí vůdci Jugoslávie a Bulharska Josip Broz Tito a Georgi Dimitrov o spojení jejich dvou zemí do Balkánské federativní republiky. Jako ústupek jugoslávské straně souhlasili Bulhaři s uznáním makedonského etnika a jazyka v bulharské části Makedonie. Dne 1. srpna 1947 byla mezi Jugoslávií a Bulharskem podepsána tzv. Bledská dohoda. V listopadu 1947 podepsalo také Bulharsko, pod jugoslávským a sovětským tlakem, dohodu o přátelství s Jugoslávií. Další jednání však byla přerušena kvůli rozkolu mezi Titem a Stalinem v červnu 1948, kdy se Bulharsko na příkaz Sovětského svazu stalo vůči Jugoslávii nepřátelské.

Balkánská federace byl projekt na vytvoření federace několika balkánských států, především levicové orientace. Koncept Balkánské federace se poprvé objevil ke konci 19. století. Cílem bylo vytvořit novou politickou unii, federální republiku spojující Balkánský poloostrov na bázi internacionalismu, socialismu, sociální solidarity a ekonomické rovnosti. Základní vizí bylo to, že i přes rozdíly mezi balkánskými národy je společnou bází pro sjednocení historická potřeba jejich emancipace.

The Balkan Federation project was a left-wing political movement to create a country in the Balkans by combining Yugoslavia, Albania, Greece, Bulgaria, and Romania.


Obsah románu.

Román se odehrává v první polovině 19. století na ostrově "San Nicolas" (Svatý Mikuláš), který je vzdálený asi devadesát kilometrů od pobřeží Kalifornie a na kterém žijí indiáni kmene Nicoleňo. Jednoho dne se u ostrova objeví aleutští lovci tuleňů a mořských vyder pod vedením ruského kapitána Orlova. Když při odplutí nechtějí indiánům zaplatit dohodnutou cenu za ulovené vydry, dojde k boji, při kterém kmen ztratí dvacet sedm mužů, takže jich zbude pouze patnáct a z toho sedm starců. Padne i otec hlavní hrdinky a vypravěčky románu, dvanáctileté indiánské dívky Karany.  Nově zvolený náčelník se rozhodne doplavat v kánoi na pevninu, aby tam pro kmen získal nové místo k životu. Výsledkem jeho plavby je, že se u ostrova objeví loď, aby zbylé Indiány odvezla do Kalifornie. Když jsou všichni na lodi, Karana zjistí, že chybí její mladší šestiletý bratr Ramo, který se vrátil do vesnice pro svůj rybářský oštěp. Loď však již na něho nemůže čekat, neboť by se v sílící bouři rozbila o skaliska. Karana proto skočí do vody a doplave zpět na ostrov, aby tam její bratr nezůstal sám.  Sourozenci marně doufají, že se loď pro ně vrátí. A pak Karana zůstane na ostrově sama, když jejího bratra roztrhají zdivočelí psi. Karana se tak musí naučit práce, které dříve vykonávali muži. Dokáže v sobě přemoci strach, pramenící z kmenové pověry, podle níž se žena nesmí dotknout zbraně. Vyrobí si oštěp, luk a šípy, lovem si opatřuje potravu a postaví si obydlí z velrybích kostí. Když i ji napadnou psi, střelí jejich vůdce šípem do hrudi. Najde ho zraněného, vyléčí jej, pojmenuje jej Rontu a získá tak psího přítele. Po jeho smrti si brzy najde mladého psa, který vypadá jako Rontu, a ochočí si ho. Místo očekávané lodi se jednoho roku objeví znovu loď aleutských lovců. Karana se před nimi schová v jeskyni a stýká se pouze s dívkou, která lovce doprovází. Uvědomuje si, jak je na ostrově opuštěná, ale když lovci odjíždí, zůstane na ostrově. Zažije tam i zemětřesení i vlnu tsunami. Nakonec je po osmnácti letech nalezena a odvezena do misionářské osady v Santa Barbaře. Tam se také dozví, že loď, která odvezla její soukmenovce do misie, se krátce na to v bouři potopila, a proto se pro ni nikdo nevrátil.

Ostrov modrých delfínů (1961, Island of the Blue Doplhin) je dobrodružný román pro mládež od amerického spisovatele Scotta O'Della. Je založený na skutečném životním příběhu indiánské ženy, pojmenované Juana Maria (před 1811–1853). V románu je vylíčen osamělý život indiánské dívky Karany na rodném Ostrově modrých delfínů, opuštěném zbytkem kmene při jeho přesídlení do Kalifornie. Jde o ostrov San Nicolas (Svatý Mikuláš), jeden z tzv. Kanálových ostrovů (Channel Islands) u kalifornského pobřeží.

Island of the Blue Dolphins is a 1960 children's novel by American writer Scott O'Dell, which tells the story of a 12-year-old girl named Karana stranded alone for years on an island off the California coast. It is based on the true story of Juana Maria, a Nicoleño Native American left alone for 18 years on San Nicolas Island during the 19th century.


Život.

Narodil se do rodiny důstojníka válečného námořnictva. Jeho otec Michail Alexandrovič Voroncov se stal roku 1939 námořním atašé v Německu, mladý Julij i s matkou odcestoval k němu do Berlína následujícího roku. Pouhý měsíc před německým útokem na Sovětský svaz jej otec poslal zpět domů, jelikož znal německé úmysly. Za války studoval na námořnickém učilišti v Baku, kde se seznámil s pozdějším ruským premiérem Jevgenijem Primakovem. Po odmaturování nastoupil na Státní institut mezinárodních vztahů v Moskvě, který absolvoval roku 1952. Poté pracoval na Ministerstvu zahraničních věcí SSSR.  V roce 1954 byl poslán do Spojených států amerických. Působil jako atašé Stálé mise SSSR při OSN a pak jako poradce sovětského velvyslanectví ve Spojených státech. V letech 1963 až 1965 se jakožto poradce Stále mise účastnil ženevských rozhovorů o odzbrojení a zastavení jaderných zkoušek. V období let 1970 až 1977 byl poradcem-diplomatickým zástupcem na sovětském velvyslanectví v USA. V letech 1977 až 1978 vedl sovětskou delegaci na mezinárodní Konferenci o bezpečnosti a spolupráci v Evropě v konané v srbském Bělehradě.  Od prosince 1977 do ledna 1983 zastával post sovětského velvyslance v Indii, kde přispěl ke zlepšení vzájemných vztahů a podílel se na přípravách historické návštěvy Leonida Iljiče Brežněva v Indii a Indiry Gándhíové v Sovětském svazu. Poté byl do roku 1986 velvyslancem ve Francii. Po návratu domů se podílel na přípravě dohody mezi SSSR a USA o zničení raket středního doletu. Roku 1987 se stal prvním náměstkem ministra zahraničí SSSR. Následujícího roku se stal sovětským velvyslancem v Afghánistánu, kde měl za úkol zajistit klidné stažení sovětských vojsk a zabránit afghánskému domácímu konfliktu.  V letech 1990 až 1994 byl stálým zástupcem SSSR a později Ruska při OSN, poté do roku 1998 velvyslancem v USA. V období let 1998 až 2000 zastával post poradce prezidenta Ruské federace v otázkách zahraniční politiky. Následně se stal zástupcem Generálního tajemníka OSN, z této pozice koordinoval návrat kuvajtských vězňů a majetku z Iráku. V této době také působil jako předseda představenstva Rusko-americké investiční banky.  Za své služby obdržel několik sovětských (Leninův řád, Řád Říjnové revoluce, dva Řády rudého praporu práce, Řád znaku cti) a ruských (Řád Za zásluhy o vlast 3. třídy, Řád cti, Zasloužilý pracovník diplomatické služby Ruské federace, Čestný pracovník Ministerstva zahraničních věcí Ruské federace) vyznamenání. Mimo jiné také indický řád Padma Bhúšan.

Julij Michajlovič Voroncov (: ; 7. října 1929 – 12. prosince 2007) byl sovětský a ruský diplomat, stálý zástupce Sovětského svazu a Ruské federace při Organizaci spojených národů v letech 1990 až 1994.

Yuli Mikhailovich Vorontsov (also Yuliy Vorontsov; ) (October 7, 1929, Leningrad – December 12, 2007, Moscow) was a Russian and Soviet diplomat, President of International Centre of the Roerichs (Moscow). In the mid-1970s he was Chargé d'Affaires at the Soviet embassy in Washington under Ambassador Dobrynin. He was then Ambassador to India (1978-1983) and France (1983-1986). He returned to Moscow to be the first deputy foreign minister (1986-1990) and participated in arms reduction talks with the United States. In 1988-1989, he was simultaneously the Ambassador to Afghanistan as Soviet troops withdrew from the country. He then served as the last Soviet ambassador to United Nations between 1990 and 1991 and as the first Russian Permanent Representative to the UN from 1991 to 1994. After this he served as the Russian ambassador to the United States from 1994 to 1998. In 2000 Vorontsov was chosen as the high-level coordinator for issues related to a paragraph of United Nations Security Council Resolution 1284 which once again required Iraq to face "its obligations regarding the repatriation or return of all Kuwaiti and third country nationals or their remains, [and] the return of all Kuwaiti property [...] seized by Iraq" (during the invasion of Kuwait).


Historie.

Souborový systém Files-11 vychází ze systémů souborů používaných na starších operačních systémech firmy Digital Equipment Corporation, jako například TOPS-20 a RSTS/E, je však mnohem pokročilejší než jeho předchůdci. Jejich návrhářem byl Dave Cutler, který později pracoval na vývoji NTFS ve firmě Microsoft.  V systému RSTS/E je každý uživatelský účet reprezentována dvojicí čísel ["projekt","uživatel"] a má přiřazen jeden adresář. Systémové soubory a programy jsou uloženy v adresáři rezervovaného systémového účtu. Tato jednoduchá struktura adresářů vyhovovala na počítačích PDP-11, které mají velmi malý diskový prostor; počítače VAX s mnohem většími pevnými disky však vyžadují pružnější způsob ukládání souborů, jakou poskytuje hierarchická struktura adresářů, což je nejdůležitější vylepšení systému ODS-2.

Organizace a pojmenování disků.

Operační systém OpenVMS může používat lokální disky i disková úložiště připojená pomocí rozhraní Fibre Channel sdílená s jinými počítači v síti.  OpenVMS cluster umožňuje sdílení všech disků, které nejsou označeny jako soukromé, všemi uzly v clusteru. Obrázek 1 ukazuje konfiguraci, ve které jsou dva systémové disky přístupné z obou uzlů pomocí sítě; jeden z uzlů má také soukromý (nesdílený) disk. Přístup k souborům v clusteru řídí OpenVMS Distributed Lock Manager, který je nedílnou součástí systému souborů.  Z několika disků lze složit rozsáhlé logické disky nazývané "sada svazků" (). Disky mohou být také automaticky sdruženy do "stínové sady" () pro zvýšení spolehlivosti a rychlejší čtení.  Každý disk je identifikován fyzickým jménem, obvykle bývá identifikován také logickým jménem definovaným uživatelem. Například systémový disk (ze kterého se zavádí operační systém) může mít fyzické jméno $3$DKA100, ale většinou se pro něj používá logické jméno SYS$SYSDEVICE.

Struktura adresářů.

Každý diskový svazek se systémem souborů Files-11 obsahuje kompletní a nezávislý systém souborů s vlastní hierarchickou (stromovou) strukturou adresářů. Každý soubor patří do nějakého adresáře a každý adresář s výjimkou "hlavního souborového adresáře" (kořenový adresář, viz dále) má svůj nadřízený adresář, čímž vzniká struktura orientovaného acyklického grafu.  Na obrázku je vidět, že soubor Soubor 2 má adresářovou položku jak v adresáři Dir 2, tak v Dir 3, tj. je v obou adresářích současně. Pokud bude odstraněn z jednoho adresáře, bude stále dostupný z druhého, dokud nebude odstraněn i z něj. Podobným konceptem jsou pevné odkazy v UNIXu. V OpenVMS je třeba dávat pozor na to, že na discích, na kterých nejsou možné a povolené pevné odkazy, není soubor skutečně smazán (tato vlastnost je dostupná pouze na discích s ODS-5).

Úplné jméno souboru.

Úplné jména souboru v OpenVMS má tvar:  a skládá se ze  Zápis [DIR1.DIR2.DIR3]FILE.EXT znamená nejnovější verzi souboru FILE.EXT na právě implicitním disku v adresáři [DIR1.DIR2.DIR3].  DIR1 je podadresář hlavního souborového adresáře (MFD odpovídá "kořenovému adresáři"), DIR2 je podadresář DIR1 a DIR3 podadresář DIR2. MFD, hlavní souborový adresář má jméno [000000].  ODS-2 na systému VAX/VMS dovoluje maximálně osm úrovní adresářů, při použití kořenového logického jména až 16 úrovní. OpenVMS dovoluje až 255 úrovní adresářů. Jména souborů mohou být tvořena pouze velkými písmeny, alfanumerická jména (včetně podtržítka, pomlčky a znaku dolar) maximální délky 39+39 znaků (39 pro jméno a 39 pro příponu). ODS-5 rozšiřuje znakovou sadu o malá písmena a většinu dalších tisknutelných ASCII znaků, stejně tak jako ISO Latin-1 a Unicode znaky, zvětšuje maximální délku jména souboru. Při konstruování jmen souborů pro ODS-5 se před znaky nepovolenými v ODS-2 používá speciální znak "^" pro zachování zpětné kompatibility; například soubor „soubor.tar.gz;1“ na ODS-5 disku bude na označovaném jako „soubor^.tar.gz“ – jméno souboru je „soubor.tar“ a přípona je „.gz“.  Většina složek jména souboru může být vynechána; systém místo nich doplní složky z aktuálního "implicitního jména souboru". Implicitní jméno souboru nahrazuje koncept „aktuálního adresáře“ z jiných operačních systémech tím, že poskytuje sadu implicitních hodnot pro uzel, jméno zařízení a adresář. Každý proces má své implicitní jméno souboru, které zahrnuje jméno disku a adresář, a většina funkcí pro práci se soubory systému VMS přijímá implicitní jméno souboru, které může zahrnovat i příponu souboru; například příkaz TYPE má jako implicitní příponu „.LIS“, takže příkaz TYPE F bez uvedení přípony se snaží otevřít soubor F.LIS.

Verzování souborů.

Každý soubor má číslo verze, které je při vytvoření nového souboru nastaveno na hodnotu 1, pokud v adresáři neexistuje jiná verze souboru se stejným jménem (jinak se použije verze o jedničku vyšší než je nejvyšší číslo verze souboru daného jména). Pokaždé, když je soubor zapsán, místo přepsání existující verze se vytvoří nový soubor se stejným jménem a s číslem verze o jedničku větším. Starší verze souborů tedy nejsou přepisovány, ale jsou ponechány na disku a mohou být kdykoli použity. Staré verze mohou být odstraňovány ručně příkazem DELETE nebo PURGE nebo automaticky, když počet verzí přesáhne pro soubor nastavenou hodnotu (nastavenou příkazem SET FILE/VERSION_LIMIT). Nejvyšší číslo verze je 32767. U jednotlivých souborů lze verzování vypnout, jestliže je nežádoucí. Konkrétně soubory, které jsou aktualizovány přímým přístupem, jako například databáze, nové verze nevytváří, pokud to není explicitně naprogramováno.

Žolíky ve jménech souborů.

Některé programy umožňují používat ve vlastním jménu souboru, příponě a čísle verze žolíkové znaky. Žolík '*' má význam libovolné posloupnosti znaků, žolík '%' má význam libovolného znaku. Oba žolíkové znaky se mohou použít i uvnitř jména (nejen na jeho konci). Některé programy umí pracovat se soubory v celém zvoleném (pod)stromě adresářů; požadavek provést určitou akci v celém podstromě za zadává pomocí tří teček na konci cesty adresáři (tj. před zavírací hranatou závorkou): SEARCH [.TEXTS...]*.TXT "hledaný text" Jména adresářů se zapisují dvojím způsobem. V cestě adresáři, která se píše vždy do hranatých závorek, se zapisují bez přípony a čísla verze. Pokud se zapisují jako jméno souboru (mimo hranaté závorky), mají vždy příponu.DIR a verzi 1. První způsob se kromě zápisů cesty k souboru používá i v příkazech SET DEFAULT pro nastavení implicitní cesty a CREATE /DIRECTORY pro vytvoření adresáře. Druhý způsob se používá pro nastavení práv adresáři a pro zrušení adresáře.

Přístupová práva k souborům.

VMS používá dva Discretionary Access Control mechanismy zabezpečení souborů:

Přístup na základě UIC.

Přístup je definován pro čtyři kategorie uživatelů:  Pro každou kategorii uživatelů jsou k dispozici čtyři bity udávající oprávnění k jednotlivým operacím:  Pro přístup k souboru se uplatní oprávnění kategorie „systém“, pokud kód UIC uživatelovy skupiny je menší nebo roven parametru MAXSYSGROUP v SYSGEN (typicky 8, tj. 10 osmičkově) (například uživatel SYSTEM); „vlastník“ a „skupina“ platí pro vlastníka souboru a uživatelovu uživatelskou skupinu a „world“ se použije pro všechny ostatní uživatele. Změnu metadat souboru jako například ochranu souboru mohou vždy provádět pouze uživatelé kategorie „systém“ a „systém“.

Přístup podle ACL.

ACL umožňuje přidělovat další práva k určitým souborům nebo adresářům libovolným uživatelům nebo skupinám. Lze také označit ACL jako dědičná (), kdy se ACL adresáře uplatňuje na všechny soubory v tomto adresáři. Lze například dovolit, aby WWW server s UIC HTTP$SERVER měl právo čtení pro všechny soubory v určitém adresáři. ACL se nastavují příkazem EDIT/ACL a mají tvar dvojic identifikátor/přístup. Například ACL položka  umožňuje uživateli HTTP$SERVER číst a spouštět soubor.

Zvláštní oprávnění.

Čtyři systémová oprávnění umožňují uživatelům, kteří je mají, přednostní přístup:

Logická jména.

Logické jméno je systémová proměnná, která se může odkazovat na disk, adresář nebo soubor, nebo může obsahovat jiné informace pro určitý program. Například logické jméno SYS$SYSDEVICE obsahuje jméno zařízení, ze kterého byl zaveden operační systém. Logické jméno normálně znamená jediný adresář nebo disk, "například" SYS$LOGIN:, což je uživatelův přihlašovací (domovský) adresář (nebo adresáře); tato logická jména nelze používat jako jména disku – SYS$LOGIN:[DIR]FILE není správné jméno souboru. Existují ale "skrývající" () logická jména, definovaná příkazem DEFINE/TRANSLATION=CONCEALED, která tímto způsobem být používána mohou; tato kořenová () jména jsou definována s tečkou za jménem posledního adresáře, např.  což umožňuje používání úplných jmen souborů tvaru HOME:[DIR]FILE, ve kterých logické jméno plní funkci jména disku. Obvyklejší jsou jednoduchá logická jména, která ukazují na zvláštní adresáře příslušnými s některé aplikační software, který může být umístěn na libovolném disku nebo v libovolném adresáři. Logické jméno ABC_EXE může například ukazovat na adresář proveditelnými programy pro aplikaci ABC, ABC_TEMP může ukazovat na adresář dočasných souborů pro stejnou aplikaci, a tento adresář může být na stejném disku a ve stejném adresářovém stromě jako ABC_EXE, ale může být i na jiném disku (a v různých adresářových stromech).  Logická jména nemají obdobu v operačních systémech standardu POSIX. Připomínají proměnné prostředí v Unixu, jejich vyhodnocování (expanzi) však neprovádí příkazový interpret nebo aplikační program, ale systém souborů. Logická jména musí být před použitím definována, což se obvykle děje v příkazovém souboru pro start systému a v uživatelských přihlašovacích příkazových souborech.  Asi nejbližším konceptem podobným logickým jménům jsou jména definovaná v operačním systému AmigaOS pomocí příkazu ASSIGN. AmigaDOS, diskový operační systém systému AmigaOS, který je portem systému TRIPOS, v některých ohledech připomíná operační systémy firmy DEC. Například pro jména fyzických zařízení se používá DF0: pro první disketovou jednotku, CDROM2: pro třetí jednotku CD-ROM, atd. Protože AmigaOS může být zaveden z libovolného připojeného disku, přiřazuje jménu SYS: odkaz na zařízení, ze kterého byl operační systém zaveden. Existují i další přiřazení jako LIBS:, PREFS:, C:, S:, apod. jsou také vytvořena, přičemž se na ně odkazuje ze SYS:. Uživatelům je samozřejmě také povoleno vytvářet a rušit vlastní přiřazení.  V OS VMS se mohou logická jména odkazovat na jiná logická jména (až do předdefinovaného limitu 10) a mohou obsahovat seznamy adresářů, ve kterých se hledá soubor příslušného jména. Mezi často používaná logická jména patří:

Záznamově orientované vstupy/výstupy: Record Management Services.

Record Management Services (RMS) je vrstva operačního systému VMS implementující strukturované vstupy/výstupy. RMS poskytuje programům komplexní podporu pro práci se "strukturovanými" soubory, jako záznamově orientované soubory a indexované databázové soubory. Systém souborů VMS ve spojení s RMS rozšiřuje přístup k souborům za jednoduchý bytový proudy a umožňuje podporu na úrovni OS pro množství typů souborů. Každý soubor v systému souborů na VMS můžeme považovat za databázi obsahující řadu záznamů složených z několika položek. Textový soubor je například posloupnost záznamů (řádků) oddělených znaky konce řádku. RMS je příkladem záznamově orientovaného systému souborů.  RMS podporuje čtyři formáty záznamů:  RMS poskytuje čtyři záznamové přístupové metody neboli metody pro načítání existujících záznamů ze souboru:

Fyzická struktura: On-Disk Structure.

Na diskové úrovni reprezentuje ODS systém souborů jako pole "bloků", kde blok je 512 souvislých bytů na jednom fyzickém disku ("svazku"). Několik diskových bloků tvoří "cluster" (původně 3 ze sebou jdoucí bloky, u větších disků více bloků). Soubor je ideálně na disku uložen souvisle, což znamená, že jednotlivé bloky obsazené souborem, jdou po sobě. Kvůli fragmentaci diskového prostoru však musí být někdy soubor rozdělen na několik částí rozmístěných v různých místech disku. Každá souvislá část se nazývá „extent“. Z několika disků lze vytvořit "sadu svazků", na níž mohou být části souborů uloženy na kterémkoli místě. Při použití větších disků není používání sad svazků tak časté, protože správa jediného fyzického disku je jednodušší.  Každý soubor na Files-11 disku (nebo sadě svazků) má jednoznačnou "identifikaci souboru" (FID), složenou ze tří čísel: "číslo soubor" (NUM), "pořadové číslo souboru" (SEQ) a "relativní číslo svazku" (RVN). NUM udává, kde v souboru INDEXF.SYS (viz dále) jsou umístěna metadata souboru; SEQ je číslo generace, které se zvětšuje pokaždé, když je nějaký soubor je smazán a pak je vytvořen jiný soubor, který používá stejnou položku INDEXF.SYS (aby žádný odkaz na smazaný soubor neukazoval náhodou na nový soubor); RVN udává číslo svazku, na kterém je soubor uložen při použití sady svazků.

Adresáře.

Hierarchická struktura souborů na ODS svazku je vytvářena "adresářovými soubory", což jsou speciální soubory obsahující seznamy jmen, čísel verzí a FID souborů, podobně je tomu u VSAM katalogů v systému MVS. V kořeni adresářové struktury je "hlavní adresář souborů" (MFD), kořenový adresář, který (přímo nebo nepřímo) obsahuje každý soubor na svazku.

Hlavní adresář souborů.

Adresář na nejvyšší úrovni (kořenový adresář) v souborovém systému ODS je označován jako "hlavní adresář souborů" () a obsahuje všechny adresáře nejvyšší úrovně (včetně sebe sama) a několik systémových souborů v nichž jsou informace o souborovém systému. Na ODS-1 svazcích se používá dvouúrovňová struktura adresářů: pro každý "identifikační kód uživatele" (UIC) existuje "uživatelský adresář souborů" (), tvaru [GROUP.USER]. Na svazcích s ODS-2 nebo ODS-5 je struktura adresářů pod MFD volná, v systému VAX/VMS omezená na 8 úrovní, v OpenVMS neomezená. Na sadě svazků obsahující více disků je MFD vždy uložen na prvním svazku a obsahuje podadresáře všech svazků.  MFD obsahuje následující systémové soubory:  Pro odkazy na tyto soubory nepoužívá vlastní implementace systému souborů jména, ale jejich soubor ID, která mají na všech discích stejné hodnoty. Např. INDEXF.SYS má vždy NUM = 1 a SEQ = 1.

Indexový soubor: INDEXF.SYS.

Indexový soubor obsahuje většinu základních informací o sadě svazků ve Files-11.  Existují dvě organizace INDEXF.SYS: tradiční organizace a organizace používaná na discích se strukturou GPT.SYS (GUID Partition Table, GPT).  V tradiční organizaci je blok 1 "blok pro zavedení systému", který obsahuje umístění "primárního zaváděcího obrazu" sloužícího pro načtení operačního systému VMS. Ten je vždy umístěn v logickém bloku 0 disku, takže firmware zařízení jej může načíst. Tento blok je vždy přítomný, i na svazcích, které systém neobsahují (non-bootable).  Za blokem se zavaděčem systému následuje "primární domovský blok", který obsahuje "jméno svazku", umístění extentů obsahujících zbytek indexového souboru, UIC vlastníka svazku a informace o "přístupových právech ke svazku". Protože tyto informace jsou životně důležité pro data na svazku, existuje několik záložních kopií domovského bloku nazývaných "sekundární domovské bloky", které umožňují obnovu informací o svazku, pokud by došlo k jejich přepsání nebo poškození.  Na discích s GPT.SYS, obsahuje GPT.SYS ekvivalent boot bloku (známý jako Master Boot Record (MBR)) a neexistuje žádný primární domovský blok. Všechny domovské bloky na disku s GPT jsou alternativní domovské bloky. Tyto struktury nejsou obsaženy v INDEXF.SYS a bloky souboru INDEXF.SYS nejsou použité.  Zbytek indexovaného souboru se skládá z "hlaviček souborů", které pro každý soubor na svazku obsahují seznam extentů alokovaných pro soubor a metadata souboru, jako je UIC vlastníka, ACL a informace o přístupových právech. Soubor, které mají velký počet extentů mohou mít více hlaviček. Hlavička souboru má pevnou délku, ale obsahuje části pevné i proměnné délky:  Pokud je to možné, je mapa a ACL část hlavičky uložena v "primární hlavičce". Pokud je ale ACL příliš dlouhé nebo soubor obsahuje příliš mnoho extentů, takže v primární hlavičce není dostatek prostoru pro jejich uložení, je alokována "rozšířená hlavička" pro uložení informací, které se do primární hlavičky nevešly.  Hlavička souboru začíná čtyřmi offsety (IDOFFSET, MPOFFSET, ACOFFSET a ROFFSET). Protože za hlavičkou pevné délky jsou oblasti s proměnnou velikostí (například mapa a ACL), jsou zde uložené informace o umístění těchto přídavných oblastí od začátku hlavičky v 16-bitových slovech.  Jestliže soubor potřebuje více hlaviček, pole "číslo rozšiřujícího segmentu" (SEGNUM) obsahuje pořadové číslo této hlavičky, počítané od 0 v první položce INDEXF.SYS.  STRUCLEV obsahuje aktuální úroveň struktury (ve vyšším bytu) a verzi (v nižším bytu) systému souborů; ODS-2 má úroveň 2. Pokud při zdokonalování systému souborů byla provedena změna, která neporušuje zpětnou kompatibilitu, takže se svazkem může pracovat i starší software, zvyšuje se číslo verze. Pokud byla zpětná kompatibilita narušena, musí se zvýšit číslo úrovně.  W_FID je identifikátor souboru, který se skládá ze tří složek: FID_NUM, FID_SEQ a FID_RVN, což je číslo souboru, pořadové číslo a relativní číslo svazku); EXT_FID (opět obsahující tři složky) obsahuje umístění další rozšířující hlavičky (je-li použita). U obou hodnota 0 v RVN znamená „aktuální“ svazek (žádný svazek nemá RVN 0).  FILECHAR obsahuje několik příznaků, které udávají, jak je soubor organizován, nebo ovlivňují, jak je zpracováván:  ACCMODE popisuje "úroveň oprávnění" s níž musí proces běžet, aby mohl přistupovat k souboru. VMS definuje čtyři úrovně oprávnění: uživatel, supervisor, exec a jádro. Každý typ přístupu – čtení, zápis, provedení a smazání – je zakódován jako dvoubitové celé číslo.  FILEPROT obsahuje informace o ochraně souboru. Je rozdělen na 4 skupiny po 4 bitech: systém, vlastník, skupina a world. Bit 0 odpovídá čtení, 1 zápisu, 2 spuštění a 3 smazání. Nastavení bitu přístup k souboru znemožňuje; vynulování bitu přístup dovoluje.  Jestliže hlavička souboru je rozšířující hlavička, BACKLINK obsahuje souborové ID primární hlavičky; jinak obsahuje souborové ID adresáře, který obsahuje primární položku pro soubor.

Files-11 je souborový systém používaný operačním systémem OpenVMS původně vyvinutý pro operační systém RSX-11 na počítači PDP-11 (odkud pochází název Files-11). Má několik vývojových stupňů označovaných ODS-1 až ODS-5 ().

Files-11, also known as "on-disk structure", is the file system used by Digital Equipment Corporation OpenVMS operating system, and also (in a simpler form) by the older RSX-11. It is a hierarchical file system, with support for access control lists, record-oriented I/O, remote network access, and file versioning.


Klubová kariéra.

Je odchovanec klubu AFC Ajax, kam přišel v průběhu mládeže z týmu SV Argon.

AFC Ajax.

V průběhu ročníku 2011/12 se propracoval do prvního mužstva. V dresu Ajaxu debutoval 21. září 2011 v utkání nizozemského poháru proti klubu VV Noordwijk, na hřiště přišel ve 31. minutě a svým gólem pomohl k výhře 3:1. Svůj první ligový zápas za Ajax odehrál v devátém kole hraném 20. 12. 2012 proti Heraclesu Almelo (remíza 3:3), na hřiště přišel v 77. minutě. Jednalo se o jeho jediný ligový start v ročníku 2012/13, ve kterém se zasloužil o zisk mistrovského titulu v Eredivisie.

Sezóna 2013/14.

V létě 2013 se podílel na zisku nizozemského Superpoháru. S Ajaxem se představil ve skupinové fázi Ligy mistrů UEFA 2013/14, kde ve skupině H číhali soupeři FC Barcelona (Španělsko), AC Milán (Itálie) a Celtic FC (Skotsko). Tým skončil s osmy body na třetím místě a kvalifikoval se do play-off Evropské ligy UEFA 2013/14, De Sa odehrál v základní skupině dvě střetnutí. V jarním šestnáctifinále EL narazil Ajax na celek FC Red Bull Salzburg z Rakouska, se kterým po prohrách 1:3 a 0:3 vypadl. De Sa nastoupil pouze v odvetě hrané na půdě Salzburgu.  Svůj první a zároveň jediný gól v sezoně dal 28. 9. 2013 proti mužstvu Go Ahead Eagles (výhra 6:0), v 50. minutě zvyšoval na 2:0. Na jaře 2014 došel s Ajaxem až do finále nizozemského poháru, kde klub podlehl v zápase hraném v Rotterdamu týmu PEC Zwolle v poměru 1:5. Celkem odehrál v lize 12 utkání a zasloužil se o obhajobu titulu.

Go Ahead Eagles (hostování).

Před sezonou 2014/15 jeho kroky směřovaly do mužstva Go Ahead Eagles, kam odešel hostovat. První ligový start si připsal 10. srpna 2014 v úvodním kole proti klubu FC Groningen (prohra 2:3), na hrací ploše vydržel do 82. minuty a předtím se mu povedlo skórovat. Během roku nastoupil k 16 ligovým střetnutím.

Willem II Tilburg (hostování).

V červenci 2015 zamířil na další hostování, tentokrát do celku Willem II Tilburg. Ligový debut v dresu Tilburgu si odbyl v prvním kole hraném 9. srpna 2015 proti týmu Vitesse (remíza 1:1), odehrál 78 minut. Za celé své působení nastoupil v lize k 18 zápasům.

ŠK Slovan Bratislava.

Koncem května 2016 přestoupil z Ajaxu jako volný hráč (zadarmo) na Slovensko, kde se upsal Slovanu Bratislava. S vicemistrem ze sezóny 2015/16 Fortuna ligy podepsal čtyřletý kontrakt.

Sezóna 2016/17.

Se Slovanem se představil v 1. předkole Evropské ligy UEFA 2016/17 proti albánskému mužstvu KF Partizani. První zápas skončil bezbrankovou remízou, ale odveta v Senici se neuskutečnila. Partizani bylo přesunuto do druhého předkola Ligy mistrů UEFA 2016/17 na místo tehdejšího albánského mistra KF Skënderbeu Korçë vyloučeného kvůli podezření z ovlivňování zápasu a Slovan postupil automaticky do dalšího předkola. Ve druhém předkole De Sa nehrál, Slovan remizoval 0:0 a prohrál 0:3 s klubem FK Jelgava z Lotyšska a vypadl.  Ligovou premiéru odehrál za mužstvo 24. 7. 2016 proti ViOnu Zlaté Moravce - Vráble (výhra 3:2), na hrací plochu přišel v 72. minutě místo Františka Kubíka. Svůj první gól v dresu Slovanu vsítil ve 12. kole proti týmu FK Senica, když v 90. minutě zvyšoval na konečných 2:0. V sezoně 2016/17 se podílel na zisku domácího poháru, přestože ve finále hraném 1. května 2017 proti tehdy druholigovému týmu MFK Skalica nenastoupil. Jeho spoluhráči porazili soupeře v poměru 3:0. Celkem v ročníku odehrál 18 ligových utkání.

Sezóna 2017/18.

Se Slovanem postoupil přes arménské mužstvo FC Pjunik Jerevan (výhry 4:1 a 5:0) do druhého předkola Evropské ligy UEFA 2017/18, kde bratislavský klub vypadl po prohrách 0:1 a 1:2 s týmem Lyngby BK z Dánska. 12. srpna 2017 jej vedení z důvodu dlouhodobě neuspokojivých výkonů přeřadilo stejně jako jeho krajana Rubena Ligeona do juniorky, De Sa zároveň dostal svolení hledat si nové působiště.

FC Oss (hostování).

Koncem srpna 2017 odešel na hostování do nizozemského druholigového klubu FC Oss.

Klubové statistiky.

Aktuální k 2. září 2017

Reprezentační kariéra.

Lesley Dumas de Sa je bývalý mládežnický reprezentant Nizozemska, nastupoval za výběry od kategorie U15 do U21.

Lesly Dumas de Sa uváděný jako Lesley de Sa (* 2. dubna 1993, Mijdrecht) je nizozemský fotbalový záložník a bývalý mládežnický reprezentant angolského původu, od července 2016 hráč slovenského mužstva ŠK Slovan Bratislava, od září 2017 na hostování v klubu FC Oss. Může nastoupit na obou krajích zálohy.

Lesly de Sa (born 2 April 1993) is a Dutch professional football player of Angolan descent, who plays as a right winger for ŠK Slovan Bratislava in the Fortuna Liga. Previously, he played for Willem II, on loan from Ajax, in the Dutch Eredivisie.


Filmová kariéra.

Po absolvování buckinghamské Stowe Schoolrok cestoval rok po světě a usadil se v kalifornském Los Angeles, kde začal profesní kariéru na pozici asistenta režie. Po návratu do rodného Londýna nastoupil ke studiu antropologie a antické historie na University College London. Po několika týdnech však vysokoškolských studií zanechal.  Ve věku dvaceti pěti let produkoval thriller "Nevinný spánek" (1995), v hlavních rolích s Annabellou Sciorrovou a Michaelem Gambonem, který zaznamenal minimální divácký ohlas.  Následně pokračoval produkční prací na třech snímcích přítele Guye Ritchieho. Prvním se stal "Sbal prachy a vypadni", jehož finanční úspěch vynesl každému z nich 9 miliónů liber. Druhým v pořadí byl "Podfu(c)k" a třetím pak "Trosečníci". Tento film získal anticenu Zlatá malina v kategorii nejhorší film.  V roce 2004 režijně debutoval krimikomedií "Po krk v extázi" s Danielem Craigem v titulní postavě rozvážného drogového obchodníka. Pozitivní recenze vedly k jeho režijnímu obsazení do projektu "". Dva týdny po zveřejnění této informace však projekt opustil. Později se velmi kriticky vyjádřil na adresu režiséra Bretta Ratnera, jenž jej nahradil.  Jako režisér natočil fantasy "Hvězdný prach" a komedii "Kick-Ass" podle stejnojmenné komiksové předlohy Marka Millara. K oběma projektům napsal scénář s Jane Goldmanovou.  V květnu 2010 jej studio 20th Century Fox potvrdilo jako tvůrce dalšího z pokračování o superhrdinovi v akčním sci-fi "". Premiéra se uskutečnila 1. června 2011. Poté uzavřel smlouvu na jeho sequel nazvaný "". Režii ovšem přenechal Bryanu Singerovi, jenž natočil první dva díly X-Menovské série. U filmu nadále setrval na pozici producenta.

Soukromý život.

Narodil se roku 1971 v Londýně. Od dětství se domníval, že je jeho otcem americký oscarový herec Robert Vaughn, s nímž měla matka Kathy Ceatonová krátký poměr. Následné pátrání však určilo za biologického otce George de Vere Drummonda, anglického aristokrata, kmotřence krále Jiřího VI. Od dětství nosil příjmení Vaughn, které používá i v uměleckém světě. V civilním životě jeho příjmení zní de Vere Drummond.  V květnu 2002 se v suffolckém Shimplingu oženil s německou supermodelkou Claudií Schifferovou, s níž má tři děti. Rodina žije v Suffolku a Notting Hillu.  Po událostech se stalkery (manželky), kteří pronikli do rodinného obydlí, najal k ochraně sídla bývalé vojáky z řad Gurkhů.

Matthew de Vere Drummond, rodným jménem Matthew Allard Robert Vaughn, v uměleckém světě známý jen jako Matthew Vaughn (* 7. března 1971 Londýn) je britský filmový producent, scenárista a režisér. Produkoval Ritchieho snímky "Sbal prachy a vypadni" (1998) a "Podfu(c)k" (2000). Režijně se podílel na filmech "Po krk v extázi" (2004), "Hvězdný prach" (2007), "Kick-Ass" (2010) či "" (2011).

Matthew Allard Robert Vaughn (born 7 March 1971) is an English film producer, director, and screenwriter. He has produced films including "Lock, Stock and Two Smoking Barrels" (1998) and "Snatch" (2000), and directed "Layer Cake" (2004), "Stardust" (2007), "Kick-Ass" (2010), "" (2011), "" (2014), and its sequel "" (2017).


Historie objevu.

První popis přibližně 6.4 kb dlouhé sekvence pocházející z LINE elementu publikovali J. Adams et al. v roce 1980.

Typy LINE elementů.

LINE-1/L1-element je jediný LINE element, který je v lidském genomu doposud aktivní. Nachází se u všech savců. Nicméně pozůstatky L2 a L3 LINE elementů se v lidském genomu nacházejí také.

Struktura.

Typický L1 element je přibližně 6000 bp (párů bází) dlouhý. Je tvořen dvěma nepřekrývajícími se otevřenými čtecími rámci (open reading frames, ORF), které jsou rámovány nepřekládanými oblastmi ("untranslated regions" - UTRs) a TSD ("target site duplication" - duplikace cílového místa) sekvencemi.

První ORF.

První otevřený čtecí rámec kóduje RNA-vážící protein o délce 500 aminokyselin o molekulové hmotnosti 40 kDa. Tato bílkovina obsahuje motiv leucinového zipu a funguje jako chaperon.

Druhý ORF.

Druhý otevřený čtecí rámec kóduje bílkovinu o molekulové hmotnosti 150 kDa, která funguje jako endonukleáza a reverzní transkriptáza.

UTR (nepřekládaná oblast).

5' nepřekládaná oblast (UTR) L1 elementu obsahuje silný interní promotor pro RNA polymerázu II ve směru transkripce a slabší promotor proti směru transkripce.

Výskyt.

U lidí.

Prvotní analýza sekvence lidského genomu zjistila, že LINE elementy tvoří 21% celého genomu a počet jejich kopií je přibližně 850000. Neautonomní SINE elementy, které závisí při své proliferaci na L1 elementech tvoří 13% lidského genomu při počtu kopií okolo 1,5 milionu.

Mechanismus propagace.

LINE elementy se šíří mechanismem reverzní transkripce zahajované cílovou DNA. Tento mechanismus byl poprvé popsán pro R2 bource morušového: R2 element (v našem případě ORF2) rozštěpí jeden z DNA řetězců v cílovém místě, čímž se uvolní 3'OH skupina pro R2 (ORF2) reverzní transkriptázu pro zahájení reverzní transkripce LINE RNA transkriptu. Po reverzní transkripci dochází k odštěpení původního cílového řetězce a integraci nově vytvořené cDNA.

Regulace LINE aktivity.

Hostitelské buňky mohou regulovat L1 retrotranspoziční aktivity např. pomocí mechanismu RNA interference, kdy siRNA (malá interferující - "small interfering" RNA) odvozená od L1 sekvence vede k supresi L1 retrotranspozice.

Dlouhé rozptýlené jaderné elementy (Long interspersed nuclear elements - LINEs) jsou několik kbp (tisíc párů bází) dlouhé repetitivní DNA sekvence, patřící do skupiny non-LTR retrotranspozonů, tj. transpozonů (pohyblivých DNA sekvencí), které při svém pohybu v rámci genomu (transpozici) používají přechodný přepis do RNA. Jedná se o autonomní transpozony, to znamená, že si samy kódují proteiny potřebné k transpozici. Jsou široce rozšířenou součástí genomu mnoha eukaryot, např. v lidském genomu tvoří asi 21%.

Long interspersed nuclear elements (LINEs) (also known as long interspersed nucleotide elements or long interspersed elements) are a group of non-LTR (long terminal repeat) retrotransposons that are widespread in the genome of many eukaryotes. They make up around 21.1% of the human genome. LINEs make up a family of transposons, where each LINE is about 7,000 base pairs long. LINEs are transcribed into mRNA and translated into protein that acts as a reverse transcriptase. The reverse transcriptase makes a DNA copy of the LINE RNA that can be integrated into the genome at a new site.


Život.

Pieter Brueghel mladší se narodil v roce 1564 v Bruselu jako nejstarší syn slavného holandského malíře 16. století Pietera Brueghela (známého jako „sedlák Brueghel“) a Mayken Coecke van Aelst. Jeho otec zemřel v roce 1569, kdy bylo Pieterovi pět let. Po smrti matky v roce 1578 se o Pietera, jeho bratra Jana Brueghela staršího (také známého jako „sametový Brueghel“, „Paradise Breughela“ a „Flower Brueghel“) a jejich sestru Marii starala jejich babička Mayken Verhulst. Mayken Verhulst byla vdova po malíři Pieterovi Coecke van Aelst. Podle vlámského životopisce počátku 17. století Karla van Mandera byla jejich babička Mayken Verhulst možná první učitelkou jejích vnuků. Rodina Brueghelů se přestěhovala z Antverp do Německa někdy po roce 1578 a Pieter možná vstoupil do studia malíře Gillise van Coninxloo [1540-1607]. Jeho učitel opustil Antverpy v roce 1585 a v registrech 1584/1585 cechu Svatého Lukáše (Guild of Saint Luke), je "Peeter Brugel" je uveden jako nezávislý umělec.  Dne 5. listopadu 1588 se Pieter oženil s Elisabeth Goddeletovou. Pár měl sedm dětí. některé zemřely v raném věku, syn Pieter se stal také malířem jako Pieter Breughel mladší III. Pieter Brueghel mladší měl velké studio v Antverpách, které produkovalo především kopie obrazů jeho otce pro místní trh a také po export. Přesto byl Pieter často ve finančních potížích, možná kvůli pití. Měl nejméně 9 žáků včetně Franse Snyderse a Andriese Danielse. Zemřel v Antverpách ve věku 72 let.

Dílo.

Pieter Brueghel mladší maloval krajiny, náboženská témata, zobrazoval přísloví a vesnické scény. Namaloval několik květinových zátiší. Jeho žánrové obrazy rolníků zdůrazňují malebnou krajinu a u některých byla zaznamenána chybějící jemnost a humanismus Pietera Brueghela staršího. ve své dílně vytvořil mnoho kopií nejslavnějších kompozic jeho otce, jehož jméno a dílo byly sice v 18. a 19. století pozapomenuty, ale znovu objeveny byly v první polovině 20. století.

Původní práce.

Pieter Brueghel mladší vytvořil originální díla z velké části ve stylu svého otce. Jeho obrazy jsou aktivní, odvážné, plné světla a přizpůsobené stylu 17. století. Jeden z umělcových nejúspěšnějších originálních obrazů je "The Village Lawyer" někdy nazývaný také "Daňová kancelář, Placení desátků, Špatný právník a Úřad notáře". Různé názvy díla naznačují, že v 17. století bylo interpretováno různými způsoby. Titul "Občanský advokát" je pravděpodobně nejvhodnější, protože osoba za stolem má pokrývku hlavy jako právník, výběr daní se obvykle v takovém prostředí neprovádí a papíry na stole vypadají jako žádosti a vyhlášky. Obraz ukazuje umělcův zájem o vesnický život. Obraz také ukazuje, že rolníci, přicházejí s dary jako jsou kuřata a vejce aby potěšili právníka, což byla běžná praxe, zatímco daně,tzv. desátky, byly placeny v obilí. Existuje 19 podepsaných a datovaných verzí této práce vznikých mezi roky 1615 a 1622 z asi 25 originálů a 35 pochybných verzí. Dalším originálním obrazem Pietera Brueghela mladšího je Whitsun Bride (Svatodušní nevěsta), který je znám alespoň v pěti verzích. Námětem obrazu je vlámský zvyk vybrat a korunovat královnu letnic při příležitosti svatodušních svátků. Toto dílo se ve stylu a barvě jasně odlišuje od práce otce. Obraz používá jasné barvy, rumělku, modozelené postavy a modrou oblohu. Další originální kompozice od Pietera Brueghela mladšího jsou čtyři malé "tondos", kruhové obrázky, zde zastupující čtyři etapy řeky (Four Stages of the River). Vzhledem k tomu, že jeho styl se nijak nevyvíjel, je těžké sestavit chronologii jeho prací. V mnoha případech není jasné, jestli je to kompozice Pietera Brueghela mladšího nebo kopie díla jeho otce. Zanechal především velké množství kopií obrazů svého otce, jeho vlastních maleb se dochovalo málo. Jde především o žánrové scény z posvícení nebo krajiny oživené lidmi.

Kopie.

Pieter Brueghel mladší také kopíroval slavné kompozice svého otce technikou nazvanou "pounce art - pouncing". Tato rozsáhlá aktivita byla možná jen díky jeho velké, dobře organizované umělecké dílně. Srovnání některých kopií s originály odhaluje rozdíly, a to jak z hlediska barvy, tak i vynechání nebo doplnění určitých detailů. To může znamenat, že kopista změnil některé části, někdy na základě kopie výtisků originálních děl, než samotného originálu. Přestože Pieter Brueghel mladší neměl vždy přístup k původním obrazům svého otce, měl přístup k nyní ztraceným kompozičním kresbám a návrhům, které jeho otec vytvořil a pak je přenesl na desku s využitím pouncingu.  Jedním z nejčastěji kopírovaných děl jeho otce byla " Zimní krajina s bruslaři" a "Pták v pasti (Bird-trap)". Tuto práci reprodukoval Pieter Brueghel mladší a jeho dílna alespoň 60krát. Z těchto kopií je 10 podepsaných a 4 jsou datovány (1601, 1603, 1616 a 1626). Další populární dílo Pietera staršího bylo "Uctívání mudrců ve sněhu (Adoration of the Magi in the Snow)" jehož Pieter Brueghel mladší a jeho dílna vyrobily asi 30 kopií. Jeho umělecká dílna také vyprodukovala ne méně než 25 kopií díla Pietera Brueghela staršího " Kázání sv. Jana Křtitele". Originál pravděpodobně pochází z roku 1566. Některé z těchto kopií jsou podepsané a datované. Kvalita a velký počet verzí od obrazů Brueghela mladšího naznačují, že skutečně ovládal styl jeho otce. Historikové míní, že původní obraz Brueghela staršího odrážel náboženské rozpory v Nizozemsku kolem let 1560 a připomínal tajná kázání tehdejších protestantských reformátorů. Pieter mladší změnil některé detaily na originálním díle jeho otce. Některé verze například vynechaly neidentifikovanou postavu vousatého muže v černém obleku, který byl obrácen k divákovi. Vynechání tohoto detailu se zdá, že je potvrzením spekulace, že jeho přítomnost v původní kompozici nebyla náhodná. Výrazná tvář této postavy naznačuje, že to může být portrét samotného umělce nebo patron, který tuto zakázku objednal. Kristova postava byla často označována buď jako šedivý muž za levou rukou baptisty nebo jako vousatý muž dále doleva s rukama překříženými. Pokračující popularita obrazu po smrti Pietera Brueghela staršího naznačuje, že i když tento detail ztratil svou politickou naléhavost, stále byl v rozporu s náboženstvím. Kompozice pak pravděpodobně byla spíše brána jako zobrazení lidstva ve své různorodosti rasy, třídy, temperamentu a postojů.  Rozsáhlá produkce kopií otcovy tvorby svědčí o významné poptávce po práci Pietera Brueghela staršího. Zároveň kopie přispěly k popularizaci jaho práce. Bez kopírování jeho syna by veřejnost neměla přístup k dílu Pietera Brueghela staršího, jehož obrazy byly převážně v soukromých sbírkách, jako je císařská sbírka císaře Rudolfa II., nebo Sbírka Farnese v Parmě. Současně Pieter mladší rozšířil repertoár jeho otce prostřednictvím svých vlastních vynálezů a variací na témata jeho otce.

Pieter Brueghel (či Bruegel) mladší zvaný pekelný Bruegel (1564 Brusel – březen nebo duben 1638 Antverpy) byl vlámský malíř na pomezí renesance a baroka, syn a pokračovatel Pietera Brueghela staršího. Pieter Brueghel mladší je známý kopiemi obrazů svého otce Pieter Bruegel staršího. Jeho ateliér produkoval mnoho obrazů pro místní a zahraniční trh, přispěl tím k mezinárodnímu šíření díla jeho otce. Tradičně byl Pieter Brueghel mladší přezdívaný "pekelný Brueghel" nebo "Hell Brueghel", neboť se věřilo, že byl autorem několika obrazů s fantazijními náměty ohňů. Tyto obrazy byly nyní připsány jeho bratru Janu Brueghelovi staršímu (1568–1625).

Pieter Brueghel (also Bruegel or Breughel) the Younger (, ; ; between 23 May and 10 October 1564 – between March and May 1638) was a Flemish painter, known for numerous copies after his father Pieter Bruegel the Elder's work as well as his original compositions. The large output of his studio, which produced for the local and export market, contributed to the international spread of his father's imagery.


Přijetí úmluvy.

Ke dni 22. května 2014 podepsalo Úmluvu celkem 158 států (92 Opční protokol) a ratifikovalo jí 147 států (82 Opční protokol). V platnost Úmluva vstoupila podle svého článku 45 odst. 2 dne 28. října 2009.  Česká republika Úmluvu podepsala 30. března 2007 a ratifikovala 28. září 2009. Na základě článku 10 Ústavy se stala Úmluva po svém vyhlášení dne 12. února 2010 součástí právního řádu ČR. Česká republika podepsala 30. března 2007 rovněž Opční protokol, ale zatím jej neratifikovala.  Úmluvu 23. prosince 2010 ratifikovala rovněž Evropská unie.

Vznik úmluvy.

Cesta ke vzniku Úmluvy byla velmi zdlouhavá. Její předchůdkyní byla Deklarace práv zdravotně postižených osob z roku 1975. V té bylo poprvé řečeno, že problematika osob se zdravotním postižením je otázka lidských práv. Z hlediska dnešních požadavků se však nejednalo o dokument, který by zajišťoval lidem s postižením ochranu práv. Teprve po 35 letech snažení samotných lidí s postižením, lidskoprávních a neziskových organizací a výboru International Disability Caucus byl v roce 2006 text Úmluvy schválen a mohl započít proces ratifikace jednotlivými státy.  K vytvoření Úmluvy vedly 4 základní důvody. Prvním z nich bylo zviditelnění problematiky lidských práv osob se zdravotním postižením. Druhým pak značná specifika těchto práv. Běžně je kritizována nepružnost právních norem. Každý jsme něčím specifický a lidé s postižením ještě více. Potřeba vytvořit speciální dokument stanovující, upravující a ochraňující jejich práva byl tedy více než na místě. Dalším důvodem k sepsání Úmluvy bylo vytvořit jednotnou právní úpravu práv osob se zdravotním postižením, jelikož zmínky o těchto právech byly rozptýleny do různých dokumentů. Tím byl např. Světový akční plán pro osoby se zdravotním postižením (1982), Standardní pravidla pro vyrovnávání příležitostí pro osoby se zdravotním postižením (1993) a Všeobecná deklarace lidských práv (1948). Čtvrtým důvodem pak bylo získání údajů o problematice osob se zdravotním postižením.

Definice osoby se zdravotním postižením.

Osobou se zdravotním postižením se rozumí osoba mající dlouhodobé fyzické, duševní, mentální nebo smyslové postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit jejímu plnému a účinnému zapojení do společnosti na rovnoprávném základě s ostatními.

Principy a zásady úmluvy.

Úmluva je založena na třech základních principech, pilířích: 1) prosazovat, 2) chránit a 3) zajistit práva osob se zdravotním postižením.  Zásady Úmluvy jsou následující:

Obsah úmluvy.

Skládá se z preambule a 50 článků. Úmluva připomíná základní práva, jakými jsou rovnost, svoboda, nediskriminace, dodržování lidských práv a právo na vzdělání. Konkrétně v jednotlivých článcích vypichuje práva žen se zdravotním postižením, které se často stávají terčem zneužívání a práva dětí se zdravotním postižením, které by měly mít stejná práva a možnosti jako ostatní děti. Článek 23 odst. 3 uvádí následující: „Státy zajistí, aby děti se zdravotním postižením měly rovná práva na život v rodinném prostředí“. Článek 8 pak ukládá zvyšování povědomí veřejnosti, s cílem vychovávat k vnímavosti k právům osob se zdravotním postižením, jejich pozitivnímu vnímání, podporování uznání, dovedností, zásluh a schopností. Úmluva nezapomíná ani na přístupnost služeb, rovnost před zákonem a ochranu proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání zmíněnou v článku 15. Jako i jiní lidé mají mít lidé s postižením volný přístup k informacím, poskytnutý formou odpovídající jejich potřebám a možnost zapojit se do společnosti. Státy se zavazují plně podporovat a vytvářet podmínky pro dodržování a prosazování těchto práv a v neposlední řadě přijmout účinná a odpovídající nařízení a opatření k odstranění diskriminace osob se zdravotním postižením ve všech záležitostech týkajících se manželství, rodiny, rodičovství a osobních vztahů.

Opční protokol.

K Úmluvě byl přijat Opční protokol, který má 18 článků. Opční protokol je dokument zaručující osobám se zdravotním postižením možnost podání stížnosti, pokud stát nedodržuje závazky plynoucí z Úmluvy. Stížnost může podat i osoba zbavená způsobilosti k právním úkonům. Dotyčný by si nejdříve měl podat žalobu k soudu, pokud by však řízení trvalo dlouho či neúspěšně, může stížnost podat k Výboru OSN pro práva osob se zdravotním postižením.

Monitorování práv podle úmluvy v České republice.

V květnu 2018 zahájil po dlouhém procesu legislativního zakotvení svou činnost Poradní orgán veřejného ochránce práv pro oblast ochrany práv osob se zdravotním postižením, zřízený podle čl. 33 úmluvy.

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (anglicky Convention on the Rights of Persons with Disabilities) byla přijata Valným shromážděním OSN 13. prosince 2006 a vstoupila v platnost 3. května 2008. Jménem České republiky byla Úmluva podepsána v New Yorku dne 30. března 2007. Tato Úmluva nezavádí žádná nová specifická práva, je založena na principu rovnoprávnosti, zaručuje osobám se zdravotním postižením plné uplatnění všech lidských práv a podporuje jejich aktivní zapojení do života společnosti.

The Convention on the Rights of Persons with Disabilities is an international human rights treaty of the United Nations intended to protect the rights and dignity of people with disabilities. Parties to the Convention are required to promote, protect, and ensure the full enjoyment of human rights by people with disabilities and ensure that they enjoy full equality under the law. The Convention has served as the major catalyst in the global movement from viewing people with disabilities as objects of charity, medical treatment and social protection towards viewing them as full and equal members of society, with human rights. It is also the only UN human rights instrument with an explicit sustainable development dimension. The Convention was the first human rights treaty of the twenty-first century.


Vznik a první představení.

Psyché, Molièrova hra "(na jejímž sepsání se podíleli i Pierre Corneille, Philippe Quinault a Lully, který vytvořil hudební intermèda)" z roku 1671, sepsaná podle Proměn "(příběh o Amorovi a Psyché)" od Lucia Apuleia, byla adaptována Thomasem Corneillem jako libreto pro Lullyho novou operu, která měla obsahovat pět dějství a prolog "(stejně, jako většina ostatních Lullyho oper)".  Podle "Mercure Galant", což byl dobový literární časopis, trvalo vytvoření "Psyché" pouhé tři týdny. Přestože není možné toto tvrzení ověřit, je důvodné se domnívat, že byl Lully při skládání této opery velice ve spěchu, o čemž svědčí použití "intermèd" z Molièrovy "Psyché". Protože se tato "intermèda" setkala před sedmi lety s velkým úspěchem, mohl Lully jejich použitím a příslibem znovu použít "plainte italienne" a závěrečný "divertissement" přilákat více diváků do divadla.  Lullyho obvyklý libretista Philippe Quinault byl v roce 1678 v nemilosti u dvora, kvůli aféře s operou Isis, a proto připadl úkol vytvořit libreto Thomasi Corneillovi. Ten měl vycházet z Molièrovy hry, nicméně bylo velmi obtížné zpracovat divadelní text pro operu. Ve výsledku je zde malé syntéza s původním textem.  Je možné se domnívat, že na libretu spolupracoval Corneillův synovec de Fontenelle. Není však možné ověřit informaci, zda se de Fontenelle podílel, nebo ne. Všechny zdroje hovoří o tom, že autorem je Thomas Corneille bez účasti svého synovce. Ten však později zařadil libreto mezi svá kompletní díla, bez sebemenší zmínky o účasti svého strýce, s tím, že žádné z tří dalších Corneillových libret se v jeho seznamech děl neobjevuje. V současné době není možné zjistit zda se de Fontenelle podílel na libretu "Psyché", stejně tak není pravděpodobné, že by měl být pouze on autorem.  Opera měla premiéru 19. dubna 1678, v divadle Palais-Royal, hranou herci z Národní Pařížské opery.

Inscenační historie.

"Psyché" nebyla hrána přímo u královského dvora a v pařížské opeře byla po první inscenace uvedena již jen dvakrát, a to v letech 1703 a 1713.  Vedle Paříže byla "Psyché" uvedena již po Lullyho smrti v Lyonu roku 1698 a v Marseille roku 1734. Mimo Francii se hrála u dvora brunšvického vévody Antona Ulricha ve Wolfenbüttelu, poprvé v srpnu roku 1686 a ještě v roce 1719. Výjimečné je uvedení "Psyché" ve vévodském divadle v Modeně roku 1687; v letech 1696 a 1708 se patrně hrála v Bruselu a podle zachované partitury s poznámkami ji ještě před rokem 1686 uvedli rovněž v markrabské rezidenci v Ansbachu.  První novodobou inscenaci uvedli na Festivalu v Aix-en-Provence dne 25. července 1987 dirigent Jean-Claude Malgoire a režisér Jean-Claude Penchenat. Jen poloscénickou podobu nastudoli dirigent William Christie a režisér Jean-Marie Villégier roku k 20. výročí souboru Les Arts Florissants; představení se konala v divadlech v Cherbourgu, Bordeaux, Caen, Lyonu a nakonec v pařížské Opéra-Comique. V rámci festivalu Boston Early Music Festival nastudovalo roku 2007 "Psyché" divadlo Cutler Majestic Theatre a uvedlo ji v Bostonu a v Great Barringtonu (dirigovali Paul O'Dette et Stephen Stubbs, režii měl Gilbert Blin). Koncertní provedení představil roku 2010 barokní soubor „Les Muses s'aMusent“ v luteránském kostele svatého Petra v Paříži.

Postavy a hlasy.

"Prolog:"  "Tragédie:"

Děj.

Prolog.

(Nádherné nádvoří na mořském pobřeží) Na scéně jsou bohyně květů Flora se svou družinou nymf, bůh strom. a ovoce Vertumnus s družinou dryád a sylvánů a bůh vod Palaemon s družinou řek a najád. Flora – k níž se přidávají i ostatní božstva – oznamuje, že čas války byl přerušen díky největšímu z králů a nastává období míru, proto žádá Venuši, aby sestoupila na zem k hrám (zpěv Flory "Ce n'est plus le temps de la guerre" a sbor "Nous goûtons une paix profonde"). Vetumnus a Palaemon zpívají o slastech lásky (dialog-duet "Rendez-vous, beautés cruelles"). Zatímco božstva tančí menuet, i Flora vyzývá všechny, aby užívali plodů lásky v době mladosti ("Est-on sage dans le bel âge"). Po tomto vzývání Venuše sestoupí na velkém oblaku na zem; není však vyrušením potěšena a má špatnou náladu. Pojala ji žárlivost na smrtelnici Psyché, jež svou krásou lidi tak uhranula, že ji uctívají namísto bohyně lásky a Venušiny oltáře zůstávají prázdné. Posílá proti všechny pryč a pak ukládá svému synu Amorovi, aby se za ni na Psyché pomstil tím, že jí přinese toho nejnehodnějšího manžela (recitativ "Pourqoi du ciel m'obliger à descendre?"). Amor odlétá splnit příkaz své matky.

1. dějství.

(Příjemná krajina v podhůří) Královské dcery Aglaure a Cidippe se radují, že jejich země již brzy přestane být sužována ukrutným hadem; jejich sestra Psyché má dnes učinit bohům požadovanou oběť. Obě ženy přemýšlejí, proč se krásná Psyché dosud odolává lásce, a předpovídají, že to již nemůže dlouho trvat (dialog s árií Aglaure "Après un temps plein d'orages" a áriemi Cidippe "Tout succède à nos désirs... Il est un fatal moment"). Tu přichází zasmušilý Lychas. Sděluje princeznám, že věštba požaduje, aby uražené Venuši byla obětována sama Psyché. Král se prý snažil tuto věštbu udržet v tajnosti, ale velekněz ji veřejně vyhlásil; jediný, kdo o ní ještě neví, je právě krásná princezna. Obě sestry komentují, jak je nebezpečné přijímat pocty, které by měly patřit bohům (duet "Ah! qu'il est dangereux"), a všichni tři bědují nad osudem Psyché (tercet "Pleurons, pleutrons, en de si grands malheurs"). Dva muži a jedna žena z lidu rovněž oplakávají oblíbenou princeznu (italský žalozpěv "Deh, piangete al pianto mio").  Nic netušící Psyché přichází; překvapeně se ptá sester, proč vzdychají, ale ty nenacházejí sílu jí cokoli říci a se slovy lítosti se vzdalují. Teprve král, její otec, jí prozradí, co po ní věštba požaduje: aby byla připoutána zde na skálu a vydána na pospas hadu. Král je odhodlán vzdorovat příkazu bohů, ale Psyché se rozhodne obětovat pro veřejné blaho. Vystoupí na skálu a vzápětí ji odnesou čtyři zefyrové, zatímco král naříká nad osudem své nejmilejší dcery.

2. dějství.

(Nádherný, dosud rozestavěný palác) Vulkán dává pokyny osmi Kyklopům, jak dohotovit honosný palác. Přilétá Zefyr se vzkazem od zadavatele stavby, Amora, který si přeje, aby byl palác co nejrychleji dokončen: Psyché již sem byla přinesena a nyní spí na trávníku v blízké zahradě (árie "Psyché mérite bien une ardeur si fidèle"). Vulkán je potěšen zprávou, že palác se staví pro Psyché: nejen že sám obdivuje její kouzlo, ale navíc jej hřeje pomyšlení, že svým úsilím ve prospěch krásné princezny rozhněvá svou nevěrnou manželku Venuši. Zafyr jej varuje před takovými myšlenkami: ať se činí ve prospěch Amora a Psyché, ale na pomstu Venuši ať raději zapomene, to v manželství nic neřeší (árie "Faites tout pour l'Amour, et rien contre Vénus"). Vulkán pobízí Kyklopy do práce a i oni staví o to radostněji, když ví, že je to pro nádhernou dívku (pochod Kyklopů a árie Vulkána "Dépechez, préparez ces lieux").  Venuše sestupuje na svém voze a vyčítá manželovi, že se staví na stranu její smrtelné nepřítelkyně. Ten se jí ptá, odkdy že žijí v tak harmonickém manželství, aby si činila nárok na jeho bezvýhradnou podporu. Venuše si stěžuje na to, jak muž rychle ztrácí lásku, když se stane z manžela milencem (árie "Ah, que l'amour est promptement guéri"). Vulkán poznamenává, že jeho manželka jednak zná rozdíl mezi manželem a milencem velmi dobře z vlastní zkušenosti, jednak by měla být ráda, že Psyché věnuje jen svou práci a nic více. Rozzlobená Venuše odlétá a doufá, že se jí podaří lépe ukáznit svého syna.  Brzy poté je plác dokončen a Psyché v něm procitá. Je příjemným prostředím překvapena a znejistěna a volá hada, jemuž byla obětována, aby si přišel pro její život. Ozve se však krásná hudba a Psyché slyší nejprve zefyry zpívat o lásce (duet "Aimez, il n'est de beaux ans"), pak se ozve i její únosce; nedokázal ji odevzdat netvorovi, protože se do ní zamiloval, jakmile ji spatřil. Nemůže jí říci své jméno ani se před ní objevit ve své božské podobě, svoluje však, že se jí objeví v podobě smrtelníka – krásného mladého muže. Psyché ihned podléhá lásce (dialog a duet "Et bien, Psyché, des cruautés du sort... Ah, qu'en amour le plaisir est charmant"). Ale na její žádost o to, aby se jí dal poznat, musí Amor zopakovat, že mu věštba zakazuje říci své jméno i ukázat svou pravou podobou, i když jinak Psyché ujišťuje svou láskou (recitativ a árie "C'est à regret que je me tais... Ce n'est pas comme un dieu que je prétends paraître"). Psyché je pro tento okamžik spokojena a nymfy, amorci a zefyrové jim tančí a zpívají o všemoci lásky (divertissement s tercetem nymf "Aimable jeunesse").

3. dějství.

(Nejnádhernější komnata Amorova paláce, s výklenkem za závěsem) Venuše si s nelibostí prohlíží palác postavený po svou sokyni (recitativ "'Pompe que ce palais de tous costes étale"). Když vejde Psyché, vydává se bohyně za Amorovu služebnou, které se má starat o princeznino pohodlí. Psyché se í svěřuje s tím, jak se jí dotýká milencova nedůvěra (árie "Vous n'êtes pas les plus heureux"). Venuše jí jakoby zdráhavě prozradí, že pravou tvář svého hostitele může uzřít, pokud nahlédne za závěs, a přenechává jí lampu. Psyché s lampou nahlédne do výklenku a poznává Amora v tradiční podobě okřídleného dítěte (recitativ "À la fin je vais voir mon destin éclairci"). Je jeho líbezností okouzlena, záblesk lampy však Amora probudí a ten prchá.  Palác vmžiku zmizí a promění se v nehostinnou poušť. Psyché marně volá Amora zpět (recitativ "Arrêtez, cher amant, où fuyez-vous si vite?"). Objevuje se jí Venuše, vychutnává svou pomstu a vyčítá smrtelnici, že si činila nárok na jejího božského syna. Psyché se snaží odvrátit její hněv a argumentuje tím, že přece Amorovi by žádný smrtelník – a tedy ani ona – nemohl odolat. Venuše dává Psyché za úkol, aby jí přinesla z podsvětí od Proserpiny schránku s kosmetickými prostředky, pak možná její hněv vůči nešťastné princezně poleví. Psyché její rozkaz nejprve nehodlá vykonat, protože ani usmířená Venuše by jí nevrátila Amora zpět, a raději chce ukončit svůj život tím, že se utopí v řece (recitativ "Vous m'abandonnez donc, cruel et cher amant?"). Řeka ji však zachrání a namísto utopení Psyché slibuje, že ji na vlnách odnese až k vchodu do podsvětí.

4. dějství.

(Síň v Proserpinině paláci) Psyché sestoupila do podsvětí. Temné a truchlivé prostředí ji leká. Psyché vypráví stínům svůj politováníhodný osud (recitativ "Par quels noirs et fâcheux passages... Vous, que ces demeures affreuses"). Brzy se na ni však sesypou podsvětní démoni a v cestě se jí snaží zabránit tři furie, když se ale Psyché neoblomně dožaduje rozhovoru s Proserpinou, vyšlou furie své královně vzkaz; mezitím však vyděšené Psyché ukazují všechny hrůzy podsvětí (scéna Psyché a tří furií "Où penses-tu poter tes pas... Non, n'attends rien de favorable... Cependant montrons-lui ce que ces lieux terribles"). Objevují se dvě nymfy z řeky Acherón: na Amorův pokyn se Merkur přimluvil u Proserpiny a nymfy přinášejí Psyché schránku, pro kterou přišla. Psyché vidí, jak Láska (Amor) ulehčuje její utrpení (árie "Ah, que mes peines sont charmantes") a nymfy potvrzují, že i peklo se musí podřídit příkazům Lásky (duo "L'amour anime l'univers"). Posílají démony pryč a vyvádějí Psyché z podsvětí.

5. dějství.

(Venušiny zahrady) Psyché dorazila k Venuši. Protože se však bojí, že ji strastiplná cesta do podsvětí ukrátila na kráse, chce využít prostředků z Proserpininy skříňky (recitativ "Si je fais vanité de ma tendresse extrême"). Ze schránky vyvane smrt a Psyché klesá. Přichází Venuše a zlomyslně se raduje; protože by však náhlá smrt nebyla pro její opovážlivou sokyni dostatečným trestem, probouzí ji zpět k životu. Psyché volá na pomoc Amora, čímž Venuši dále rozzuří.  Než ta však stačí dokonat svou pomstu, přichází Jupiterův posel Merkur. Amor totiž u Jupitera žaloval na svou matku. Král nebes sice připouští, že řízením Osudu náleží Psyché Venuši, ale Merkurovým prostřednictvím vybízí bohyni ke smíru se svým synem. Venuše se rozhořčeně ptá, zda je Amor tak důležitý pro vesmír a přírodu, že bez něj neexistuje štěstí (árie "Ah, qu'on laisse ma colère"), což Merkur zodpovídá kladně (árie "S'il est quelque bonheur, c'est l'Amour qui l'assure"). Venuše se nehodlá podřídit, a i když k ní sestoupí i Jupiter, namítá mu, že její božský syn si přece nemůže vzít za ženu smrtelnici. Jupiter tedy vmžiku propůjčí Psyché nesmrtelnost a Venušin odpor ustává. Hromovládce přivádí triumfujícího Amora a je svědkem jeho nového setkání s Psyché (árie Jupitera "Viens, Amour, tes soupirs emportent la victoire... Aimez sans troubles et sans alarmes").  Olympští bohové a bůžkové se shromažďují a ve velké slavnosti oslavují tancem a zpěvem lásku (árie Apollona "Unissons-nous, troupe immortelle"; sbor "Celébrons ce grand jour"; árie Baccha "Si quelque fois"; árie Moma "Je cherche à medire"; árie Marta "Mes plus fiers ennemis vaincus ou pleins d'effroi"; sbor "Chantons les plaisirs charmants"; árie Apollona "Le dieu qui nous engage"; sbor Múz "Gardez-vous, beautés sévères"; árie Baccha "Admirons le jus de la treille"; árie Silena "Bacchus veut qu'on boive à longs traits"; tercet Silena a dvou satyrů "Voulez-vous des douceurs parfaites?"; árie Moma "Folâtrons, divertissons-nous"; árie Marta "Laissons en paix toute la terre"; a závěrečný sbor "Chantons les plaisirs charmants").

Kritika.

"Mercure Galant" uvádí, že "Psyché" byla velice dobře přijata; obecenstvo prý bylo stejně jako v případě jiných Lullyho děl fascinováno hudbou a lidé se podivovali nad tím, že Corneille zvládl libreto napsat za pouhé tři týdny.  Na druhé straně uvádějí "Frères Parfraict" ve svém "Histoire de l'académie royale de musique", že opera je "nenapravitelně chladná", a že "postava Venuše ničí to malá, co zde zbylo z dvornosti".  Nicméně, oba tyto názory mohou být zkreslené tím, že Thomas Corneille byl jedním z hlavních redaktorů "Mercure Galant", zatímco "Frères Parfraict" drželi všechny autory 17. století, kromě Pierre Corneilla, Molièra, Jeana Racina a Philippe Quinaulta.  Robert Fajon, ve své "Opéra à Paris du Roi Soleil à Louis le Bien-Aimé", jde dokonce tak daleko, že obvinil Thomase Corneilla, že je zodpovědný za Lullyho „operní selhání“, nicméně, žádnou z Lullyho oper nelze označit za „selhání“.  Je však pravda, že "Psyché", nebyla na rozdíl od mnoha jiných Lullyho oper hrána u dvora a byla v následujících letech nastudována pouze dvakrát (jednou v roce 1703 a znovu pak roku 1713, tedy v obou případech až po Lullyho smrti v roce 1687). Opera "Théseus", byla pro srovnání nastudována desetkrát a zůstala v repertoáru Národní pařížské opery až do roku 1744.

Psyché "(LWV 56)" je francouzská opera "(tragédie lyrique) "od Jeana-Baptiste Lullyho. Libreto k ní sepsal Thomas Corneille podle Molièrovy původní hry. Opera měla premiéru 19. dubna 1678, v divadle Palais-Royal.

Psyché is an opera ("tragédie lyrique") in a prologue and five acts composed by Jean-Baptiste Lully to a libretto by Thomas Corneille (adapted from Molière's original play for which Lully had composed the intermèdes). Based on the love story of Cupid and Psyche, "Psyché" was premiered on April 19, 1678 by the Académie Royale de Musique at the Théâtre du Palais-Royal in Paris.


Život.

Antanas Škėma se narodil v polské Lodži. Jeho matka byla Polka, otec tam byl odeslán vyučovat. Oficiální datum narození je 29. listopadu 1911, sám spisovatel však za své datum narození uvádí stejný den avšak o rok dříve, tedy 1910. Důvodem je podle jeho slov rozhodnutí jeho otce déle pobírat přídavek na děti. Škėmovy matriční záznamy totiž zůstaly v rodné Lodži.  Do roku 1921 žil s rodiči v Rusku, kam utekli po začátku první světové války, a na Ukrajině, kde zažil Říjnovou revoluci. Poté již rodina přesídlila na Litvu, kde Škėma absolvoval první čtyři roky základní školy v obci Radviliškis a poté gymnázium v Kaunasu. V dětství navštívil Antanas Škėma také Karlovy Vary, tehdy ještě v Rakousku-Uhersku. Literárně debutoval Škėma roku 1929, tedy ve svých 18 letech. Toho roku se také rozhodl vstoupit na lékařskou fakultu, kterou po dvou letech však vyměnil za práva. Ani zde studium nedokončil, jelikož v roce 1935 opět přestoupil, tentokrát se rozhodl pro herectví, kde již setrval. V letech 1936 až 1940 působil ve Státní činohře v Kaunasu, následující čtyři roky pak ve vilniuské činohře, kde byla v roce 1943 také nastudována jeho první hra Julijana.  Roku 1938 se oženil, o dva roky se mu a jeho manželce Janině narodila dcera Kristina.  Škėma zažil v Litvě dobu jak sovětské, tak nacistické okupace. V roce 1941 ukázal na své politické smýšlení tím, že se zúčastnil ozbrojeného červnového povstání proti Sovětům. Rok 1944 byl pro Škėmu rokem odchodu z Litvy a přesídlení do Německa. I tam v jistém smyslu pokračoval ve své herecké kariéře, vyšla mu zde i první sbírka povídek. V Německu však nezůstal, roku 1949 emigroval do USA. Tam jako i další intelektuálové v emigraci pracoval manuálně (jako dělník nebo obsluha výtahu), později si našel místo v různých časopiseckých redakcích. Svou emigraci hodnotí Škėma poměrně negativně a skepticky, emigranty (tedy i sebe) označuje za "druhořadé hrdiny", jelikož ti prvořadí zůstali v Litvě (a umírali tam).  Antanas Škėma zahynul tragicky roku 1961 při autonehodě.

Charakteristika díla.

Škėmova tvorba je charakteristická orientací na mluvené slovo, jakýmsi propojením na herectví. Autor používá hovorové výrazy, výjimkou nejsou ani poněkud drsná vyjádření korespondující s popisovanou situací, emotivnost nebo erotičnost. Tyto prvky jsou považovány za "módní" v tehdejší západní, hlavně angloamerické literatuře, která litevského autora ovlivnila. Dále jsou v jeho díle přítomné znaky surrealismu, naturalismu, ironie až grotesky.  Mezi tématy Škėmových děl se objevuje problematika života v exilu, a vůbec život na pozadí historických událostí 20. století (kde nechybí ani autobiografické prvky).  Rádcem, ale také přísným kritikem mu byl další litevský exilový spisovatel Henrikas Radauskas. Přátelské vztahy jej pojily i s autory skupiny Žemė (Země).

Dílo.

Prvním vydaným dílem byla sbírka povídek "Nuodėguliai ir kibirkštys" (Uhlíky a jiskry) z roku 1947. Za manifest nové generace litevských exulantů je označována povídka "Giesmė" (Píseň) vydaná časopisecky roku 1952. V témže roce vydaná druhá sbírka povídek "Šventoji Inga" (Svatá Inga) se zaměřila na do té doby tabuizovaná témata, mezi nimi erotika nebo problém církve. Kromě povídek je Škėma autorem několika dramat. K nejvýznamnějším patří "Pabudimas" (Probuzení) z roku 1956 a o rok později vydané drama "Žvakidė" (Svícen).  I své nejslavnější dílo napsal Antanas Škėma v exilu ve Spojených státech amerických. Je jím surrealisticko-poetický román "Balta drobulė" (do češtiny se název překládá jako Bílý rubáš či Bíle prostěradlo, alternativou může být také Bílé plátno) z roku 1958. Autor se v něm pohybuje mezi několika časovými rovinami, současnost se prolíná se vzpomínkami na dětství nebo na život před odchodem z Litvy. V Litvě bylo toto dílo vydáno nejprve časopisecky roku 1988, poté i knižně.

Antanas Škėma (29. listopadu 1911, Lodž – 11. srpna 1961, poblíž Chicaga, USA) byl litevský spisovatel exilového období litevské literatury, autor románu "Balta drobulė". Do literatury se zapojil jako básník, prozaik, dramatik, kritik nebo publicista, dále byl i hercem a režisérem.

Antanas Škėma (; November 29, 1910 – September 11, 1961) was a Lithuanian writer, playwright, stage actor and director. His best known work is the novel "White Shroud" ("Balta drobulė").