Název.

Nejstarší dochovaný název města dle historických listin z let 1314 a 1467 je "Sstiet" [Štiet], s největší pravděpodobností od slova štít, resp. záštita. V pečeti městyse z roku 1555 je uveden název "Steeti" a v pozemkové knize z roku 1625 název "Stieti". Friedrich Bernau zase uvádí jako původní název města "Styet", údajně dle názvu základu v blízkosti vod, snad střežen vodními stavbami. Ještě konkrétněji hovoří historik Miroslav Plaček, dle kterého je název původem ze staročeského "ščetie", který označoval kůly zaražené do bažinatého terénu jako podklad pro svrchní stavbu. Následně v něm mají původ i slova štět, štětka, apod. Dle Ing.

Historie.

Podle nálezů předmětů při výkopech v roce 1933 (kostry skrčenců, střepy nádob a předměty sloužící podle odhadu odborníků k zatížení sítí), spadají počátky osídlení Štětí do období tzv. Únětické kultury. Ke konci 1. tisíciletí osídlilo krajinu české etnikum. Zpráva kronikáře Hájka z Libočan, že Štětí v roce 1203 bylo zatopeno velkou povodní a po zničení na jiném místě opět vystavěno, má spíše podobu pověsti než písemného důkazu, ale skutečné průkazné listiny pocházejí z roku 1312. Nejstarší knihy jsou známy od roku 1593 a 1627. Současná radnice je renesanční z 16. století. Dříve však sloužila jako budova okresního soudu. Předchozí dvě radnice se nedochovaly. Barokní kostel svatého Šimona a Judy s malbami od J. Kramolína byl postaven v roce 1785 na místě malého kostelíka pobořeného 28. a 29. února 1784 povodní. V minulosti bylo Štětí opakovaně zasaženo živelními pohromami. V letech 1716, 1788 a 1851 vypukly ve městě požáry. K tomu přišla epidemie cholery v roce 1803. Povodeň v roce 1784 a velká povodeň v roce 1845 zaplavily více než 70 domů. Velké škody město také utrpělo při ničivé povodni v roce 2002, kdy se voda dostala až na centrální náměstí. Štětí bylo ve 14. století součástí panství Mělník. V obci byl poplužní dvůr, který přenechala spolu s obcí královna Eliška pražskému měšťanovi Palduinovi. Ten prodal v roce 1314 část dvora a statky 24 sedlákům, kteří zde žili, jako dědičný majetek německého práva. Štětí, původně královský majetek, bylo často zastavováno různým vrchnostem. Nejvýznamnější z nich byl hofmistr českého království Zdislav Berka z Dubé. Vymohl v roce 1549 pro městečko u krále Ferdinanda I. pečeť a znak. V modrém štítě je stříbrná věž s otevřenou branou, dvěma okny, stínkami, červenou střechou a makovicí. Přes věž je šikmo zobrazená černá ostrev, znak Berků z Dubé. Nový zástavní pán, Jiří st.

Obyvatelstvo.

Vývoj obyvatel byl ovlivněn především výstavbou severočeských papíren v 50. letech 20. století, kdy následně probíhala mohutná výstavba panelových domů a věžáků ve městě. Vlivem toho se počet obyvatel během 30 let více než zdvojnásobil. Nejvíce obyvatel mělo Štětí v srpnu 2008, kdy přesáhlo hranici

Hospodářství.

První doložené zmínky jsou z roku 1312 o vsi se 24 hospodářstvími. Štětí bylo ve středověku poměrně chudé a převážně zemědělské. Městu se podařilo v roce 1557 získat privilegium na přívoz s rybolovem v Labi a roku 1608 od císaře Rudolfa II. získat vářečné právo. Začátkem 17. století byl ve Štětí obecní dvůr, kovárna a 72 hospodářství. Obecní dvůr byl v roce 1776 zrušen. V 19. století se v oblasti pěstovaly obvyklé druhy obilí, okopaniny, pícniny, chmel a luštěniny, z nichž se dařilo obzvláště čočce. Postupně se zvyšovalo pěstování ovoce, zejména švestky a višně. Do 50. let 20. století se na stráních pěstovalo víno a na východě, na písčitých pozemcích chřest. Ve městě bylo mnoho obuvnických mistrů, které ale počtem překonal punčochářský cech. Téměř v každém domě byl tkalcovský stav, na kterém se pletly punčochy. Ještě v roce 1832 se tímto řemeslem živilo 155 obyvatel. Jelikož se ale punčochářství také rozšířilo v Sasku, zdejší upadalo, až zaniklo. Vyráběné zboží, vlněné punčochy a bavlněné noční čepice, bylo prodáváno pražským kupcům a kramářům, zvláště pak na výročních trzích. Punčochy byly trvanlivé a pravobarevné a měly v zemi dobrou pověst. Kromě punčochářství a obuvnictví byly ve městě ještě cechy tkalců plátna, krejčích a řezníků. V letech 1787 a 1797 byly zřízeny lodní mlýny, které ale byly následkem regulací Labe zrušeny. Dále pak fungovala obecní cihelna, výroba kamenných desek, továrna na vozy a cementárna. Jiné průmyslové podniky po krátkém trvání byly také uzavřeny, například větrný mlýn (zrušen 1804), parní mlýn (shořel) a klihárna (zrušena 1888). Do 20. století fungovaly továrna na usně a výrobu řemenů, pivovar a cukrovar.  Dům čp. 113 u břehu Labe, továrna na usně ("koželužna"), vybudovala v roce 1920 německo-židovská firma Rudolf Heller a syn. Budova a přilehlý areál (domy čp. 115, 116 a 117) sloužily jak k výrobě, tak k ubytování zaměstnanců. Na dvoře stál vysoký komín s kotelnou, studna a nádrže. V halách se věšely a vysoušely kůže z dobytka. Těsně před koncem 2. světové války v dubnu 1945, při náletu na hněvickou rafinérii benzínu, bylo shozeno též několik bomb před koželužnu a tlaková vlna rozbila všechna okna nejen v koželužně, ale i v blízkých domech. Po válce znárodněný podnik neprosperoval, výroba byla tedy ukončena v roce 1949. V roce 1954 byla přestavěna na obytný dům s 20 bytovými jednotkami pro papírnu. První informace dokládají, že ve Štětí existoval "pivovar" již v 16. století. Na začátku 17. století byl spojen se starou radnicí a v pozemkové knize bývá označen jako obecní dvůr až do roku 1661, kdy se postavil nový obecní dvůr. Během třicetileté války byl zpustošen a znovu obnoven až v roce 1650. Pivovar byl původně městský, později se však stal výhradním majetkem občanů. V 18. století se v pivovaru uvařilo asi 800 sudů piva ročně. Štětí zůstalo jediným městem v okrese, které si i přes všechny útrapy dokázalo pivovar udržet. V roce 1852 částečně vyhořel a v letech 1916–1919 byl mimo provoz. Ukončil svoji činnost v roce 1934. "Cukrovar" zahájil provoz 13. ledna 1871. Byl postaven na dobrém místě, přesto však zůstal ztrátový z důvodu neschopného vedení továrny. Po 10 letech byl prodán židům Vilému Witenbergovi a M. Hellerovi. Krátce na to plně obnovil provoz, proběhla modernizace a byla postavena vlečka ze stanice rakouské Severozápadní dráhy (nynější stanice Štětí). Za první republiky změnil majitel Rudolf Kürschner cukrovar na rafinerii. V meziválečném období zaměstnával přibližně 40 pracovníků. Po roce 1939 nacisté arizovali cukrovar židovským rodinám. Cukrovar fungoval až do roku 1948. V roce 1949 byl zrušen při revizi státního hospodářství a průmyslu. Zařízení bylo zastaralé a v ponechané budově vznikla papírna. V roce 1950 se komunální podnik České pily, poblíž železniční trati u Stračí, přejmenoval na národní podnik Sport. V podniku se vyrábělo tělocvičné nářadí, tenisové rakety, zahradní nábytek, ribstole apod. Podnik se v průběhu času přejmenoval na "Sport Artis a.s." Před rokem 1989 to byl druhý největší podnik ve městě (asi 180 zaměstnanců) a jediný podnik ve Štětí, kromě papírny, co nabízel pracovní příležitosti. V roce 1991, během Davis Cupu, podepsal tenista Tomáš Šmíd roční smlouvu s firmou, že bude hrát jako první československý profesionál s raketou domácí výroby. Jednalo se o typ s profilovanou hlavou, který se v podniku začal vyrábět ještě v tomtéž roce. Dále se ve firmě vyráběly hokejky pro Kanadu. Podnik spolupracoval s rakouskou firmou Fischer, přesto však neprospíval a v roce 1992 se Sport Artis ocitl v likvidaci. Pracoviště ve Štětí bylo dáno do aukce. Do roku 1998 však nikdo o areál neprojevil zájem, a tak postupně chátrá.

Kultura.

Město má pěší zónu, 2 domy s pečovatelskou službou, městskou tržnici, obchodní dům, poštu, velké množství restauračních zařízení, 3 hotely (pouze dva z nich však poskytují ubytování) a penzion. Pěší zóna vychází z centrálního náměstí, kde se nachází např. městská knihovna a informační středisko, různé obchody a obchůdky, ale také obecní a soukromé byty. Kolem města je obchvatová komunikace, podél které a směrem na Stračí se staví malometrážní byty a nové rodinné domky pro mladé rodiny. Ve městě se nachází pět mateřských škol, čtyři základní školy (z nichž je jedna speciální) a jedna umělecká škola se zaměřením na hudební nástroje a zpěv. Štětí je současně místem Vyšší odborné školy obalové techniky a Střední školy, která vznikla sloučením SOŠ a VOŠ obalové techniky (v ulici Kostelní) a SOŠ technické (v ulici Pivovarská) rozhodnutím zřizovatele školy, tedy Ústeckým krajem. Taktéž zde působí Dům dětí a mládeže Štětí (DDM Štětí), které zajišťuje různé kroužky, volnočasové aktivity a zájezdy pro děti od předškolního věku až do dospělosti. Lékařskou péči zajišťuje Dům lékařských služeb se dvěma dalšími středisky a několika samostatnými ordinacemi. Ve městě chybí pouze ortopéd a neurolog.  Kulturní život zajišťuje 3D kino a kulturní středisko města, mimo jiné s šedesátičlenným dechovým orchestrem a několika mažoretkovými soubory, beatovými, country a rockovými kapelami. První mažoretkový soubor v republice, ještě v tehdejším Československu, vznikl v roce 1971 právě ve Štětí. Zakladateli byli skladatel a dirigent Jaroslav Bílý a učitel, hudebník a dirigent Václav Kučera z Chebu. I přes počáteční nedůvěru tehdejších politiků, se vystupování mažoretek ujalo jako běžná součást vystupování dechových orchestrů. Jednou za 2 roky je ve městě tradičně pořádán národní festival dechových orchestrů (FEDO) s mnoha zahraničními účastníky, včetně mažoretek. Festival začíná vždy průvodem městem a končí megakoncertem všech orchestrů. Každoročně na podzim se koná Jarmark, který je spojen s různými zábavními a pouťovými atrakcemi a během roku také mnoho menších akcí, např. pálení čarodějnic zakončené ohňostrojem u Labe, Rockový kotrmelec, Štětský varhanní podzim v kostele sv. Šimona a Judy a Štětská ostrev (ukázka historického šermu a bitev). V minulosti zde fungoval také tradiční Štětský tuplák (country-folk festival se soutěží v pití piva), který byl nahrazen drobnějšími akcemi během roku. Od roku 2008 se koná Refresh Contest pod patronací Skateboard oddílu SK Štětí, který kombinuje sportovní klání s hudebními vystoupeními. Postupně byly v místních částech obnoveny místní poutě jako např. Stračenská pouť, Radouňská pouť, Počeplická pouť apod.

Národní festival dechových orchestrů (FEDO).

Festival dechových orchestrů ve Štětí (či jen FEDO Štětí) je, co do počtu účastníků, druhý největší mezinárodní festival dechové hudby v České republice hned po Kmochově Kolíně. Zakladatelem byl velmi úspěšný skladatel a dirigent Jaroslav Bílý, který dal vzniknout i několika jiným dechovým festivalům po republice (např. ve Zlíně). Jednotlivé ročníky se již od počátku drží stále podobných osnov. První den, v pátek, dorazí účastníci festivalu a po krátkém vystoupení jsou přivítáni starostou města na radnici. Následující den dopoledne probíhají koncerty v různých částech města, poté se uskuteční průvod jednotlivých kapel v doprovodu mažoretkových skupin a odpoledne koncert na Husově náměstí. Poslední ročníky

Školství.

Informace o první škole v oblasti je z roku 1609 v pozemkové knize. Do roku 1677 se ve Štětí vyučovalo výhradně českým jazykem. Následující roky probíhala radikální germanizace a začalo se zde vyučovat oficiálně pouze německy. Úsilí vybudovat ve městě českou školu bylo marné, kvůli odporu místních Němců. Děti z českých rodin tak museli cestovat a nechat se převážet přes Labe, které bylo jazykovou bariérou, na druhou stranu do sousedních Račic, kde se nacházela česká škola. Plných 242 let se tak ve Štětí nevyučovalo česky. V roce

Základní školy.

"Masarykova škola" (ZŠ TGM, dříve také 1. ZŠ) byla slavnostně otevřena v roce 1934. Otevření provázelo problémy s fanatickými henleinovci, kteří se pokoušeli budovu školy několikrát zapálit. To mělo vyústit k velké rvačce, jelikož přijížděli Němci z blízkých vesnic jako podpora a Češi přijížděli zase např. z Mělníka, Brandýsa či Roudnice. Nakonec však zasáhla státní policie a včas město uzavřela. Prvním ředitelem školy byl v letech 1934–1938 Augustin Lukeš. Při začlenění města do nacistického Německa v roce 1938 byly české školy

Střední školy a Vyšší odborná škola.

V minulosti ve Štětí existovaly dvě střední školy. První z nich, Střední odborná škola technická (dříve také SOU a SOŠ) byla otevřena 5. září 1963 jako Odborné učiliště n.p. SEPAP Štětí. Zaměřena byla především na manuálně zručné absolventy základních škol (truhlář, elektrikář, strojní mechanik, zámečník, krejčí atd.), kteří by pak našli uplatnění v místní papírně. Byly zde vyučovány tříleté učební obory ukončené závěrečnou zkouškou a čtyřleté studijní obory ukončené maturitní zkouškou. Pro absolventy středních odborných učilišť zde byla také dvouletá nástavbová studia na učební obory, které byly ukončené maturitní zkouškou. Druhá, Střední průmyslová škola papírenská byla otevřena v roce 1983 s oborem Výroba celulózy a papíru. Škola byla převedena z města Hostinné, kde působila původně 32 let a byla vedena ředitelem SPŠ chemické v Lovosicích ing. Karlem Cermánkem, protože škola byla její součástí. V roce 1987 se škola osamostatnila a následně roku 1988 přešel na školu obor Obalová technika z pražské VOŠ a SPŠ grafické. V roce 1993 začala škola vyučovat obor Management aplikace osobních počítačů, tedy první IT obor, který byl později rozšiřován o další obory, již v rámci České republiky (např. v roce 1995 studijní obor

Sport.

Sportovní vyžití obyvatel umožňuje fotbalový a atletický areál s kurty pro tenis a házenou, který vznikl v roce 1971. Ve městě pracuje tělovýchovná organizace SK Štětí z.s., jejíž součástí jsou další sportovní oddíly, např. fotbalový klub SK Štětí, herna stolního tenisu, volejbal, jachting, kanoistika, florbal aj. Na okraji města se nachází otevřené koupaliště s tobogánem, které bylo v roce 2013 znovuotevřeno po kompletní rekonstrukci. Opravy provázely dosti sporné finanční částky, které se měly do prací vložit, čímž se rekonstrukce protáhla na 2 roky. Nyní se zde nachází například hřiště pro plážový volejbal, hřiště na minigolf a různá občerstvení. Na nábřeží

Labe Aréna Štětí.

Labe Aréna Štětí je spolu s Labe Arénou Račice místem Národního olympijského centra vodních sportů. Její stavba začala 11. července 2016 firmou Klement a.s. Základy budovy stojí na 70 pilotech o průměru 900 milimetrů, zasahujících do hloubky přibližně 15 metrů. Důvody jsou především ochrana před budoucími povodněmi, které způsobily devastaci areálu v minulosti a nestabilní podloží, které bylo ještě v 19. století bažinou. Projekt Labe Arény Štětí obsahuje unikátní aktivní veslařský a kanoistický bazén, který navrhl tým profesora Pollerta ze stavební fakulty ČVUT v Praze. Ten je také autorem projektu kanálu vodního slalomu z olympijských her v Rio de Janeiru a podobný projekt plánuje i pro olympijské hry v Tokiu. Vodu v bazénu bude pohánět série

Přírodní poměry.

Štětí se nachází na hranici Dolnooharské tabule (v níž leží větší částí) a Ralské pahorkatiny (resp. Dokeské pahorkatiny) v údolí úrodného Polabí, které je z jedné strany obklopeno svahy a z druhé strany ohraničeno řekou Labe. V minulosti řeka procházela tímto údolím, proto zde v historii docházelo k častým záplavám. Původní osídlení bylo tedy na levém břehu a nyní je na pravém, vzhledem k současnému korytu řeky. Tuto informaci dokládá i úryvek z knížky Miloše Bílka Štětská historie:  Úrodná polabská krajina s kdysi bohatým rybolovem byla osídlena odpradávna, mnohem dříve než na památný Říp měl podle pověsti vystoupit praotec Čech v čele našich slovanských předků. Četné archeologické nálezy dokládají nepřetržité osídlení zdejší krajiny již od třetího tisíciletí před naším letopočtem. V té době ještě Labe teklo velkým obloukem pod severovýchodními svahy a zdejší pravěká sídliště asi ležela na jeho tehdejším levém břehu (nebo na ostrově?) v říčním meandru.  Tedy nejspíše vlivem větší záplavy se změnilo koryto řeky. Půda údolí je tvořena vrstvami písčitých a jílovitých naplavenin (Diluvium – Aluvium), stráně jsou z opukového vápence. Výjimkou je nedaleký kopec Špičák, který protrhl vápencovou vrstvu ve tvaru nízkého čedičového kužele. Nejnižší nadmořská výška je v oblasti nábřeží Labe (152 m n. m.), nejvyšší v katastrálních územích Štětí I a II je nad papírnou na Bílých stráních (230 m n. m.) a nejvyšší nadmořskou výšku v celé oblasti Štětí má Újezdský Špičák (348 m n. m.).

Klimatické podmínky.

Podnebí v místě je mírné až teplé, dle Köppenovy klasifikace podnebí patří město do oblasti Dfb, tedy chladnější verze vlhkého kontinentální podnebí. Nad územím se však stýká i

Ovzduší.

Ovzduší je v oblasti dosti postiženo, proto je častým tématem obyvatel města a okolí. Největším důvodem jsou místní papírny, blízká elektrárna Mělník a kamiónová doprava. Při příjezdu od Litoměřic jsou umístěny odkalovací nádrže, které jsou nejčastějším původcem zápachu ve městě. Zajímavostí je, že v nádržích byl spatřen vzácný Šťovík bahenní, který je považován za rostlinu ohroženou vyhynutím. V širším okolí způsobují zápach plyny vypouštěné ze samotných papíren, resp. papírenských komínů. Může se jednat o látky oxidu siřičitého, TRS (sloučeniny redukované síry), konkrétně sirovodík, metylmerkaptan a dimetyldisulfidy, dále pak benzo[a]pyren a ozón. Ve městě se

Turistika a příroda.

Město je vhodnou výchozí destinací pro pěší turistiku a cykloturistiku. I přes průmyslový ráz samotného města se v okolí nachází několik historických

Památky a zajímavosti.

Kostel sv. Šimona a Judy.

Spisovatel Friedrich Bernau se prvně zmiňuje, že tento farní kostel existoval již v roce 1300, tedy v době nejstaršího osídlení v oblasti. Průkazné listiny však pochází až z roku 1352, kdy je uveden ve vizitačním protokolu českých farností. Přestože byl kostel vystaven nejspíše na umělém pahorku, byl často ohrožován různými živelními pohromami, proto není dodnes známá původní podoba kostela. Údajně vyhořel v první polovině 15. století a byl rekonstruován v roce 1452 ze dřevěných trámů. V minulosti se u kostela nacházel též i hřbitov. Původní svatyně byla těžce poškozena na počátku třicetileté války v roce 1620, kdy prošlo přes město vojsko protestantů. Oprava začala v roce 1626 pod patronátem hraběte Viléma Slavaty, zástavního držitele mělnického panství. Tento kostel byl dosti menší proti původnímu, jehož základy byly nalezeny při opravách po povodních v roce 2002. Největší katastrofa postihla kostel v roce 1784 velkými povodněmi (ledovou dřenicí), kdy z kostela zůstala pouze opukou vyzděná věž zvonice. Ještě 22. července téhož roku byl položen základní kámen nového kostela, který byl posvěcen kněžnou z

Sochy sv. Jana Nepomuckého.

Sochy se nacházejí v těsné blízkosti kostela sv. Šimona a Judy na Husově náměstí směrem k Labi. Nejedná se o původní lokalitu soch, každá z nich sem byla přemístěna z jiného místa.

Farní budova.

Farní budova poblíž kostela nejspíše existuje již od středověku. Dle dochovaných historických pramenů ze 17. století, objekt původně sloužil i jako farní škola. Rekonstruována byla v letech 1737 až 1738. V roce 1784 byla smetena ničivou povodní, tak jako blízký

Sousoší T. G. Masaryka a Eduarda Beneše.

Jedná se o jediné známé sousoší prvních dvou československých prezidentů. Nachází se na pozemku 1. základní školy (Masarykova škola), jejichž autorem byl sochař Václav Šára z Příbrami. Sousoší má velmi smutnou až prokletou historii. Sochy byly hotové v roce 1938 a připraveny v Bezručových sadech k slavnostnímu odhalení na 28. října k 20. výročí existence Československa. Štětí však bylo začátkem října obsazeno německou armádou v rámci

Osobnosti.

Ve Štětí se nenarodila žádná slavná či významná osoba ve světě, snad jen Franz Reichelt, který byl amatérský vynálezce a průkopníkem parašutismu. Později provedl seskok, při kterém se mu neotevřel padák a na místě zemřel. Přesto však jeho snaha nebyla až tolik marná a dala později základ sportu zvanému wingsuiting. Město je však spojeno s významnými osobnostmi v různých obdobích života. Často se jedná

Doprava.

Ve středověku fungovala doprava z důvodu špatných cest hlavně po řece. Například ještě začátkem 20. století ve městě neexistovaly kamenné cesty ani ulice.

Silniční doprava.

Okresní silnice byly založeny v roce 1850 a roku 1880 byly položeny základy současné silnice II. třídy II/261, která vedla z Hoštky do Liběchova. Nyní tvoří část obchvatu kolem centra města a hlavní tah na Ústí nad Labem, Litoměřice a Mělník. Druhá silnice (nynější silnice III. třídy III/26122), která vede z centra do Radouně, směrem na Dubou byla vytvořena ve stejnou dobu. Dále se pak lze dostat z města do vedlejšího Stračí (silnice III. třídy III/26121). Na druhé straně, podél toku Labe vede silnice III. třídy III/24050 ze směru Mělník a Hněvice, poté se napojuje na štětský most a dále prochází Račicemi, Zálužím a Dobříní. Silnice III. třídy III/24049 slouží jako dálniční přivaděč z dálnice D8 - exit 29, která je vzdálená 14 kilometrů; prochází přes obchvat Roudnice nad Labem, Předonínem a končí poblíž Račic, u podjezdu vlečky nedalekého seřaďovacího nádraží papíren. Tam se napojuje na silnici z Hněvic.

Štětské mosty.

O přemostění ve Štětí se uvažovalo již za Rakouska-Uherska. Po otevření státní dráhy u Hněvic se v roce 1851 město rozhodlo postavit pontonový most, který byl realizován roku 1856 a zůstal zde až do regulace Labe v roce 1909. Během let 1898–1902 byla ustanovena komise ze zástupců z okresů Dubá a Litoměřice, která měla za cíl konečné vyřešení přemostění přes Labe. Po zásahu rakouských vojenských orgánů však byla komise zrušena. Po regulaci Labe byl zprovozněn přívoz, který zůstal v provozu až do roku 1973. Ten byl nahrazen mezi Štětím a Hněvicemi betonovým mostem, především v souvislosti se stavbou Severočeských papíren (SEPAP), jehož realizace probíhala v letech 1969–1973. Původně sloužil pouze vlečce, pěším a příležitostnému příjezdu sanitek. Později však byl rozšířen o dva třímetrové pruhy po každé straně vlečky, takže

Železniční doprava.

Štětí je město 2 rychlíkových stanic. Starší z nich, nynější stanice "Hněvice", která se nachází za mostem, byla původní stanicí Štětí. Byla však později přejmenována v rámci výstavby tratě a stanice na sever od města. Zprovozněna byla v roce 1851 při výstavbě trati z Prahy do Podmokel, z které se později stal významný železniční koridor Praha - Drážďany. Stanice byla přebudována v letech 1999–2001 během modernizace trati. Hněvická nádražní budova pochází z meziválečného období z roku 1924. Ve stanici zastavují veškeré vnitrostátní rychlíky. Mezinárodní rychlíky a vlaky lepší kvality projíždí. Stanice je zahrnuta do systémů Esko (linky S4 a R20) a RegioTakt (linka U4), které na sebe volně navazují. Na konci roku 2017 proběhla na nevyužitých pozemcích výstavba 99 parkovacích míst z důvodu velké vytíženosti stanice parkujícími auty, které blokovaly

Autobusová doprava a MHD.

Autobusové nádraží leží na okraji města v těsné blízkosti mostu a silnice II/261. V roce 2011 však byla zřízena zastávka i v centru města pro lepší dostupnost spojů. Regionální autobusovou dopravu v oblasti zajišťoval až do krize v roce 2006 dominantní krajský dopravce Dopravní podnik Ústeckého kraje (dále jen DPÚK). Tato společnost provozuje i nyní regionální spoje v rámci integrovaného systému Doprava Ústeckého kraje (DÚK) od roku 2015. Městskou hromadnou dopravu

PID a DÚK.

Od 3. ledna 2017 došlo v oblasti Štětska ke vzájemné integraci Pražské integrované dopravy (PID) a Dopravy Ústeckého kraje (DÚK), jak v oblasti železnice, tak autobusové dopravy. V praxi to znamená, že u linek PID jsou částečně uznávány tarify DÚK a naopak,

Odkazy.

Literatura.

"Kroniky

Štětí () je město v jihovýchodní části, na samé hranici Ústeckého kraje. Leží na pravém břehu Labe, v polokruhu obklopeném svahy stoupajícími na sever a na východ k vysočině (západní okraj Dubské plošiny). Tyto svahy se sklání na jih a na mnoha místech byly porušeny někdejšími vodopády. Takto vytvořeným stržím se říkalo „Příkopy“. Na druhém břehu Labe se táhne zalesněná výšina. Město leží 50 km severně od Prahy a 16 km od Mělníka a nacházejí se v něm největší papírny v České republice. Podle úředních informací trvale žije na území města obyvatel.

Štětí (; ) is a town in the Ústí nad Labem Region. It is around 50 km north of Prague and 16 km west of Mělník. In the town is the largest paper mill in the Czech Republic.


Zápletka.

Po výhře jednotek X-Com nad cizáky před několika lety zabitím velkého mozku na marťanské základně zvané cydónia se mimozemská aktivita přesunula pod mořskou hladinu. Zničení mozku zapnulo paprsek, který aktivoval podmořské zárodky cizáků a ty se začaly vyvíjet, zatím co nic netušící lidstvo oslavovalo. V roce 2040 lidstvo konečně dospělo k poznání, že planeta Země je ve vesmíru pouze jedna, a proto je sebevražedné ji ničit nesmyslnými válkami a znečišťováním životního prostředí. Po fiasku myšlenky řídit všechny národy světovými organizacemi OSN a NATO se většina existujících zemí spojila do velkých společenství jako Euro-Syndicate, Scandinavia, Asian Coalition a jiné. Naprosto neočekávaně však byl klid zbraní na Zemi přerušen brutálním způsobem. Za velkou luxusní námořní lodí HYPERION se náhle vynořila z vody mimozemská nepřátelská ponorka a okamžitě ji poslala ke dnu. Lidstvo okamžitě začalo připravovat protiútok. Jako jediná možná alternativa se jevila odvržená podmořská prototypová základna X-Com, která byla v úsporném chodu už 30 let. Na místo katastrofy byla okamžitě vyslána ponorka typu Barracuda. Boj proti mimozemšťanům začal.  Na začátku hry je k dispozici jedna běžně vybavená základna, dvě útočné ponorky, hrstka vědců, mechaniků, pár vojáků z námořnictva mnoha zemí se základním vybavením a finanční podpora vlád všech společenství světa. Nepřítelem lidstva je neznámá vysoce technicky vyspělá civilizace z hlubin oceánů.

Základní pravidla.

Základním předpokladem úspěšného boje se zákeřnými mimozemšťany je vaše obliba u politiků jednotlivých společenství přispívajících do rozpočtu naší organizace X-COM, která je přímo úměrná úspěchům v boji. Jestliže nebudete pečlivě mlátit politiky jednotlivých misí, státy začnou postupně snižovat výdaje na X-COM a nejvíce ohrožené vás přestanou nejen financovat, ale navíc podepíší smlouvu o vzájemné spolupráci s vašimi nepřáteli.  Hlavní tedy je dobře se připravit na všechny útoky či přepadové akce. V boji s nepřátelskou ponorkou jsou největším předpokladem vítězství především silné zbraně. Na začátku hry jsou naše útočné ponorky Barracuda vyzbrojeny pouze slabými torpédy Ajax a Craft Gas Cannonem, což nám umožňuje likvidovat pouze velmi malé nepřátelské ponorky. Proto je zřejmé, že se budete zpočátku vztekat i při souboji s malým Cruiserem. V závěru však několika výstřely dostanete i obrovskou a nejlépe vybavenou bitevní loď mimozemšťanů.  V přímých soubojích vojáků s ufony je velkou výhodou silná zbraň, dobré brnění a zkušenost. Ufoni neznají slitování, takže stačí jedna malá chybička a okamžitě ztratíte jednoho nebo i více vojáků. Zkušenost každého vojáka je závislá především na počtu zabitých nepřátel. Na začátku jsou všichni jen slabí Námořníci, časem se z nich stanou Seržanti, poté následuje pár dalších a úplně nahoře nade všemi stojí Kapitáni s obrovským množstvím životů a obrovskou přesností palby.

Mise.

Bojovat tváří v tvář smrti můžete hned v několika rozličných misích. Nejčastější je zcela určitě UFO Recovery Mission. Úkolem je zlikvidovat či neutralizovat všechny živé „zelené mužíky“ v okolí sestřelené lodě. Tato mise, jakož i útok na vetřelecké kolonie, obrana přístavu a přepadení X-COM základny je velmi podobná svému předchůdci. Ostatní akce jsou nové. Velmi lákavé, avšak poněkud obtížné je likvidování ufonů, kteří přepadli plovoucí loď.  Každého hráče, který není příliš vtažen do hry, určitě zaujme pestré a členité mořské dno, na němž najde kopce, útesy, korálové trsy mnoha barev, antické rozbořeniny, sochy, potopené středověké lodě a mnoho dalších zajímavých útvarů.

Rozdělení nepřátel.

Mimozemšťani jsou víceméně rozděleni do několika různých druhů, které se od sebe tvarem a výkonem silně liší. Od malých "Aqatoidů", kteří se svalí po jediné ráně ze slabší pistole, přes odporné "Hallucinoidy" a "Xarquidy" citlivé pouze na jeden typ zbraní, až po velmi odolné "Krabouny", kteří svým tělem dost připomínají kraby. Každý kraboun většinou zemře až na druhý zásah ze Sonic Canonu. Návštěvníci z Marsu jsou navíc proti našim vojákům zvýhodněni ještě speciálními vlastnostmi. Například "Tasot" umí ovládat mysl (opravdu perfektní fígl, který začnou hojně používat až kolem 10. měsíce prvního roku), Hallucinoid vás umí několika elektrickými výboji zbavit života a "Tentaculat" vám udělá z vojáka zombii, a pokud se snažíte toho zombíka zlikvidovat, tak se z něj vyklube nový Tentaculat.

Výzkum je životně důležitý.

Pouze kvalitní lodě a dobře vyzbrojení vojáci vás však nepřivedou ke konečnému vítězství. Než nějakou věc či zbraň vyrobíte, musíte ji nejdříve objevit. Proto je výzkum nesmírně důležitý. Jedním z důležitých úkolů, které musíte plnit od začátku celé hry, je zvýšení počtu volných míst pro mnoho dalších získaných vědců, techniků i vojáků. Prozkoumat mimozemské zbraně a materiály může v přijatelném čase pouze skupina "alespoň 50 vědců" ale lepší je jich mít 100 (víc už ne). Poslední misi celé hry předchází hodiny tvrdé práce vašich badatelů a desítky více či méně důležitých objevů. Zkoumat v laboratořích můžeme většinu objevených předmětů, ale také živé ufony, z kterých nakonec vytáhnete poslední nutnou informaci k jejich vyhubení, která spočívá v prozrazení umístění kolonizační lodi, která je dosud mimo provoz. Velká část objevených a prozkoumaných předmětů se poté dá okopírovat a vyrobit ve vašich dílnách. Všechny silnější zbraně a výkonnější letadla si musíte sestrojit sami, ty si za peníze (i když jich máte hodně) nekoupíte. Výhodným zdrojem financí je však také výroba a následný prodej materiálu, což nepochybně brzy zjistíte (vhodný je například medi-kid nebo magnetické zbraně – cena prodeje ÷ cena výroby ÷ počet člověkohodin).

Otevřený konec.

Hra se dá předčasně ukončit dvěma způsoby. Mimozemšťané rozpráší základny, nebo hráč prodělává. Jestliže po jedné měsíční uzávěrce nestáhne své dluhy a nevrátí se do plusových hodnot, je konec. Společenství národů odepíše jako prodělečnou a zbytečnou instituci, jež není schopna ochránit Zemi před invazí zelených nestvůr. Prodělávat lze i při relativně velké úspěšnosti zásahů. Problémem může být fakt, že každá stavba v základnách si vyžaduje určitou částku na údržbu.  Všechno úsilí končí v okamžiku, kdy se podaří zjistit, odkud ufoni přicházejí. Pak stačí jen velký Leviatan plný vojáků.  Velmi silnou stránkou hry je její atmosféra, která činí celou hru velmi přitažlivou, přestože grafika i zvuk mají průměrnou úroveň. Přínosem hry jsou také relativně malé požadavky na výkon počítače.

Konfigurace počítače.

Požadavky na hardware: Alespoň 386DX / 33 MHz, 4 MB RAM, 4 MB na pevném disku, VGA, CD-ROM, Sound Blaster, myš.  Doporučuje se: 486DX2 / 50 MHz, 8 MB RAM, VGA, 8 MB na pevném disku, CD-ROM (4x), Sound Blaster Pro/16/AWE 32, myš.

X-COM Terror From The Deep (dále jen X-COM) je počítačová hra, která vychází svou koncepcí ze starší hry pro textový operační systém MS-DOS. Hráč je velitelem antimimozemšťanské obranné organizace známé jako X-COM, staví a stará se o základny, najímá vojáky pro boj na souši i pod vodou, intenzívně vynalézá nové technologie a vyrábí nové zbraně.

X-COM: Terror from the Deep is a strategy video game developed and published by MicroProse for the PC in 1995 and for the PlayStation in 1996. It is a sequel to "" ("X-COM: UFO Defense") and the second game of the "X-COM" series, this time taking the war against a renewed alien invasion into the Earth's oceans.


Svět cyklu.

Cech zaklínačů.

Zaklínači v podání Sapkowského představují společný projekt druidů a mágů, kteří vyvinuli různé postupy, jak pomocí mutagenů, jedů a magických přípravků upravit lidský organismus, aby pracoval rychleji, efektivněji, měl zostřené smysly a mohl používat jednoduchou magii. Mutace v zaklínače, tzv. Zkouška trav, představovala velice komplikovaný a nebezpečný proces, který velká část adeptů nepřežila (3 z 10 přežili). I úspěšná proměna ale měla nežádoucí vedlejší účinky – zejména neplodnost a často i citovou plochost. Následovala Cesta meče – bojový výcvik, který kladl důraz na boj s mečem a fyzickou připravenost.  Cech zaklínačů získával adepty a dohlížel na jejich přerod a výcvik. Nábor zaklínačů probíhal různými způsoby, oblíbený byl nahodilý výběr prostřednictvím osudu: „Dáš mi to, co nalezneš doma, aniž bys to čekal,“ tak zněla často odpověď zaklínače na otázku zachráněného, jak se mu má odměnit. Tuto alternativu zaklínači často upřednostňovali, mnozí doufali, že takto získaní adepti budou osudem předurčení k úspěšnému prodělání proměny.  Lidé zaklínače na jedné straně potřebovali, na druhé straně se jich báli, někdy i víc než nestvůr. Několikráte se objevilo tažení lidí proti zaklínačům, často podněcované čaroději, kteří od jisté doby začali zaklínače nenávidět a považovali je za nežádoucí konkurenci. Jedno takové tažení vyústilo v dobytí Kaer Morhen, sídla zaklínačského cechu, a vybití většiny jeho členů. Od té doby se zaklínači stali vzácnými a zastavila se obnova jejich řad, jelikož prastaré techniky používané k přeměně organismu byly nenávratně zapomenuty. Zhruba sto let po tomto období začíná děj první knihy ze zaklínačské ságy, "Krve elfů".  Slovo "wiedźmin", do češtiny překládané jako "zaklínač", je Sapkowského neologismem.

Příběh.

Dílo je rozděleno na dvě části. Nejprve vznikaly povídky, později autor vsadil do jejich rámce pětidílný cyklus, někdy označovaný jako "Sága o zaklínači".

Povídky.

Geralt z Rivie, hlavní hrdina těchto povídek a knih, se jako mnoho jiných dětí narodil nechtěn a podstoupil zaklínačský výcvik v Kaer Morhen. V povídkách dále vystupuje Geraltův přítel Marigold, trubadúr, který se neustále nachází v nějaké šlamastyce, co se citů a známostí týče. Příběhy také popisují Geraltovo seznámení s krásnou čarodějkou Yennefer, kteří mají mezi sebou jako partneři komplikovaný a – hádkami i dějem – přerušovaný vztah. Tito dva se v příběhu, počítaje i ságu, opakovaně rozcházejí a opět usmiřují. Geralt chová jisté city též k mladé čarodějce Triss Ranuncul, blízké přítelkyni Yennefer. Další postavou cyklu je královská vnučka Ciri (Cirilla Fiona Elen Riannon z Cintry), která je ke Geraltovi připoutána sudbou, jež je nerozlučně pojí k sobě jako otce a dceru.  Povídky jsou uvedeny tak, jak jsou seřazeny v druhém českém vydání knih.

Cyklus o zaklínači.

Sága o zaklínači je románové pokračování povídek. Celý příběh ságy je vsazen do prostředí vleklé války mezi císařstvím Nilfgaard na jihu a nepříliš pevnou aliancí severních království, jejichž obyvatelé se nazývají Nordlingové. O tomto konfliktu můžeme nalézt zmínky již v některých povídkách.

Krev elfů.

Kaer Morhen je zaklínačské hradiště, kde se od nepaměti cvičí mladí muži vybraní osudem, jenž jim vytyčil zabíjení netvorů. Jednoho dne na toto místo připutuje Geralt s Ciri, královskou vnučkou. Po nějakém čase věnovaném výcviku zaklínači zjistí, že Ciri není obyčejná dívka, ale Zřídlo – tj. má magické schopnosti. Čarodějka Triss, povolaná k rozřešení dívčiných schopností, však do záležitosti vnese ještě větší zmatek prohlášením, že tak silné Zřídlo, jako je Ciri, sama nezvládne. Geralt je nucen svou malou chráněnku odvést k osobě, která by ji naučila, jak zvládnout magii: ke své bývalé milence Yennefer. Dlouhou dobu se Ciri ve svatyni bohyně Melitelé učí kouzlům, až nastane den, kdy i se svou učitelkou musí odjet na konvent všech nordlingských mágů a čarodějek.

Čas opovržení.

Yennefer a Ciri cestují od kněžek bohyně Melitelé na ostrov Thanedd, kde se koná veliký konvent mágů. Mezitím se Geralt snaží u učenějších a vlivnějších lidí zjistit původ této dívky, která je s ním spojena sudbou. Králové Nordlingů plánují zničit svého nepřítele, hrozivý Nilfgaard – netuší však, že on již je o krok před nimi a jeho vojska jsou připravena na vpád do jejich zemí. Přičiněním Ciri se Yennefer a Geralt na konventu setkají a usmíří, jak už je jejich zvykem. Rada mágů se ale zvrhne v jatka, při kterých spolu bojují čarodějní přívrženci Nordlingů a Nilfgaardu. Ciri, pronásledovaná hned několika nepřáteli, se na Thaneddu dostává do Tor Lara – Věže racka. Tam vstoupí do rozbitého vyhaslého portálu, který zanáší neznámo kam, a teleportuje se na poušť Korath daleko na jihu. Zemřela by, nebýt mladého jednorožce a jejích vlastních magických schopností. Po mnoha útrapách se nakonec Ciri dostává do lupičské bandy Potkanů.

Křest ohněm.

Geralt se po bojích na Thaneddu zotavuje u dryád v Brokilonu. Poté odjíždí spolu s Marigoldem a lučištnicí Milwou hledat Ciri. Záhy se připojí ke skupině utíkající před válkou, složené z trpaslíků, gnóma a žen s dětmi, které trpaslíci chrání. Geralt v ní pozná jednoho ze svých starých přátel, trpaslíka Zoltana Chivaye. Cestou na jih do Nilfgaardu potkají na starém elfském pohřebišti bylinkáře, upíra jménem Regis, který je uhostí kořalkou z mandragory a připojí se k nim. Po čase se k nim přidá také zběhlý nilfgaardský agent Cahir. Geralt neví, kde se Ciri nachází; netuší, že se mezitím přidala k tlupě loupeživých Potkanů a stopuje ji nelítostný lovec lidí Leo Bonhart. Regis navrhne cestovat za druidy v Caed Dhu, kteří by mohli v pátrání pomoci. Poté, co po cestě zaklínač spolu s Cahirem pomůže vojákům z Lyrie a Rivie zahnat nilfgaardskou jízdu, jej královna Meve pasuje na rytíře a udělí mu predikát, takže se nyní právem může nazývat Geralt z Rivie.

Věž vlaštovky.

Vysogota z Corvia, zneuznaný filozof žijící coby poustevník uprostřed močálů, nachází jednoho dne těžce zraněnou Ciri. Ujme se jí a ona mu vypráví o tom, jak se z ní stal nelítostný zabiják a co se dělo s bandou Potkanů. Stefan Skellen, agent Nilfgaardu, na ně nasadil nájemného vraha Leo Bonharta. Ten zabil její společníky a ji samou si držel v aréně, kde bojovala pro potěšení davu a pro Bonhartův zisk, dokud se jí nepodařilo utéci. Mezitím Geralt opouští armádu královny Meve a pokračuje na jih najít druidy. Yennefer, která pátrá po Ciri na vlastní pěst, je zajata čarodějem Vilgefortzem, jenž by se rád Ciri zmocnil. Uzdravená Ciri opouští poustevníka, postupně zabíjí své pronásledovatele a před Bonhartem nakonec uniká portálem ve Věži vlaštovky. Ačkoli čekala, že bude přenesena na Thanedd, objeví se kdesi v jiné dimenzi, kde ji vítá elf Avallac'h.

Paní jezera.

V posledním dílu ságy dojde na finální střetnutí, a to jak Geraltovy družiny s Vilgefortzem, tak i vojsk nordlingských království proti nilfgaardskému císaři. V závěrečném pogromu v Rivii je Geralt těžce raněn a odplouvá spolu s Yennefer kamsi do neznáma. Cirilla se na konci příběhu magicky přenese do Británie v době krále Artuše.

Další knihy.

Dne 6. listopadu 2013 byla v Polsku vydána další kniha o zaklínači s názvem "Bouřková sezóna" (), která obsahuje děj, který nenavazuje na díl závěrečný díl ságy "Paní jezera", nýbrž předchází povídce "Zaklínač", která vyšla v roce 1986 v měsíčníku Fantastyka. Geralt v ní bojuje s krvežíznivým monstrem, dostane se do střetu se stráží a se soudem, ztrácí zaklínačské meče a řeší své záležitosti se zrzavou čarodějkou Lyttou Neyd alias Korál.

Recenze.

Dittmar Chmelař v roce 1994 charakterizuje Sapkowského prózu: „S vyzývavou, řemeslně perfektně zvládnutou drzostí se odvolává na různé mýty, pohádky a legendy a také na naše současné spory... U Sapkovského je literárním kobercem nádherný gobelín, který je utkán ze zlata, stříbra a vlny, ale i z nylonu.“ Naproti tomu Jiří Popiolek v roce 2007 soudí, že Sapkowski je skvělý vypravěč, ale ne už skvělý romanopisec, a dodává, že „samotná pětidílná Sága o zaklínači je pořád ještě kvalitní čtení, ale... je třeba dodat, že v ní Sapkowski trochu přecenil své síly... Sága o významu té geraltovské si zasloužila lepší a přesvědčivější závěr.“

Adaptace.

Komiks.

V letech 1993–1995 vyšla šestisvazková komiksová adaptace vybraných Geraltových příběhů. Autory byli Maciej Parowski a Andrej Sapkowski (scénář) a Bogusław Polch (kresba).

Filmy a seriály.

V roce 2001 vznikl na motivy povídek a románů třináctidílný televizní seriál, který byl následně sestříhán do stotřicetiminutového filmu. Režie se ujal Marek Brodzki, v hlavních rolích hráli Michal Zebrowski, Olaf Lubaszenko a Zbigniew Zamachowski. Přijetí seriálu i filmu bylo spíše rozporuplné a Sapkowski sám i jeho fanoušci tuto filmovou adaptaci nepovažovali za povedenou.  V roce 2019 byla pak zveřejněna první řada seriálové adaptace The Witcher na Netflix. Řada má 8 epizod, 13. prosince 2019 Netflix ohlásil, že v roce 2021 vydá druhou řadu.

Hry.

Videohry.

V roce 2007 byla vydána počítačová hra "Zaklínač" (hodnocená na Metacritic.com 86/100), která rozvíjí Geraltův příběh po pogromu v Rivii. V roce 2011 vyšlo pokračování s názvem "" (88/100). Závěrečný díl "" vyšel 19. května roku 2015 (93/100). Sapkowski sice ocenil vizuální kvalitu her, ale zásadně odmítá myšlenku, že hra je dějovým pokračováním knih – ve slangu fanoušků nejde tedy o kánon. Právo tvořit příběh o Zaklínači si vyhrazuje autor výlučně pro sebe.

Karetní hry.

V roce 2007 vytvořila společnost Kuźnia Gier dvě karetní hry založené na videohře "Zaklínač". První hra s názvem "Wiedźmin: Przygodowa Gra Karciana" ("The Witcher: Adventure Cardgame") byla vydána Kuźniou Gier a druhá "Wiedźmin: Promocyjna Gra Karciana" ("The Witcher Promo Card Game") se v některých státech stala součástí kolektorské edice "Zaklínače". Karetní hra, známá pod jménem „Gwent“, byla dostupná ve videohře "Zaklínač 3: Divoký hon" jako volnočasová aktivita. Podle jejího mechanismu vznikly dvě samostatně stojící videohry "" a "". Obě dvě se dočkaly vydání v roce 2018.

Deskové hry.

V roce 2014 vydala studia CD Projekt Red a Fantasy Flight Games v digitální i fyzické formě deskovou hru "The Witcher Adventure Game", jejímž designérem je Ignacy Trzewiczek. Digitální verze je dostupná na platformách Windows, OS X, Android a iOS.

Zaklínač je fantasy cyklus polského spisovatele Andrzeje Sapkowského. Vznikl jako série krátkých příběhů publikovaných v polském sci-fi a fantasy časopise "Fantastyka", kam byla první povídka s názvem "Wiedźmin" (česky "Zaklínač") napsána v roce 1986 jako příspěvek do soutěže a získala třetí místo. V roce 1993 byl vydán první díl pokračování Krev elfů ve formě románu. Zatím poslední díl s názvem Bouřková sezóna vyšel v polštině na konci roku 2013 a navazuje na celou předchozí sérii jako prequel. V ČR byla tato kniha vydána ke konci roku 2014 a okamžitě se stala jedním z nejprodávanějších titulů za měsíc listopad.

The Witcher (, ) is a fantasy series of novels and short stories written by Polish author Andrzej Sapkowski. The series revolves around the titular "witcher", Geralt of Rivia. In Sapkowski's works, "witchers" are beast hunters who develop supernatural abilities at a young age to battle wild beasts and monsters. The books have been adapted into a film ("The Hexer"), two television series ("The Hexer" and "The Witcher"), a trilogy of video games ("The Witcher", "", and ""), and a graphic novel series. The series of novels is known as the "Witcher Saga". The short stories and novels have been translated into numerous languages, including English, German, French, Italian, Spanish, Russian and Chinese.


Základní parametry monitorů.

Úhlopříčka.

Velikost monitoru se obvykle udává jako vzdálenost mezi protilehlými rohy obrazovky. Problém, který u tohoto označení nastává, je, že toto značení velikosti obrazovky nerozlišuje poměr stran monitoru a tudíž při zachování stejné úhlopříčky a jiného poměru stran se dostaneme k odlišné velikosti zobrazované plochy. Například, 21" monitor s poměrem stran 4:3 zobrazí plochu o velikosti ~1361 cm, širokoúhlá obrazovka 16:9 se stejnou velikostí úhlopříčky, tedy 21" zobrazí plochu o velikosti ~1212 cm.  Dalším neduhem tohoto označení velikosti je nepřesnost při značení skutečné velikosti monitorů. Většina výrobců totiž udává velikost úhlopříčky včetně plochy, kterou skryje plastový rám monitoru, a jelikož je tato plocha hlavně u CRT monitorů veliká i několik centimetrů, výrobce o skrytou plochu uživatele jakoby "okrádá", ale ve skutečnosti se tato plocha využívá částečně pro overscan.

Rozlišení obrazovky.

Rozlišení se udává v bodech neboli pixelech (px) – u LCD se jedná o skutečný počet bodů, pokus o použití jiného než tohoto rozlišení vede k různým deformacím obrazu; u CRT jde o maximální zobrazitelný počet bodů a ten je omezen maximální vstupní frekvencí (MHz)

Obnovovací (vertikální) frekvence.

Obnovovací frekvence udává se v jednotkách Hertz (Hz) – jako rozumné ergonomické minimum pro CRT je uváděno 85–120 Hz.

Doba odezvy.

Doba odezvy se udává v jednotkách milisekund (ms) – doba, za kterou se bod na LCD monitoru rozsvítí a zhasne, pro pracovní využití je vyhovující doba 8 ms (obvykle výrobci udávají parametr podobný, ze šedé do šedé barvy, tudíž skutečná odezva je horší)

Vstupy.

Historicky nejstarším v současnosti ještě používaným vstupem je D-sub (15pinový typ DE-15 pro analogový přenos obrazu původně pro VGA), novější DVI (kombinovaný digitální a analogový) nebo nejmodernější HDMI (digitální pro přenos videa ve vysokém rozlišení, zpětně kompatibilní s DVI, ale umožňuje i přenos zvuku). Některé monitory mohou mít také oddělené RGB (analogové) vstupy.

Další parametry.

Dalšími zajímavými parametry jsou elektrická spotřeba udávaná ve Wattech (W) - u LCD je poloviční až třetinová proti CRT o stejné úhlopříčce, spotřeba ve stavu spánku, rozteč bodů, hloubka monitoru (CRT je podstatně hlubší než LCD), pozorovací úhly, hmotnost a další.

Technologie zobrazení.

Stejně jako u televizoru existuje několik různých technologií používaných k zobrazování obrazových dat:

Porovnání.

CRT.

Klady:  Zápory:

LCD.

Klady:  Zápory:

Monitor je základní výstupní elektronické zařízení sloužící k zobrazování textových a grafických informací. Je-li připojen k počítači, je propojen s grafickou kartou, avšak může být připojen i k dalším zařízením nebo do nich přímo integrován (PDA), monitor je přímo připojen k videokartě zasílající patřičné informace, které budou na monitoru (jeho obrazovce) zobrazeny. Monitor může být také součástí samostatného počítačového terminálu.

A computer monitor is an output device that displays information in pictorial form. A monitor usually comprises the visual display, circuitry, casing, and power supply. The display device in modern monitors is typically a thin film transistor liquid crystal display (TFT-LCD) with LED backlighting having replaced cold-cathode fluorescent lamp (CCFL) backlighting. Older monitors used a cathode ray tube (CRT). Monitors are connected to the computer via VGA, Digital Visual Interface (DVI), HDMI, DisplayPort, Thunderbolt, low-voltage differential signaling (LVDS) or other proprietary connectors and signals.


Vysokonapěťová část.

Sekundární vinutí je tvořeno velkým počtem závitů, navinutých tenkým izolovaným vodičem na nevodivém jádře (např. na PVC trubce). Spodní konec je uzemněný, na horní konec se pro zvýšení účinnosti nasazuje přídavná kapacita - toroid (v amatérských podmínkách se užívá i polystyrénový věnec obalený staniolem).  Na spodní části je okolo sekundárního vinutí navinuto několik závitů primárního vinutí z tlustého drátu (s dostatečným odstupem proti probíjení). Toto vinutí s málo závity je připojené ke zdroji vysokofrekvenčního proudu. Díky tomu se okolo primárního vinutí tvoří střídavé magnetické pole, indukující v sekundárním vinutí vysoké napětí. Toto napětí je ještě znásobeno díky rezonanci.  Existuje několik druhů napájení, které se liší napájecím napětím, výkonem, složitostí, účinností a cenou. Mají ale jeden společný cíl: budí v primární cívce střídavé kmity.

Způsoby napájení primárního obvodu.

Klasická TC s jiskřištěm (SGTC – Spark Gap Tesla Coil).

Jde o klasické zapojení, jaké používal Nikola Tesla. Je jednoduché na stavbu a dá se použít jak na miniaturní modely, tak i na zdroje s velkými výkony.  Nejsložitější součástí jiskřišťové TC je zdroj. Od zdroje se očekává, aby dával vysoké napětí – 5 až 20 kV. Může být střídavé s nízkou frekvencí, lepší výsledky poskytuje stejnosměrné. Existuje mnoho různých typů zdrojů, například:

TC s rotačním jiskřištěm.

Pro vyšší požadované výkony a napětí normální jiskřiště ze šroubů nebo trubek přestává výkonově vyhovovat. Jednak se na něm ztrácí energie – primární obvod kmitá kratší dobu – a jednak se zahřívá. Tomu se předchází pohybem jiskřiště. Jedním z nejčastěji užívaných způsobů „nuceného jiskření“ je použití kotouče z plexiskla, na kterém je na okraji v pravidelných rozestupech několik kovových nýtů. Kotouč je namontovaný na motorek, který s ním otáčí stálou rychlostí (tzv. synchronní motor) a jak nýty procházejí těsně mezi kontakty jiskřiště, přeskakují jiskry, které rychle uhasnou, když se nýt vzdálí.  Na schématu nahoře je celé zapojení. Vlevo je zmíněný MOT z mikrovlnné trouby, ze síťových 230 V tvoří cca 2,5 kV (AC), je možné samozřejmě zapojit dva za sebe, tak získáme napětí 5 kV (trafa ale musí být stejná). V kladné půlvlně prochází napětí vysokonapěťovou diodou a nabíjí kondenzátor, v záporné je pochopitelně odpojené. (V tomto způsobu nabíjení je výhoda, že na výstupu z MOTu stoupá napětí plynule od nuly do 2,5 kV, takže diodou teče mírný nabíjecí proud a zdroj není na začátku nabíjecího cyklu zkratován, jako je tomu většinou u trvale běžících DC zdrojů zvykem.)  Toto zapojení funguje jako klasická jiskřišťová TC, s tím rozdílem, že se dá použít i pro obrovské výkony (viz – přes 300 kW). Je možné na točení kotoučem použít i normální asynchronní motor, ale ten spíná v různých nevhodných fázích (kdy napětí na kondenzátoru je často dost malé).

Klasická TC spínaná výkonovým tranzistorem (OLTC – Off-line Tesla Coil).

Jiskřiště je sice součástka jednoduchá, nastavitelná a prakticky nezničitelná, má ovšem i pár vad: při provozu vytváří dost elektromagnetického šumu na všech možných frekvencích a ozón, a hlavně je ztrátová.  Bylo by tedy záhodno nahradit jiskřiště nějakou výkonnou polovodičovou součástkou, která by spínala obvod místo něj.  Jako nejlepší kandidát by se mohl zdát tyristor – je to součástka přímo k podobnému účelu stavěná. (Je to víceméně spínač – má tři nožičky, dvě výkonové, jednu řídicí, ze začátku je úplně nevodivý. Když se na řídicí nožičku přivede asi šest voltů, tak najednou úplně (tzv. lavinovitě) sepne a zůstává sepnutý, dokud je na silových nožičkách nějaké napětí. Jeho jedinou nevýhodou tedy je, že se nedá vypnout,pokud napětí neklesne na 0, což by ovšem moc nevadilo.)  Tyristor se ale na OLTC použít nedá. Je tomu tak proto, že přece jenom nesepne úplně okamžitě. V primárním obvodu není skoro žádná zátěž a proud dosáhne maxima během pár milióntin sekundy. Za tu dobu se nestačí „lavinovité sepnutí“ rozšířit po celém objemu křemíku, takže proud teče jen úzkým kanálem. Tyristor se může zničit, aniž bychom překročili jeho maximální proud. Takže ačkoli jsou tyristory při stejné ceně několikrát výkonnější spínače než tranzistory, k OLTC je použít nelze.  Rychleji spínají tranzistory IGBT.  OLTC se vyznačuje hlavně tímto:  Můžeme to tedy shrnout tak, že OLTC jsou oproti SGTC účinnější, neprská v nich jiskřiště a nejsou tak náročné na zdroj, jsou ovšem i výrazně méně odolné, dražší a nedají se použít na moc vysoké výkony. Moc se nepoužívají.

SSTC jednočinná.

Další možností buzení teslova transformátoru je polovodičový oscilátor. Jednočinný SSTC (Solid State Tesla Coil) je blokující budič, dodávající do primární cívky potřebnou frekvenci. Účinnost jednočinného SSTC není nijak vysoká, řádově desítky procent.  Slayer Exciter - Nejjednodušší samokmitací SSTC postavené z jediného tranzistoru, frekvence se ladí automaticky pomocí vodiče z báze tranzistoru připojeného na spodní kontakt sekundární cívky.

SSTC dvojčinná – mostové a polomostové zapojení.

SSTC dělíme dle zapojení koncového stupně na plný most (čtyři tranzistory a spínají proud do primární cívky křížem na střídačku)a polomost(Dva tranzistory spínají na střídačku proti kondenzátorovému děliči). Polomost má tu výhodu, že při kolapsu odejdou pouze dva tranzistory, zatímco u plného mostu všechny čtyři. Z plného mostu vytáhnete samozřejmě delší výboje. Tranzistory se používají buď MOSFET (Třeba IRFP460A), nebo lepší IGBT (Třeba HGTG30N60B3D 600V/30A - ale jeden stojí 250 Kč).  Tímto se dostáváme k budiči koncového stupně. Lze použít třeba integrovaný obvod IR2153, který budí koncové tranzistory přímo, ale pouze polomost. Má vestavěný obvod Death Time a frekvenci musíte ručně naladit potenciometrem. Navíc při průrazu koncáků odejde tento obvod někdy také. Testoval jsem jej a následně zavrhnul. Lepší je použití takzvaného GDT (Gate Drive Transformer) - toroidní feritový transformátor galvanicky oddělující budič od koncáků. GDT navíc dle začátků a konců vinutí fázuje správně tranzistory. Pro buzení GDT je nejlepší použít dvojici gatedriverů UCC37321 a UCC37322 od Texas Instruments o které si můžete napsat na stránkách výrobce jako samply zadarmo. Gatedrivery mají i druhý ENABLE vstup, kam lze připojit interrupter a přerušováním buzení tak snížit střední výkon transformátoru. Navíc to i prodlouží výboje. Jako budič gatedriverů můžete zvolit integrovaný obvod 4046 v zapojení potenciometrem laděného oscilátoru. Ladění frekvence je však dosti problematické, proto je lepší použít nějaké zapojení z netu - samokmitající zapojení se zpětnou vazbou z paty sekundární cívky Teslova transformátoru. Na zemnící přívod k sekundáru je jednoduše navlečený toroidní proudový transformátor. Kmity se nahodí připojeným interrupterem, prvními pulzy se nabudí proud v primární cívce, přenese do sekundáru a pomocí zpětné vazby se celý budič automaticky chytne na rezonanci sekundární cívky Teslova transformátoru. Není tedy potřeba nic ladit a vše kmitá, tam kde má.  Ještě k napájení - nejsnadnější je použít přímé usměrnění síťového napětí 230V a následně jej vyfiltrovat elektrolytickými kondenzátory. Je však nutné, postarat se o pozvolné nabití elytů a to buď nabíjením přes rezistor, který se následně přemostí spínačem či relátkem, nebo stykačem. Výhodnější je však použití regulačního autotransformátoru - reguláku. Rozsah regulace je pak 0-250V a je možné regulovat délku výbojů.

DRSSTC plný můstek.

DRSSTC (Dual Resonant Solid State Tesla Coil) je transformátor spínaný polovodiči - IGBT (Insulated Gate Bipolar Transistor) tranzistory s laděným sekundárem i primárem do rezonance. Výsledkem tohoto řešení jsou maximální výboje, možnost jejich regulace a charakteru (toho se dociluje Interrupterem, který umožňuje snížit střední výkon a tím docílit delší výboje na úkor příkonu). Dále je možno výboje modulovat hudbou pomocí audio interruptoru, čímž je tento typ transformátoru řazen na první místo co se týče výsledného efektu.  Problematika DRSSTC: Mohou být obavy z naladění primáru pomocí sériově řazené kapacity MMC (Multi Mini Capacitors). To je rozdíl od SSTC, kde je do rezonance laděný pouze sekundár. Tady se ladí do rezonance i primár. Postup je následující - při sníženém výkonu se posouvá svorka po primárním vinutí a sleduje se délka výbojů. Cca 2 závity na primáru nehrají příliš velkou roli. Pokud budete podobné zařízení stavět, lze doporučit použít budič od Steva Warda se zpětnou vazbou z primárního obvodu. Dalším problémem je, že ten jednodušší budič neřeší tzv. Dead Time - čas který je potřeba nechat polovodičům, aby došlo k bezpečnému rozepnutí a sepnutí. Jinak tranzistory spínají proti sobě do zkratu, a to má za následek jejich přetěžování. Výsledkem je rozžhavený chladič, přehřátý přívodní kabel, čmoudíky z 10A reguláku (regulační autotransformátor, kterým se reguluje síťové napájecí napětí a tím i délka výbojů - mimo jiné je přes regulák potřeba s citem nabít filtrační elektrolytické kondenzátory - to připojením přímo na 230V není možné) a v neposlední řadě i odpálení IGBT tranzistorů s maximálním kolektorovým proudem 200A. Tranzistory navíc pracují na hranicích své maximální spínací frekvence.

VTTC.

Je to Teslův transformátor, buzený výkonnou elektronkou - vhodná je pentoda, tetroda nebo trioda). U větších elektronek, jako je například GU-81M (ruská vysílací pentoda), se používá k napájení MOT - transformátor z mikrovlnné trouby. Pro VTTC existuje mnoho zapojení, nejčastější je však zapojení flyback. Toto zapojení je založeno na kladné zpětné vazbě ze zpětnovazebního (feedback) vinutí, zpětnou vazbou se obvod rozkmitá netlumenými kmity,kterými je buzeno primární vinutí. Je možno použít i hlasovou modulaci, ale jsou větší nároky na napájení.

Twin TC.

Twin TC je druh Teslova transformátoru obsahující dvojici samostatných transformátorů buzených společným jiskřišťovým obvodem. Pokud jsou sekundární vinutí těchto transformátorů navzájem opačně orientované, budou se výboje z toroidů navzájem přitahovat. Dosahuje zpravidla až dvojnásobné účinnosti.

Napájení vysokým napětím.

Klasické a elektronkové TC vyžadují napájení vysokým napětím (2 až 10 kV). Existuje řada přístupů, jak je získat:  MOT "Transformátor z mikrovlnné trouby" + 2 100 V při 0,5 A, výkon okolo 900W - poddimenzovaný - nutno použít tlumivku  VN trafo z televize + jednoduchost, bezpečné, snadno sehnatelné (v každé televizi se "starou" CRT obrazovkou) - Malý výkon, do 500W a při větším hrozí zničení VN trafa, napětí až 30kV, proud je řádově v mA, nutnost budit na vysoké frekvenci (cca 15kHz), využití pro malé TC o malém výkonu.  NST  "Rozptylové trafo pro neonové reklamní trubice" + 10kV při 0,3 A, omezení proudu (není potřeba používat tlumivku jako u MOTu), - při výkonu cca 1kW může vážit i 30 kg  ZVS (Zero Voltage Switch)driver nebo polomost  "výborná náhrada za NST" + 10-50kV s usměrněním, výkon různý, podle napájení, zkratuvzdorný jako NST + oproti NST malá hmotnost

Teslův transformátor je vysokofrekvenční transformátor vynalezený Nikolou Teslou. Pracuje na rezonančním principu, proto je třeba jeho obvody ladit pro dosažení nejlepšího výkonu. Slouží k získávání velmi vysokých napětí. Teslův transformátor je v podstatě zjednodušená verze tesla coil magnifieru, se kterým Nikola Tesla rád experimentoval.

A Tesla coil is an electrical resonant transformer circuit designed by inventor Nikola Tesla in 1891. It is used to produce high-voltage, low-current, high frequency alternating-current electricity. Tesla experimented with a number of different configurations consisting of two, or sometimes three, coupled resonant electric circuits.


Život.

Mládí.

Samuel Clemens se narodil jako šesté ze sedmi dětí Johna a Jane Clemensových. Pouze tři z jeho sourozenců se dožili dospělosti: nejstarší bratr Orion (1825–1897), Henry (1838–1858, zemřel při výbuchu parníku) a sestra Pamela (1827–1904). Když mu byly čtyři roky, přestěhovala se rodina do městečka Hannibal v Missouri. Město a jeho obyvatelé mu později posloužili jako námět pro několik knih, především pro "Dobrodružství Toma Sawyera".  V roce 1847, kdy mu bylo dvanáct let, zemřel jeho otec. Samuelův starší bratr Orion koupil brzy poté noviny "Hannibal Journal", jejichž přispěvatelem se záhy stal i mladý Samuel, který v nich pracoval jako pomocník tiskaře. Stejně jako mnoho jiných autorů z té doby měl jen malé formální vzdělání.  Samuelovým velkým snem bylo stát se kormidelníkem parníku na Mississippi. V roce 1855 se proto přesunul do St. Louis, kde se začal na tuto dráhu připravovat. V roce 1858 získal kormidelnickou licenci. Když ale americká občanská válka v roce 1861 civilní plavbu po Mississippi znemožnila, musel se poohlédnout po jiné práci.

Cesty.

Po epizodním působení v ozbrojené milici utekl před válkou na západ. Spolu se svým bratrem Orionem se v červenci 1861 vydali do Virginia City v Nevadě. Zde se nějakou dobu věnoval hledání stříbra, ale už v roce 1862 se vrátil k novinářské práci v místních novinách "Territorial Enterprise".  Twainovy zkušenosti z amerického západu inspirovaly knihu "Roughing It" a zážitky v Angels Camp v Calaveras mu poskytly materiál pro povídku „Pověstný skákavý žabák z okresu Calaveras“.  V roce 1864 se Twain přestěhoval do San Francisca; stále pracoval jako novinář. Setkal se se spisovateli, jako byli Bret Harte, Artemus Ward a Ina Coolbrith.  První spisovatelský úspěch přišel, když 18. listopadu 1865 vyšel v newyorském týdeníku "The Saturday Press" humorný příběh „Pověstný skákavý žabák z okresu Calaveras“. Přinesl mu velkou pozornost. O rok později odcestoval na Sandwichovy ostrovy (dnešní Havajské ostrovy) jako zpravodaj pro list "Sacramento Union". Twainovy reportáže si získaly oblibu a staly se základem pro jeho první veřejné přednášky.  V roce 1867 místní noviny financovaly výlet do Středomoří. Během cesty po Evropě a na Středním východě napsal Twain populární cyklus cestovních dopisů, které byly později sestaveny jako "The Innocents Abroad" a vyšly v roce 1869. Na této cestě se setkal se svým budoucím švagrem Charlesem Langdonem.  Po návratu do Spojených států v roce 1868 Twain přijal nabídku čestného členství v tajné společnosti Scroll and Key na Yale University.

Manželství a děti.

V roce 1868 byli Twain a Olivia v písemném styku, ale první Twainovu nabídku k sňatku Olivia zamítla. O dva měsíce později se zasnoubili. V únoru 1870 měli svatbu v Elmiře ve státě New York. Jejich manželství trvalo 34 let až do Oliviiny smrti v roce 1904. Všichni členové Clemensovy rodiny byli pohřbeni v Elmiře na Woodlawn Cemetery.  Olivia pocházela z „bohaté, ale liberální“ rodiny a díky ní se Twain seznámil se abolicionisty, „socialisty, principiálními ateisty a aktivisty za práva žen a sociální rovnost“ včetně Harriet Beecher Stoweové, Fredericka Douglasse a spisovatele a utopického socialisty Williama Deana Howellse.  Novomanželé žili v letech 1869 až 1871 v Buffalu ve státě New York. Twainovi patřil podíl v novinách "Buffalo Express" a pracoval jako editor a redaktor. Za pobytu v Buffalu jim syn Langdon zemřel ve věku 19 měsíců na záškrt. Měli tři dcery: Susy (1872–1896), Claru (1874–1962) a Jean (1880–1909).  Twain s rodinou se poté přestěhoval do Hartfordu v Connecticutu, kde v roce 1873 začal stavět dům (místní obdivovatelé jej v roce 1927 zachránili před demolicí a nakonec ji adaptovali na Twainovo muzeum). V 70. a 80. letech Twain s rodinou trávili letní měsíce na Quarry Farm (dům Oliviiny sestry Susan Craneové).  V roce 1874 Susan nechala postavit samostatnou pracovnu, aby její švagr měl klidné místo na psaní. (Twain ovšem také neustále kouřil, a Susan si nepřála, aby tak činil v jejím domě.) Během sedmnácti roků prožitých v Hartfordu (1874–1891) a více než dvaceti roků v Quarry Farm Twain napsal mnohé ze svých nejznámějších románů, mezi nimi "Dobrodružství Toma Sawyera" (1876), "Princ a chuďas" (1881), "Život na Mississippi" (1883), "Dobrodružství Huckleberryho Finna" (1885) a "Yankee z Connecticutu na dvoře krále Artuše" (1889).  Twain se v roce 1878 vydal na druhou cestu po Evropě, kterou pak popsal v 1880 knize "A Tramp Abroad". Tato cesta zahrnovala pobyt v Heidelbergu a návštěvu Londýna.

Finanční nesnáze.

Twain si svým psaním vydělal značné množství peněz, ale hodně zase ztratil investicemi, především do nových vynálezů a technologií, zejména do projektu Paigeova sázecího stroje. Byl to složitý mechanismus, který – pokud správně fungoval – udivoval diváky, ale byl náchylný k poruchám. Twain do vývoje mezi lety 1880 a 1894 vložil 300 000 dolarů. Stroj neuspěl v konkurenčním boji s jednodušším a spolehlivějším strojem Linotype. Twain tak přišel nejen o většinu zisků ze svých knih, ale i o podstatnou část dědictví své manželky.  Twain prodělal peníze také ve svém nakladatelství, Charles L. Webster and Company, které nejprve zaznamenalo úspěch při vydání pamětí Ulysse S. Granta, ale krátce poté zkrachovalo, když se biografie papeže Lva XIII. neprodalo ani dvě stě výtisků.  V roce 1893 začalo patnáctileté přátelství Twaina s finančníkem Henrym Huttlestonem Rogersem, ředitelem společnosti Standard Oil. Rogers nejprve přiměl Twaina podat návrh na konkurs. Pak Twain převedl autorská práva na svá díla na manželku, aby je nemohli získat věřitelé. Nakonec Rogers převzal správu Twainových financí, dokud nebyli všichni věřitelé vyplaceni.  Twain přijal nabídku od Roberta Sparrowa Smytha, a v červenci 1895 se vydal na celoroční přednáškové turné, aby mohl vyplatit své věřitele v plné výši (i když k tomu po vyhlášení úpadku již nebyl z právního hlediska nucen). Cesta byla dlouhá a namáhavá. Vedla přes Havaj, Fidži, Austrálii, Nový Zéland, Srí Lanku, Indii, Mauricius, Jižní Afriku a Anglii. Tři měsíce strávené v Indii se staly těžištěm Twainovy knihy "Following the Equator".

Třetí pobyt v Evropě.

V roce 1891 Twain odcestoval opět do Evropy, kde zůstal devět let a absolvoval přednáškové turné. V srpnu 1891 pobýval s rodinou několik dní v Mariánských Lázních.  Několik měsíců žil v Berlíně, který ho tak okouzlil („luminous centre of intelligence [...] a wonderful city“), že tam později poslal studovat své dvě dcery. Mezi 28. zářím 1897 a 27. květnem 1899 žil Twain ve Vídni. V eseji "Stirring Times in Austria" („Vzrušené časy v Rakousku“) popsal s „brutální přímostí“, jak za starostování Karla Luegera zdejší politiku opanoval antisemitismus. V roce 1898 trávil Twain léto v dolnorakouském Kaltenleutgebenu a pracoval na své autobiografii. Na závěr pobytu ve Vídni v květnu 1899 Twaina pozval k audienci císař František Josef I.  V polovině roku 1900 pobýval Twain v Londýně jako host majitele novin Hugha Gilzeana-Reida. Téhož roku, když si konečně vydělal na splacení dluhů, se vrátil do Ameriky.

Zájem o vědu a techniku.

Mark Twain se přátelil s Nikolou Teslou a strávil mnoho času v jeho laboratoři. Sám si patentoval tři vynálezy. Své poznatky o moderních technologiích použil v románu "Yankee z Connecticutu na dvoře krále Artuše". V roce 1909 Twaina v jeho domě v Reddingu navštívil Thomas Edison a natočil zde několik filmových záběrů.

Závěr života.

Twain prošel obdobím hluboké deprese, které začalo v roce 1896, kdy jeho dcera Susy zemřela na meningitidu. Následovala smrt manželky Olivie v roce 1904 a smrt dcery Jean 24. prosince 1909. 20. května 1909 náhle zemřel také jeho blízký přítel Henry Rogers.  V roce 1906 Twain začal otiskovat v North American Review svou autobiografii. V dubnu 1906 se Twain doslechl, že jeho přítelkyně Ina Coolbrithová ztratila téměř všechen majetek při zemětřesení v San Franciscu, a nabídl se, že podepíše několik portrétních fotografií, aby mohly být prodány v její prospěch. Pro další pomoc Coolbrithové George Wharton James navštívil Twaina v New Yorku a domluvil další portrétní sezení.  V roce 1906 Twain založil klub pro dívky, které pro něj představovaly „náhradní vnučky“. Asi tucet členů se pohyboval ve věku od 10 do 16. Twain si dopisoval s dívkami a zval je na koncerty a do divadla a ke hraní her. Twain napsal v roce 1908, že klub představoval jeho „největší životní potěšení.“ V roce 1907 Twain potkal na transatlantické plavbě Dorothy Quickovou (tehdy jedenáctiletou), zahajuje tím „přátelství, které mělo trvat až do dne mé smrti“.  V roce 1909 Twain prohlásil:  Tato předpověď byla přesná. Twain zemřel na infarkt v Reddingu v Connecticutu 21. dubna 1910, den po největším přiblížení komety k Zemi.

Pseudonym.

Pseudonym Mark Twain použil poprvé 3. února 1863. Ke vzniku tohoto pseudonymu se váží dvě historky: Podle jedné z nich pochází z označení bezpečné hloubky vody pro říční parník. Byly to dva sáhy, což se hlásilo slovy "mark twain". Podle druhé historky žádal během svých cest po Divokém západě od barmana těmito slovy dvě čárky při objednávce dvou drinků.  Sám Twain ve své knize "Život na Mississippi" (přel. Josef Pospíšil, 1951) uvádí v 50. kapitole („Kapitán Sellers“) následující verzi. Když byl ještě kormidelnickým „štěnětem“, všiml si, že jeho padesátiletí učitelé (ostřílení kormidelníci) velice žárlí na devadesátiletého kapitána Sellerse, který si pamatoval počátky plavby na Mississippi a své bohaté zkušenosti zveřejňoval v časopise „New Orleans Picayune“ pod pseudonymem Mark Twain. V článečcích psal věcně a prakticky o stavu vody a řeky a přitom neopomněl zdůraznit své dlouholeté zkušenosti („"Tento ostrov zanikl v roce 1807, pokud si dobře vzpomínám"“).  Mladý Clemens napsal velice ostrou satiru na tohoto „Marka Twaina“, ukázal ji několika kormidelníkům a ti ji plni nadšení dali otisknout v listě „New Orleans True Delta“. Kapitán Sellers se hluboce urazil a nikdy už nic pod tímto jménem nezveřejnil. Clemens se pak později velice styděl, že vrazil „osten hluboko do srdce dobrého člověka“. V době, kdy telegraf přinesl zprávu o kapitánově smrti, byl Clemens na pobřeží Tichého oceánu jako novopečený novinář a potřeboval nějaké "nom de guerre", válečnické jméno; zabavil tedy odložené jméno starého plavce a snažil se, seč mohl, aby mu vrátil úctu, o kterou je v mládí neuváženě připravil.

Mark Twain, vlastním jménem Samuel Langhorne Clemens, (30. listopadu 1835, Florida, Missouri, USA – 21. dubna 1910 Redding, Connecticut) byl americký novinář, spisovatel a humorista.

Samuel Langhorne Clemens (November 30, 1835 – April 21, 1910), known by his pen name Mark Twain, was an American writer, humorist, entrepreneur, publisher, and lecturer. He was lauded as the "greatest humorist [the United States] has produced", and William Faulkner called him "the father of American literature". His novels include "The Adventures of Tom Sawyer" (1876) and its sequel, the "Adventures of Huckleberry Finn" (1884), the latter often called "The Great American Novel".


Původ.

Termín baroko, přejatý z dějin umění, je odvozen z portugalského a francouzského "barroc", tzn. "perla nepravidelných tvarů". V tomto případě platí označení pro nabubřelost starého umění, barokní hudba platila za harmonicky zmatenou, melodicky obtížnou a kostrbatou. Teprve 19. století přineslo kladné hodnocení baroka.  Styl hudby se s rokem 1600 skutečně změnil, zároveň se ale držela při životě původní polyfonie, takže existovaly souběžně dva styly ("stile antico", "stile moderno"). Kolem roku 1600 se navíc objevují nové hudební žánry, jako například opera. Kolem roku 1750 (úmrtí J. S. Bacha) proběhla další, poněkud méně patrná změna, kolem roku 1730 se hudba zjednodušila, stala se více přirozenou, kolem roku 1780 mluvíme již o klasicismu.  Barokní hudba, která představovala naplnění zcela nových ideálů, se výrazně lišila od hudby renesanční. Obecně lze říci, že barokní hudba je charakteristická polaritou sopránu a basu. Tyto dva hlasy provádějí základní melodii v kontrapunktu a ostatní hlasy slouží jako harmonická výplň, doprovod. Pro barokní hudbu je typická zpěvnost, zcela záměrná líbivost a emocionální působivost – hlavním úkolem barokní hudby je přenášet pocity na posluchače, působit.

Teorie.

Teorií hudby barokního období se zabývali hudebníci, kteří přinášeli nové myšlenky, jimiž se nový styl odlišoval od starší, renesanční, hudby. Mezi nejvýznamnější nové prvky v barokní hudbě představoval mohutný rozvoj kontrapunktu. Nejvýznačnější teoretická pojednání na toto téma napsali Johann Mattheson ("Der vollkommene Capellmeister"), či Johann Joseph Fux ("Gradus ad Parnassum") ad., kteří navazovali na teoretická pojednání "Le istitutioni harmoniche" Gioseffa Zarlina ad.

Hudební představy.

Baroko obnovuje představu antické harmonie sfér (z řeckého "sphaira" = koule). Navrací se zpět k pythagorejcům, kteří věřili, že pohyb hvězd vydává zvuk, tóny, přestože už Aristotelés takovou možnost popíral kvůli nedostatku tření ve vesmíru. Johannes Kepler srovnává rozdílné rychlosti pohybů planet na jejich drahách v přiblížení a vzdálení od Slunce. To mu dává jisté číselné poměry, jež odpovídají hudebním intervalům.  Většina klasifikací hudby vychází z Boëthiových teorií, v nichž rozdělil hudbu na "musica mundana", "musica humana", "musica instrumentalis" a "musica theorica a practica".

Skladatelé období baroka.

V období baroka bylo velmi mnoho skladatelů, mezi nimiž jsou zřejmě všeobecně známi Georg Friedrich Händel, Antonio Vivaldi, Johann Sebastian Bach, Jean-Baptiste Lully, Georg Philipp Telemann, Alessandro Scarlatti a mnoho dalších.

České země.

České země v období baroka začaly dohánět náskok evropské špičky a v tomto období se vlastně prvně významněji zapsaly do dějin hudby. Prostředí českého hudebního baroka bylo významně vázáno na císařský dvůr ve Vídni. Velký podnět české hudbě přinesla korunovace císaře Karla VI. českým králem v roce 1723, během níž se Praha rozzářila řadou skvělých barokních kompozic, zvláště oper a oratorií. Vrcholem byla pražská premiéra korunovační opery Costanza e Fortezza ("Stálost a síla"), již zkomponoval vrchní císařský kapelník a velká osobnost tehdejší hudební Evropy, Johann Joseph Fux, mj. učitel Jana Dismase Zelenky. Z důvodu nemoci skladatele pražskou premiéru řídil Antonio Caldara.  Významným způsobem do rozvoje houslové hry přispěl skladatel a virtuos Heinrich Ignaz Franz Biber, či v Praze působící houslový virtuos Johann Heinrich Schmelzer, kapelník a přítel císaře Leopolda I., který byl sám vynikajícím skladatelem.  Od dětství žil na různých místech v severních Čechách také pozdější významný operní skladatel Christoph Willibald Gluck. Své první hudební vzdělání získal na lobkovickém zámku Jezeří. V mládí pak studoval na pražské univerzitě a v Praze strávil asi tři roky, svá studia však zřejmě nedokončil. Poté pokračoval dále jako příležitostný hudebník, nejprve do Vídně, poté do Itálie a dále Francie. Významné místo v historii české hudby zaujímá také benátský skladatel Antonio Vivaldi, jehož hudba byla v Čechách nesmírně populární již za jeho života. Přímo pro Prahu zkomponoval své opery Argippo (RV 697 uvedena na podzim 1730) a pasticcio "Alvilda, Regina dei Goti" (uvedena na jaře 1731), kdy představení zřejmě řídil sám autor, jenž zřejmě tehdy delší dobu pobýval v Praze. V českých archivech je dochováno mnoho unikátních zápisů jeho děl. Některé byly také napsány přímo na objednávku českých šlechticů: např. loutnové skladby pro hraběte z Vrtby. Hraběti Václavovi z Morzinu je dokonce dedikováno Vivaldiho nejslavnější dílo "Il cimento dell'armonia e dell'inventione" (Souboj harmonie s invencí – op. 8), které obsahuje slavné koncerty Čtvero ročních dob. Velký vliv měl Vivaldi i na tvorbu českých skladatelů té doby, např. na Bohuslava Matěje Černohorského.

Barokní opera na Moravě.

Na Moravě se pak rozvinul velmi bohatá operní činnost. Mezi nejvýznamnější místa, kde se provozovala barokní operní tvorba byly zámky:

Nejvýznamnější skladatelé období baroka z Českých zemí.

Nejvýznamnějšími českými skladateli období baroka byli:  V této době má také původ pražská vodní slavnost Svatojánské slavnosti Navalis ("Musica navalis in honorem Sancti Ioannis Nepomuceni") k poctě svatého Jana Nepomuckého, kterou zavedli cyriaci - křižovníci s červeným srdcem.

Kulturní a společenské souvislosti.

Nástup barokní hudby je možno sledovat po celé 16. století, ale teprve na jeho konci se dá mluvit o skutečném začátku hudebního baroka. Toto postupné převládání barokní hudby bylo důsledkem několika důležitých procesů:

Hudební nástroje.

Barokní nástroje zahrnovaly některé nástroje z dřívějších období (např. niněra a zobcová flétna) a řadu nových nástrojů (např. hoboj, fagot, violoncello, kontrabas a fortepiano). Některé nástroje z předešlých období se přestaly používat, jako je šalmaj, citara, rankett a barokní pozoun.  Mezi klíčové barokní strunné nástroje patřily housle, viola da gamba, viola, viola d'amore, violoncello, kontrabas, loutna, theorba (která často hrála part basso continua), mandolína, barokní kytara, harfa a niněra. Mezi dechové nástroje patřila barokní flétna, barokní hoboj, zobcová flétna a fagot. Do žesťových nástrojů náleží cink, naturhorn (přírodní roh), barokní trubka, serpent a pozoun. Klávesové nástroje zahrnovaly klavichord, tangentní klavír, cembalo, varhany a později v období i fortepiano (časná verze klavíru). Bicí nástroje zahrnovaly tympany, vířivé bubny, tamburíny a kastaněty.  V lidové hudbě se užívají tzv. nástroje venkovanů a potulných muzikantů, jedná se o oktávové housle, niněru, kytaru, cimbál, grumle, příčnou píšťalu, flažolet (=zobcová flétna), šalmaj, dudy, krumhorn (zakřivený roh, z něm. "krumm" křivý a "Horn" roh), buben, kastaněty, xylofon, zvonky, řehtačky a další.

Hudebně-strukturální inovace.

Barokní hudba přináší některé nové jevy a kompoziční principy: dur-mollovou harmonii, generálbas (basso continuo), koncertantní princip, monodii, moderní systém taktů.

Hodnocení barokní hudby.

Německo-americký muzikolog Manfred Bukofzer v knize "Hudba v období baroka" vysvětluje některé důležité aspekty barokní hudby takto:  "(...) Renesanční i barokní hudba znala zobrazování slov (...). Obě období se ve skutečnosti přidržovaly toho samého principu, ale podstatně se lišily v metodě jeho uplatnění. Renesance oblibovala zdrženlivé a vznešené jednoduché city, baroko zase extrémní emoce, od prudké bolesti až po bezuzdnou radost. Vyjádření extrémních vášní si samozřejmě vyžadovalo bohatší zásobu výrazových prostředků, než jakou měli v předcházejícím období. (...) [V renesanci se] slova jako "nebesa" a "vlna" často znázorňují vysokými tóny a zvlněnými křivkami. Camerata vůči takovému "puntičkářství" zaujímala opovržlivý postoj a trvala na tom, aby hudba vyjadřovala smysl celé pasáže a ne jen smysl jednoho slova. Výsledkem těchto teoretických diskusí byl vznik recitativu (...).  (...) Je příznačné, že vedoucí osobnosti Cameraty - Bardi a Corsi - byli aristokratičtí amatéři, kteří se pokoušeli komponovat. Amatéři bývají méně spoutáni tradicí, a proto se snadněji přikloní k realizaci nových idejí. Vliv diletantů byl při formování barokní hudby stejně rozhodujícím faktorem, jako při vznikání klasicistního stylu za časů Bachových synů. Tvrzení Cameraty, že renesanční hudba není schopná napodobit emocionální náboj slova, vyplývalo tedy z její amatérské podstaty a renesanční teoretici pospíchali toto tvrzení vyvrátit. Důvod, proč obhájci staré a nové školy nebyli schopní najít společnou řeč, je jasný. Když mluvil barokní skladatel o citech, měl na mysli extrémní a prudké emoce, jaké renesanční skladatel považoval za nevhodné, takže se celý spor odehrává ve dvou různých rovinách, které neměly styčné body (...).  (...) Nejpozoruhodnější rozdíl mezi renesanční a barokní hudbou se projevuje v zacházení s disonancemi (...). V renesanční hudbě se všecky disonance realizovaly buď na lehkých dobách jako přechodné tóny, nebo jako průtah na těžkých dobách. Harmonický efekt kombinace hlasů vznikal spíš jako soubor intervalů a ne jako akordické uspořádání. Tato intervalová harmonie renesance se diametrálně lišila od akordické harmonie baroka. Akordická koncepce harmonie umožnila volně zavést do akordu disonantní tón za předpokladu, že akord měl jasně určenou stavbu. Bas, který v barokní hudbě zastupoval akordy, umožnil takto horním hlasům vytvářet disonance volněji než předtím. Rozvedení disonance na akordický tón probíhalo (...) krokem dolů nebo nahoru. Tato alternativa dokumentuje novinku v barokní hudbě - je jí volnost ve vedení melodie, která už nebyla spoutaná renesančním pravidlem, že všecky disonance se musí rozvádět sestupným pohybem. (...) Staré zacházení s disonancí se v barokní hudbě zachovalo jen v oblasti "stile antika". Protože tento styl úzce souvisel s chrámovou hudbou, barokní hudebníci si absenci moderního zacházení s disonancí vysvětlovali jako typický příznak sakrálního stylu. (...) Názor, že určitý styl je pro chrámovou hudbu vhodnější než jiný, pochází z baroka, které už si existenci stylů uvědomovalo - a ta samá myšlenka nás ovlivňuje ještě dnes. (...) Ve stylové jednotě renesanční hudby spočívalo tajemství její síly, ne slabosti.  Barokní zacházení s disonancí záviselo od hlasu, který mohl nést akordy [tedy od basu], v důsledku čeho si bas vysloužil víc pozornosti než kdykoli předtím. (...) Zvláštní podoba, kterou musel bas přijmout (...) [měla také charakteristický] název: generální bas nebo basso continuo. Baroko se začíná a končí takřka přesně tehdy, jako éra generálního basu."

Interpreti barokní hudby /Hudební soubory.

Ars rediviva, soubor založen 1951 flétnistou a muzikologem Milanem Munclingerem. Byl prvním českým komorním souborem, který se soustavně věnoval interpretaci barokní hudby a zabýval otázkami historicky poučené interpretace. Nyní jsou nejvýznamnějšími interprety barokní hudby: Musica Florea, Collegium 1704, Ensemble Inégal, Collegium Marianum, Czech Ensemble Baroque, Barocco sempre giovane, Le Poème Harmonique a další.

Barokní hudba je vokální a instrumentální hudba napsaná a prováděná v Evropě v období baroka, přibližně v letech 1600 až 1750. Je charakterizována použitím komplexu tonálního kontrapunktu a použitím basso continua, neboli souvislé basové linky. Hudba se stala složitější ve srovnání s předchozím období renesance. Ve vícehlasé vokální skladbě canzona se formovaly počátky sonátové formy, stejně jako formálnější představa o variacích. Tonalita dur a moll jako prostředek pro zvládnutí disonance a chromatismu v hudbě nabývají plného tvaru.

Baroque music ( or ) is a period or style of Western art music composed from approximately 1600 to 1750. This era followed the Renaissance music era, and was followed in turn by the Classical era, with the galant style marking the transition between Baroque and Classical eras. The Baroque period is divided into three major phases: early, middle, and late. Overlapping in time, they are conventionally dated from 1580 to 1650, from 1630 to 1700, and from 1680 to 1750. Baroque music forms a major portion of the "classical music" canon, and is now widely studied, performed, and listened to. The term "baroque" comes from the Portuguese word "barroco", meaning "misshapen pearl". Key composers of the Baroque era include Johann Sebastian Bach, Antonio Vivaldi, George Frideric Handel, Claudio Monteverdi, Domenico Scarlatti, Alessandro Scarlatti, Henry Purcell, Georg Philipp Telemann, Jean-Baptiste Lully, Jean-Philippe Rameau, Marc-Antoine Charpentier, Arcangelo Corelli, François Couperin, Giuseppe Tartini, Heinrich Schütz, Dieterich Buxtehude, and others.


Chufuova pyramida v číslech.

Pyramida má v současnosti rozměr základny 230,38 × 230,38 m, její současná výška je 138,8 m, i když původně byla ještě o 2 m na každé straně delší a o 9 m vyšší. Sklon pyramidy je přibližně 51°50 ́.  Až do 80. let 19. století byla nejvyšší lidskou stavbou na světě. Zabírá plochu 5,15 hektarů. Chybějící špička, kazící dojem dokonalého jehlanu, je zřejmá na první pohled – díky tomuto defektu byla za druhé světové války na vrcholu pyramidy protiletecká pozorovatelna. Jedná se o druhou nejobjemnější stavbu na světě – původní objem celé stavby činil asi 2 433 400 m. Na celou stavbu bylo použito přibližně 2,3 milionů kusů kamenných bloků, z nichž každý váží od 2,5 do 15 tun.

Tvar pyramidy.

Při jednom z přeletů nad Gízou pilot britských vojenských vzdušných sil v roce 1940 pořídil fotografii Velké pyramidy, ze které je patrné, že pyramida má nikoliv 4, ale 8 stěn. Každá ze 4 hlavních stěn je středem od úpatí k vrcholu souměrně rozdělena. Tato skutečnost je vidět primárně ze vzduchu a výjimečně je v určitých okamžicích během dne v závislosti na pohybu Slunce.  Tento jev byl pozorován již v 19. století. Stěna je na každé straně konkávní zhruba o 0,5° až 1°. U většiny pyramid v Egyptě se tento specifický tvar nevyskytuje. u Mykerinovy pyramidy je však nepatrně vidět.

Organizace stavby.

Podle záznamů historika Hérodota pracovalo na stavbě v tříměsíčních intervalech okolo sta tisíc otroků po dobu asi 20 let. Dnes se odborníci shodují, že na stavbě pracovalo něco přes 30 tisíc dělníků, někteří mluví dokonce o pouhých 10 tisících – ne však otroků, ale rolníků a kvalifikovaných dělníků, pro něž bylo v blízkosti pyramidy zřízeno dokonce i sídliště s několika tisíci domy. Nicméně při množství prací potřebných k postavení takovéto stavby bylo nezbytné uložit denně na své místo cca 800 t materiálu (při stavbě trvající 20 let). Mnozí badatelé poukazují na mistrnou přesnost doprovázející tuto stavbu a existují pochyby o skutečné délce, období i technice výstavby.

Technologie stavby.

Další nezodpovězená otázka je vlastní technologie stavby, kde se spekuluje o možnostech užití zvedacích nástrojů nebo použití ramp. Použití zvedacích nástrojů podporoval i Hérodotos, ale tato technologie by byla pomalá a vyžadovala by mnoho lidí, použití ramp je mnohem pravděpodobnější, ale má také háček, a to délku ramp při postupující výšce pyramidy.  Celá tato stavba byla postavena pravděpodobně jako hrobka krále Chufua, proto je v ní vytesána také pohřební komora. Tato komora je, oproti předchozím obdobím, kdy byla vždy pod úrovní země, vytesána v samém nitru pyramidy. Není pouze jedna - jak je obvyklé, ale tři - umístěné v různých výškách přibližně nad sebou (jedna z nich je pod úrovní pyramidy). To díky postupu stavby pyramidy a obavám krále z předčasné smrti. Do pravé pohřební komory (třetí v pořadí, s rozměry 10,4 × 5,2 × 5,8 m) vede chodba, která navazuje na tzv. "Velkou galerii", která je 45 metrů dlouhá a 8,5 metru vysoká. Její stěny jsou obloženy osmi vrstvami vápencových bloků tak, že vrchní vrstva překrývá spodní tak těsně, že vzniklou mezerou neprojde ani čepel nože. Desky byly opracovávány pouze měděnými dláty, pískem a vodou. Zdi, strop a zatarasující bloky byly vystavěny z granitové žuly, která je velmi tvrdá. Nad pohřební komorou byly z obav architektů vytvořeny dutiny aby zmenšily tlak působící na strop pohřební komory. V pohřební komoře dodnes stojí sarkofág z jednoho kusu žulového kamene, který sem byl dopraven ještě před dokončením komory, poněvadž by kvůli své velikosti neprošel pozdějším vchodem. Královo tělo zmizelo už před mnoha sty lety (pravděpodobně již v období tzv. Střední Říše), stejně jako pravděpodobně bohatá pohřební výbava.  V roce 2017 byla nad velkou galerií objevena pravděpodobná rozměrná dutina a také další menší dutina na severní straně pyramidy.

Okolí pyramidy.

Každou pyramidu obklopoval komplex staveb. Z těchto staveb se dodnes zachovaly jen zbytky zádušního chrámu a tři satelitní pyramidy, patřící zřejmě jeho manželkám. Pyramida byla během staletí poškozena lupiči, ale v 7. století př. n. l. byla opravena králi 26. dynastie. Po dobytí Egypta Araby, ji v roce 820 otevřel kalif Al-Monzun. Na severní straně tak vznikl ve výšce 18 metrů dodnes používaný vchod.

Chufuova pyramida (též Cheopsova pyramida nebo Velká pyramida) je největší pyramida v Egyptě, největší známá kamenná stavba vybudovaná v období starověku, první a současně jediný do dnešní doby zachovaný z klasických divů světa. Dnes je pokládána za nejcharakterističtější symbol staroegyptské civilizace. Proto je také jedním z míst nejvíce zatížených turistickým ruchem.

The Great Pyramid of Giza (also known as the Pyramid of Khufu or the Pyramid of Cheops) is the oldest and largest of the three pyramids in the Giza pyramid complex bordering present-day Giza in Greater Cairo, Egypt. It is the oldest of the Seven Wonders of the Ancient World, and the only one to remain largely intact.


Charakteristika plemene.

Psi plemena Akita Inu jsou nesmírně milí a příjemní společníci. Jejich příslovečná vlastnost je věrnost. Své rodině a pánovi jsou neuvěřitelně oddaní, jak to dokazuje mnoho příběhů. Jsou to stateční a neochvějní psi s vysokou inteligencí. Na svou značnou velikost málo jedí a jsou někdy citliví na různé složky potravy (hlavně na sóju). Jsou vhodní i na výcvik, ale vyžadují individuální přístup a nehodí se pro každého. Prodleva mezi příkazem a jeho vykonáním je mnohdy delší než u normálních plemen. Přesto se rádi učí a to, co se naučí nikdy nezapomenou. Miluje děti, ke kterým se chová s citem a jemně. Svou rodinu miluje a brání ji před jakýmkoliv nebezpečím.  U psů (samců) se často objevuje dominantní chování především k jiným psům. Toto nechtěné chování se zřejmě zachovalo z dob, kdy se akity zneužívaly pro psí zápasy. Agresivnímu chování vůči psům lze zabránit dobrou socializací již ve štěněčím věku. Čím více se pes bude seznamovat s ostatními, tím se nám lépe podaří tomuto negativnímu jednání předejít. Další zlozvyk je tvrdohlavost. S akitou, která si něco usmyslí, nic nehne. Vše lze vyřešit důslednou výchovou, ne však fyzickým trestáním, protože tím se ve psech tvrdošíjnost utvrzuje. Proto je tak podstatné tvrzení, že akita není pes pro každého.  Každý, kdo si akitu pořídí, v ní najde nejlepšího přítele, věrného partnera při vycházkách i lenošení... Majitel musí být se psem této rasy ve velmi úzkém kontaktu, protože akity, které jsou nucené pobývat většinu dne samotné, trpí. Akita je na svou rodinu velmi fixovaná a chce být s ní, ať už je kdekoliv.

Historie plemene.

Akity inu patří k nejstarším psím plemenům. Nacházely se ostatky jejich předků staré asi z doby 5000 let před naším letopočtem. Tito psi putovali s kočovníky po celém Japonsku. Jejich hlavním posláním bylo lovení velké zvěře, např. medvědů, jelenů či kanců, a ochrana rodiny a majetku. Psi byli dříve menší než dnešní akity, protože v drsných klimatických podmínkách s nedostatkem potravy by neměli šanci přežít.  Akita má ve své domovině výsostné postavení. Ze druhého století př. n. l. se nám dochovaly sošky, znázorňující psa se zatočeným ocasem a vztyčenýma ušima. Sošky sloužily jako dary pro blízké. Akita inu je symbol štěstí, blaha a věrnosti, proto bylo pro každého velkou poctou, když dostal sochu psa. Psi se chovali nejvíce ve vysokých kruzích, pro které byla vymyšlena hierarchie vodítek, aby bylo jasné, ze které vrstvy pes pochází. Akity byly a jsou vysoce ceněné, byly vydávány zákony na jejich ochranu i návody, které určovaly, jak se psem zacházet a mluvit. V roce 1931 bylo plemeno ministerstvem výchovy vyhlášeno za národní poklad a kulturní bohatství.  Velkou ránu plemeno zažilo koncem 19. a začátkem 20. století. V Japonsku se začaly rozšiřovat psí zápasy a tato krvavá podívaná si žádala větší, mohutnější a krvežíznivější psy. Proto bylo plemeno kříženo s mastify a tosami inu. Plemeno upadalo, ale zákazem psích zápasů se začalo znovu pomalu obnovovat. V roce 1927 byl založen klub chovatelů původního typu akit AKIHO (akita inu hozonkai), jenž sídlí ve městě Ódate. Znovuzrození akit mělo pevný základ ve psech z japonské Ódate, kde se původní typ celkem slušně zachoval. Další ránu udeřila druhá světová válka. Mnoho dokumentů se ztratilo a plemeno bylo opět kříženo, protože byl vydán zákaz chovat Akity, tentokrát hlavně s německými ovčáky. Mnoho psů uhynulo, protože japonská vláda zakázala krmení psů, další se nekontrolovatelně křížili... Američtí vojáci si po druhé světové válce odvezli hodně psů s sebou do USA, kde založili svůj vlastní chov. Kroky Američanů a Japonců se rozcházely a nakonec bylo schváleno rozdělení plemene na dvě: akitu inu a americkou akitu.  Dnes je chov ustálen a akity jsou rozšířeny po celém světě. Centrum chovu je v Ódate, kde je téměř vše spjato s národním plemenem. Po celém Japonsku nalezneme upomínky na Akity. Společnost AKIHO dodnes sdružuje ty nejlepší představitele a stará se o jeho zdárný vývoj.

Použití a uplatnění plemene.

Akity se původně ve své domovině využívaly k lovu velké zvěře. V Japonsku ale velké zvířeny značně ubylo, tak se pro Akity hledalo nové uplatnění. Stali se z nich společníci samurajů a šlechtických rodů. Akity jako symbol věrnosti a statečnosti se zúčastňovaly mnoha obřadů a ceremoniálů. Koncem 19. a začátkem 20. století se těšily velké oblibě psí zápasy, kde Akity křížené s těžkými dogovitými psy často hrály hlavní roli. Po zákazu této činnosti opět zaujaly místo společníků.  Dnes ve své vlasti slouží u policie i armády, stále častěji se uplatňují v canisterapii a to dokonce i v České republice. Rychle se učí a mají vynikající čich. V myslivosti se nyní již neuplatňují a byly nahrazeny evropskými loveckými plemeny. Jinak je to všestranné plemeno, vytrvalé a přizpůsobivé. Potřebuje však zkušeného člověka a důslednou výchovu.

Proslavení psi plemene.

Akity se proslavily hlavně svou oddaností a láskou k pánu a k rodině. Při prosazování zákona o ochraně památek Japonska měl velkou váhu i příběh jednoho psa z tohoto plemene. V roce 1923 se ve městě Ódate v domě, který je dnes uctíván a chráněn jako památka, narodil pes této rasy Hačikó. Jako dvouměsíční byl poslán profesoru Uenovi do Tokia. Hačikó se naučil každý den chodit v 17 hodin na nádraží a čekat, než jeho pán dorazí z práce. Za dva roky ale profesor Ueno zemřel a nevrátil se domů. Hačikó ztrátě pána neuvěřil a stále na něj na nádraží čekal. Pokusy o jeho převýchovu byly neúspěšné. Město za něj platilo poplatky a byl respektován. Na svého pána čekal do svých 12 let a 5 měsíců. Když roku 1935 na nádraží zemřel, jeho památník lidé pokryli květinami.

Akita Inu (japonsky: 秋田犬, česky: akita-inu nebo akita-ken) je psí plemeno, které pochází z Dálného východu, přesněji z Japonska z ostrova Honšú. Toto plemeno je pojmenováno podle prefektury Akita, z níž pochází. Akita Inu tedy znamená „pes z Akity“.

The is a large breed of dog originating from the mountainous regions of northern Japan. There are two separate varieties of Akita: a Japanese strain, commonly called Akita Inu (inu means dog in Japanese) or Japanese Akita, and an American strain, known as the Akita or American Akita. The Japanese strain comes in a narrow palette of colors, with all other colors considered atypical of the breed, while the American strain comes in all dog colors. The Akita has a short double-coat similar to that of many other northern spitz breeds such as the German Shepherd or Siberian Husky, but long-coated dogs can also be found in many litters due to a recessive gene.


Historie.

V roce 1989 Tim Berners-Lee představil nový projekt s cílem zjednodušení výměny informací mezi vědci na bázi hypertextových odkazů. Výsledkem projektu byly dva programy:  V letech 1991 a 1994 jednoduchost a efektivita prvních technologií pro surfování a výměnu dat přes World Wide Web pomohla rozšíření na mnoho operačních systémů a mezi různé sociální skupiny, nejprve vědce, později univerzity a průmysl.  V roce 1994 se Tim Berners-Lee rozhodnul pro založení World Wide Web konzorcia (W3C), které mělo regulovat budoucí vývoj a standardizaci mnoha technologií jako jsou HTTP, HTML a jiné.

Obecné vlastnosti.

Jednotlivé webové servery se mohou v různých jednotlivostech značně lišit. Přesto mají několik společných vlastností.  Každý webový server je připojen k počítačové síti a přijímá požadavky ve tvaru HTTP. Tyto požadavky vyřizuje a počítači, který požadavek vznesl, vrací odpověď. Odpověď obvykle představuje nějaký HTML dokument. Může to být ale i dokument v jiném formátu – text, obrázek apod. Odpověď serveru je opět ve tvaru HTTP, je uvozena hlavičkou obsahující stavový kód, za níž následuje samotný obsah.  Stavový kód odpovědi udává, zda byl požadavek vyřízen v pořádku, či zda došlo k nějakým obtížím. Dva nejčastější stavové kódy jsou 200 (OK) a 404 (Not Found). Kódy jsou trojciferná čísla, dělící se do následujících skupin:  Obvykle server nějakým způsobem protokoluje přijímané požadavky a taktéž zaznamenává případné chyby. To pomáhá správci webového serveru vytvářet statistiky a podle typu a množství požadavků optimalizovat obsah, způsob uložení i způsob prezentace požadovaných dat.  Webový server (program) má téměř vždy nějaké možnosti konfigurace – stanovení kořenového adresáře, z něhož je přístupný obsah poskytovaný on-line, a dále konfigurace pro každý jeho podadresář individuálně, například jaký soubor zpracovat implicitně, obsahuje-li URL pouze daný adresář, nebo v jaké časové zóně se nachází či jaké podporuje jazyky a přípony souborů. Podporuje-li webserver dynamický obsah, je součástí i nastavení interpreterů skriptovacích jazyků, jež tento obsah zpracovávají. Součástí architektury sofistikovanějších webových serverů mohou být různé zásuvné moduly a pokročilé metody řízení požadavků.

Zdroj poskytovaných informací.

Webový server má v zásadě dvě možnosti, jak získávat informace, které vrací klientům:  K dynamickému vytváření obsahu se používá celá řada různých technologií (Perl, PHP, ASP, ASP.NET, JSP, Python apod.). Statický obsah je schopen server poskytnout výrazně rychleji než dynamický. Na druhé straně pomocí dynamického obsahu lze poskytovat mnohem větší obsah informací a lze reagovat i na různé „ad hoc“ dotazy klientů. Proto se v praxi v mnoha případech oba způsoby poskytování obsahu kombinují – například cachování, node.js,....

Průběh zpracování dotazu.

Služeb webového serveru nejčastěji využívají uživatelé internetu prostřednictvím webových prohlížečů. Méně časté využití je např. XML-RPC nebo v případě některých desktopových aplikací, které kontrolují nejnovější verze sebe sama, případně řídí automatické aktualizace.  Odkaz  http://www.example.com/path/file.html  je klientem převeden na HTTP 1.1 požadavek ve tvaru:  GET /path/file.html HTTP/1.1 Host: www.example.com  Webový server na adrese www.example.com přidá tuto cestu k cestě kořenového adresáře příslušného webového serveru (pro Linux typicky codice_1) a výsledkem bude cesta k lokálnímu souboru:  /var/www/html/path/file.html  Poté server soubor přečte (v případě statického obsahu) nebo zpracuje (tj. interpretuje a použije výsledek) a jako odpověď odešle výsledný obsah v případě úspěšného zpracování nebo chybovou hlášku v případě chyby. Celá odpověď je ve formě HTTP hlavičky se stavovou odpovědí, po které následuje výsledný obsah.

Přetížení.

Webový server může být přetížen z mnoha důvodů:

Příznaky přetížení.

Přetížení se může projevovat např.:

Podíl na trhu.

Podle posledních průzkumů společnosti Netcraft z listopadu 2015:

Software.

Nejrozšířenější programy, které zabezpečují službu webového serveru, jsou:

Pojmem webový server se rozumí: Nejpoužívanějším webovým serverem vůbec je Apache HTTP Server, následovaný především Internet Information Services a nginx.

A web server is server software, or hardware dedicated to running this software, that can satisfy client requests on the World Wide Web. A web server can, in general, contain one or more websites. A web server processes incoming network requests over HTTP and several other related protocols.