Vznik metodismu.

Podmínky pro vznik metodismu.

Metodismus se rozvíjí v 18. století a kořeny tohoto proudu spadají na území Anglie. Jedním z důležitých faktorů, který ovlivnil vznik tohoto proudu, byla průmyslová revoluce. Ruční výroba, která byla hlavním zdrojem průmyslu, byla upozaděna a do popředí vývoje se dostala výroba strojová. A pro malé zemědělce znamenal tento posun mnohdy nepříznivé události. Jejich práce je už nadále nemohla uživit, a tak odcházeli za novými možnostmi do měst. Co se týče sociální roviny i zde lze zaznamenat jisté změny. Z feudalismu se stal kapitalismus a chudí lidé byli závislí na svém bohatém zaměstnavateli. Lidé tedy byli vykořisťováni na úkor svého pána, čímž vznikl tzv. proletariát.  Dalším faktorem určujícím další vývoj této doby bylo osvícenství. Tedy myšlenkový proud, jenž stavěl zejména na racionalitě, logice a humanismu. Dá se říci, že vznik tohoto hnutí je reakcí na barokní religiozitu a převrací zcela myšlení panující do této doby. V Anglii se poté tento směr rozvíjel především prostřednictvím empirismu, jehož hlavním představitelem byl John Locke.  Průmyslová revoluce sebou však nesla také pocit nespravedlnosti a nedokázala poskytnout lidem v bídě pocit naplnění. Anglikánská církev tedy nebyla připravena na nový věk, jenž nadešel. V této době byl poměrně významným směrem, ke kterému se společnost uchylovala, deismus. Ale ani ten nedokázal lidem s jejich pocity pomoci. V počátku evropského novověku, jak lze tuto dobu označit, tedy vzniká nové hnutí vyvolávající další revoluci. Důraz je přitom kladen na duchovní probuzení, které zasáhlo celou Anglii. Toto hnutí se nazývá metodismus.

Kolébka metodismu.

Nesporně významnou osobou, která zapříčinila pozdější pohnutky Johna Wesleyho k založení nového hnutí, byla jeho matka Susanna Wesleyová. Ta vychovávala všechny své děti k poslušnosti a zbožnosti. Právě ze zvyků, které mu byly vštěpeny v dětství, John Wesley později čerpá. Otec, Samuel Wesley byl londýnským duchovním, který byl patřičně hrdý na všechny své syny, jimž se dostalo vzdělání z předních anglických škol. Roku 1720 byl John Wesley vybrán ke studiu na Oxfordu. O osm let později byl vysvěcen na faráře.  Vznik metodismu předcházel vznik spolku na oxfordské univerzitě. Bratr Johna Wesleyho, Charles zde založil malý spolek, jenž čítal tři členy. Tato stejně smýšlející skupinka začala být nazývána „nová sekta metodistů“. Později byla označována také jako reformní klub, Boží klub či svatoušci. John Wesley se ujal vedení a Svatý klub se začal scházet pravidelně každý den. Jejich činnost spočívala především ve zbožných modlitbách, dobročinnosti a také vytvořili podrobný systém sebezkušování, kterým měřili své jednání. Postupem času tento spolek začal získávat stále větší a větší ohlas.

Vznik metodismu.

Počátky hnutí ovlivnily zejména dvě osoby, John Wesley a Goerge Whitefield. George Whitefield, blízký spolupracovník Johna Wesleyho, v jeho nepřítomnosti vykonal první modlitbu pod širým nebem. Tato modlitba se těšila velkému ohlasu a později se kázání účastnilo deset až dvacet tisíc lidí. Jako počátek hnutí je brán rok 1739, kdy došlo k velkému probuzení a to ve všech částech světa. Především v Británii, Evropě a Americe.  Raný metodismus se šířil poměrně rychle a roku 1739 byl také položen základní kámen k první metodistické kapli. Hnutí se však setkávalo i s odporem a to nejen slovním, ale také fyzickým. Hlavním úkolem bylo přivést hříšníky na správnou cestu duchovního života, k čemuž Wesley využíval shromažďování a systematické vedení těch, kteří uvěřili. Postupně také začala vznikat organizace uvnitř tohoto hnutí, která byla rozdělena později do tříd a scházela se k modlitbám a pěstování křesťanského obecenství.  Hnutím můžeme metodismus nazývat od čtyřicátých letech 18. století. Centrem metodistického hnutí byly prostory bývalé slévárny v Londýně. Vzniká působením nejen Johna Wesleye a jeho bratra Charlese, ale i dalších kazatelů a misionářů, kteří cestují po Británii a Irsku, kážou a následně zakládají náboženská společenství pro duchovní rozvoj věřících. Tato společenství existují po celé Anglii, Skotsku, Walesu a Irsku ještě předtím, než se metodismus rozšířil do dalších anglicky mluvících států a do celého světa. Roku 1743 byla poté poprvé uveřejněna tzv. Všeobecná pravidla, která jsou předkládaná přistupujícím členům dodnes. Wesley vyžaduje pouze jednu podmínku pro připojení k hnutí a to touhu po spasení.

Ustavení metodismu.

John Wesley vždy chápal metodismus jako misii uvnitř anglikánské církve, ale dalším významným datem v dějinách metodismu byl rok 1784, kdy nabylo Spojeného společenství, jak se hnutí oficiálně nazývalo, podobu právní osoby. Wesley nechal sepsat za pomocí právníků Deklarační listinu, jelikož vznikla nová potřeba hnutí zákonně ustanovit. Do této doby bylo hnutí dobrovolným sdružením. V deklaraci bylo také ustanoveno, že po smrti Wesleyho přechází jeho autorita na konferenci, kterou má tvořit sto kazatelů, jenž byli jmenovitě uvedeni. Tak tedy Wesley právně zajistil existenci hnutí a jeho osamostatnění, i když sám považoval metodismus jen za vnitrocírkevní oživení. John Wesley upravil roku 1784 pro potřeby amerických společenství 24 článků víry anglikánské církve, později američtí metodisté přidali 25. článek o nezávislosti nového státu a roku 1939 byl přidán ještě nečíslovaný článek o posvěcení.

John Wesley.

John Wesley se narodil 17. června 1703 v Epworthu v Angli. Jeho otec byl Samuel Wesley, příslušník High church, spravoval faru v Epworthu. Avšak pro svoje puritánské sklony byl z této fary vyhnán a následně mu jeho bývalí farníci zapálili dům, při čemž málem uhořel i šestiletý John. Matka, Susanna Wesley (25. dítě Dr. Samuela Annesleye) byla taktéž příslušnice anglikánské církve. Svoje děti vyučovala doma, dbala na jejich náboženskou výchovu. Pro každé ze svých dětí měla vyhrazen čas v týdnu k osobnímu hovoru. V deseti letech byl John poslán na přípravnou školu Charterhouse a v sedmnácti odchází na Christ College v Oxfordu, kde získal stipendium (rodina byla chudá).  Během svých studií na Oxfordu se Wesley spolu s přáteli rozhodl scházet k četbě nového zákona v původním jazyce. V roce 1725 se seznámil s knihou Tomáše Kempenského, díky níž se začal se věnovat osobní víře, téhož roku byl ordinován na kněze. O rok později byl zvolen učitelem na Lincoln College. Ovládal několik jazyků (latinu, řečtinu, hebrejštinu, arabštinu...) a věnoval se také filosofii, metafyzice a logice. Po dvou letech strávených s otcem v Epworthu se roku 1729 vrátil do Oxfordu.  Mezi tím jeho mladší bratr Charles (taktéž student na Christ College) založil malou skupinu, která se věnovala studiu bible a dodržování správného náboženského života. Roku 1729 se k této skupině přidal i John a stal se jejím vůdcem. Mladý Wesley horlil pro konání dobrých skutků a prohlubování zbožného života. Skupina si hned vysloužila několik nelichotivých přezdívek, mezi nimiž bylo i pozdější označení skupiny, totiž „metodisté, svatý klub, sakramentáři, bibličtí moli, blouznivci...“. Bylo tomu kvůli častému modlení (několikrát denně) a každotýdenní nedělní eucharistii, kterou v té době bylo zvykem provádět pouze třikrát do roka. Jedna z aktivit skupiny byly takzvané „skutky lásky“ (například návštěvy věznic a sirotčinců), v této době se Wesley začíná věnovat pomoci ostatním lidem.  25. dubna 1735 umírá Wesleyho otec. John je pozván generálem Oglethorpem do Georgie, kde bylo v té době založeno již 25 kolonií. V prosinci 1735 se Wesley se svým bratrem Charlesem a několika přáteli vydává na plavbu. Na lodi mimo jiné potkávají Ochranovskou skupinu pod vedením Davida Nitschmanna. V Georgii se však Wesleymu příliš nedařilo, jelikož se mu nepodařilo zaujmout tamní farníky, kteří sestávali zejména ze zločinců-dlužníků. Navíc se zde dostal do problémů Sophii Hopkeyovou, se kterou udržoval těsný vztah. Sophie se však vdala a zanevřela na náboženská cvičení, která ji Wesley učil. Následně Sophii zakázal přístup na eucharistii a roku 1738 byl jejím manželem donucen vrátit se zpátky do Anglie.  Po návratu z Georgie prochází Wesley krizí víry, komentuje to slovy „jel jsem obracet na víru indiány, kdo však obrátí mne?“, setkává se s Petrem Bröhlerem, který mu pomáhá pochopit pravou podstatu Krista. Zlom nastává 24. května 1738 ve společenství v ulici Aldersgate, kde nachází pravou víru. Během četby Lutherovy předmluvy k Epištole k Římanům, právě když předčítali oddíl, v němž popisuje změnu, kterou Bůh působí v srdci prostřednictvím Krista, dospěl Wesley k osobní víře v Krista a hlubšímu pochopení učení reformace. Po této události začíná naplno kázat. Do té doby byla jeho teologie spíš teologií dobrých skutků, od té doby teologii víry, která vyústí do činění dobrých skutků. Znamená to kompletní změnu jeho teologie, obrat v životě i nové nasměrování celého hnutí. Z počátku však byl poměrně neúspěšný, jeho nadšení se nesetkalo s velkým přijetím farníků, a proto měl povoleno kázat pouze v sedmi kostelech, většinou tak kázal ve věznicích a na různých domovních setkáních. 1739 potkává George Withefielda, který ho zve na svou bohoslužbu pod širým nebem. Toto kázaná se uskuteční 2. dubna 1739 a je označováno jako počátek nového úseku v náboženských dějinách Anglie. Wesley se tak dostává k lidem nepatřícím do anglikánské církve, kteří jsou ochotni ho poslouchat.  Wesley se krátce poté vydává přes Holandsko do Ochranova (německy "Herrnhut"). Zde je několik dní hostem jednoty bratrské. Podrobně si zaznamenává obsah kázání, osobní svědectví řady lidí, sborové zřízení a praxi sborového života, kterou pak v mnohém převzal pro své sbory. Během následujících kázaní, která vede, se začínají objevovat různá vytržení posluchačů (výkřiky, škubání...), proti čemuž se zvedá kritika i z důvodu toho, že Wesley nechává na svých kázáních mluvit laiky a že káže mimo kostel. Jeho kázání byla často napadána davy zejména z řad šlechticů a příslušníků anglikánské církve. Několikrát se stalo, že i sám Wesley těsně unikl smrti. V této době začíná Wesley zakládat společenství a skupiny, které se pravidelně každý týden setkávají. Tyto skupiny je možné také označit za duchovní školy pod vedením vedoucích. Začíná také vyučovat kazatele, které dělí do 12 obvodů v čele s asistenty. V roce 1766 provádí důkladnou reformu kazatelů.  Po nevydařeném vztahu s Grace Murryovou se Wesley roku 1751 oženil s paní Vazeilleovou i přes to, že jeho původní vztah k manželství nebyl kladný. Jejich manželství však nebylo šťastné.  Wesley napsal asi 233 spisů, překládal duchovní písně z němčiny, sesbíral sbírku metodistických písní a sestavil Křesťanskou knihovnu čítající 80 svazků, mezi nimiž lze nalézt i anglický slovník. Jedna z jeho prací (z roku 1774) byla například zaměřena i proti obchodu s otroky. Byl také velmi pilný, co se týče docházení za jednotlivými farníky, což preferoval jako jednu ze základních povinností kněze, denně po těchto návštěvách najezdil i několik desítek kilometrů.  Charles Wesely zemřel roku 1788, nedlouho poté 2. března 1791 umírá také John Wesley. Na smrtelné posteli prý pronesl: „To nejlepší ze všeho je, že Bůh je s námi.“ Je pohřben ve Wesley ́s Chapel v Londýně.

Nauka.

Co se týká věrouky, vycházel Wesley z anglikánské církve a jeho jediným měřítkem víry a života mu byla bible. Podle něj získává člověk spravedlnost z Boží milosti Kristovou obětí, kterou lze získat jen prostřednictvím víry. On sám metodismus nepovažoval za nové učení. Zdůrazňoval hlavně viditelné znaky víry a důraz kladl také na nauku a posvěcení života, která úzce souvisela s důrazem na lásku. Podle Wesleyho ospravedlněný člověk začíná žít jako člověk posvěcený a roste v milosti. Láska je poté element, kterým se víra stává viditelná. Důležitou součástí, která utvářela metodismus, byly písně, které skládal Charles Wesley. Své pocity vyjadřoval prostřednictvím písní, ve kterých lidé nacházeli vyjádření svého hříchu a touhy po milosti. Byly to jakési aplikace kázání, které zněly v uších posluchačů ještě dlouho poté, co kazatel odešel.  Wesley se také musel vyrovnávat s myšlenkovými a náboženskými směry, které byly v této době aktuální. Potýkal se s deismem, mystikou i římským katolictvím. Největší polemiku však vedl s kalvinistickým učením o předurčení. Wesley sám byl přesvědčen, že Bůh umožňuje spasení všem lidem bez rozdílu a nikdo tedy není předem určen ke smrti. Spor vyvrcholil v roce 1770. Wesley byl vyzván, aby zrušil svá protikalvinistická usnesení a po společných modlitbách se zdálo, že spor byl zažehnán. Ve skutečnosti ale nebyl a Wesley, který byl v té době již poměrně starý, nadále pokračoval ve své evangelizační práci.

Sociální činnost.

Další oblastí jeho zájmu byla sociální činnost. Nebyl lhostejný k bídě svých posluchačů a lze ho tak považovat za sociálního reformátora. Nevytvořil však žádnou novou teorii ani politický program, zcela respektoval daný řád. I přes to se mu však podařilo ovlivnit nově vznikající Anglii v důsledku revolučních změn. Mezi jeho hlavní zásluhy pak patří především pomoc chudým, služba pro nemocné, zprostředkovávání práce a také výuka dětí.

Současné metodistické církve v USA.

Ne-episkopální metodismus.

Základem pro tento směr je protest proti episkopálnímu zřízení Methodist Episcopal Church a jejím řídícím orgánům. První, kdo tuto církev opustil, byl James O ́Kelley, který založil Republican Methodists (nyní United Church of Christ).  Roku 1920 se od této skupiny oddělila protestantská odnož, při metodisticko-protestantském schizmatu, tato církev se dále rozdělila na šest dalších skupin. Většina ze skupin, které odmítli episkopální zřízení, postavili nové církve na kongregacionalismu.

Afroamerický metodismus.

Afroameričané byli součástí metodismu již od počátku ustanovování církví. Jedni z hlavních představitelů jsou Nathaniel Gilbert, Richard Allen (původně otrok, 1799 prvním černochem ordinovaným na jáhna, později biskup) a Harry Hoosier, tito tři byli přítomni na konferenci v Baltimoru roku 1784, když byla etablována samostatná Americká metodistická církev, nezávislá na Velké Británii.  Čím více Afroameričanů vstupovalo do církve, tím více se i v církvi začala projevovat problematika vztahu pán-otrok, což se projevilo například zřízením galerií v kostelech, oddělených bohoslužeb a později i oddělenými sbory. Zvyšoval se tak tlak na založení samostatné církve pouze pro Afroameričany. Toho se nakonec dosáhlo po občanské válce, kdy se většina Afroameričanů přidala k africkým metodistickým církvím. Metodismus je v rámci afroamerických církví druhou nejpočetnější skupinou.

Německý metodismus.

Metodismus se rozšířil i mezi německy mluvící obyvatelstvo USA, avšak snahy o založení samostatné církve se z počátku nedařilo naplnit, kvůli nízkému počtu německy mluvících obyvatel.  Teprve s přílivem velké migrační vlny Němců v první polovině 19. století bylo nutné církev ustanovit. Byli to dvě původní skupiny: Evangelical Association a Church of the United Brethren in Christ USA.

Britský metodismus.

Vývoj metodismu např. v Kanadě má zcela odlišný průběh než v USA. Metodismus byl do Kanady přinesen jak z území USA (1765 Lawrence Coughlan, 1772 William Black), tak z Velké Británie (1800 British Wesleyan Conference). Pře mezi těmito dvěma zeměmi, o to pod jakou církev bude Kanada patřit, nakonec vyústila v jednoduché řešení a sice založení samostatné Methodist Episcopal Church of Canada v roce 1824.  V roce 1884 pak došlo ke spojení skoro všech církví do Methodist Church of Canada a v roce 1925 do United Church of Canada.

Seznam církví v rámci Kanadského metodismu.

Obě dvě již nyní patří do United Church of Canada.  Obě tyto církve operují na území USA, ale jejich původ není v počátcích amerických metodistických církví. Tyto skupiny se odvolávají na britskou Wesleyovskou metodistickou tradici. United Wesleyan Methodist Church of America byla založena na území USA v roce 1905 imigranty z Velké Británie. Oproti tomu Primitive Methodist Church vzniká ve Velké Británie v roce 1812 (původně jako the Society of the Primitive Methodists) a teprve poté migruje do USA.

United Methodism.

Metodistická tradice je v současnosti zastoupena hlavně United Methodist Church, která vznikla v roce 1968 spojením dalších sedmi církví (the Methodism Episcopal Church; The Methodist Episcopal Church, South; the Methodis Protestant Church, United Brethen in Christ, the Evangelical Association, dvě asociace Německého metodismu). Je to největší církev v rámci metodismu a zároveň třetí největší církev v USA.

Metodismus v ČR.

Myšlenka metodismu se mezi Čechy začala objevovat v USA na konci 19. století, kdy sem přijíždělo mnoho imigrantů z Čech. Zpočátku se jednalo zejména o misijní činnost.  „Otcem“ českého metodismu je F. Josef Hrejsa, který 21. září 1884 založil první metodistický sbor v Chicagu z českých členů německých metodistických skupin s názvem První Česko-Bratrská Metodistická Církev. Na českém území začal jako první s wesleyánským učením Václav Pázdral, který v Kladně založil první metodistický sbor.  Současná metodistická církev vznikla již po 1. světové válce právě z misijní činnosti misionářů z Texasu, kteří viděli spojení mezi jednotou bratrskou, Johnem Wesleym a ochranovskými. V roce 1920 byly Josefem Dobešem vyjednány oficiální oblasti působení metodismu a už o rok později bylo založeno několik metodistických sborů. V současnosti na území ČR funguje Evangelická církev metodistická.

Metodismus je protestantské hnutí zahrnující mnoho křesťanských denominací a organizací, k němuž se celosvětově hlásí asi sedmdesát milionů lidí. Rozvinulo se v Anglii v 18. století. Jeho vznik je spojen s Johnem Wesleym (1703–1791), jeho bratrem Charlesem Wesleym (1707–1788) a jejich přítelem Georgem Whitefieldem (1714–1770). Metodismus čerpá z pietistické tradice a je projevem probuzenectví na půdě anglikánské církve. Typickým rysem metodismu byla sociální práce (navštěvování nemocných, pomoc chudým) ale i spoléhání na Boží moc a moc modlitby.

Methodism, also called the Methodist movement, is a group of historically related denominations of Protestant Christianity which derive their doctrine of practice and belief from the life and teachings of John Wesley. George Whitefield and John's brother Charles Wesley were also significant early leaders in the movement. It originated as a revival movement within the 18th-century Church of England and became a separate denomination after Wesley's death. The movement spread throughout the British Empire, the United States, and beyond because of vigorous missionary work, today claiming approximately 80 million adherents worldwide.


Biografie.

Levy se narodil v marocké Casablance, jako syn Daniela Jicchaka Levyho, někdejšího poslance Knesetu za Národní náboženskou stranu. Jeho rodina imigrovala do Izraele v roce 1957. Jicchal Levy studoval v ješivě Kerem v Kvucat Javne a v ješivě Západní zdi (ha-Kotel) a poté byl ustanoven rabínem. Následně sloužil jako důstojník v Izraelských obranných silách, kde dosáhl hodnosti majora (Rav Seren). Byl členem výkonného výboru Bnej Akiva, světového sekretariátu Bnej Akiva a v letech 1986 až 1995 zastával post generálního tajemníka Národního náboženského nutí. Jicchak Levy byl rabínem na talmudické škole Bnej Akiva v Kfar Majmonu a patřil mezi zakladatele izraelské osady Elon More na Západním břehu Jordánu.  Poprvé byl zvolen poslancem Knesetu ve volbách v roce 1988 za Národní náboženskou stranu. V letech 1988 až 1996 byl členem parlamentního výboru pro bydlení a v letech 1988 až 1992 výboru pro práci a sociální věci. Rovněž tak byl předsedou etického výboru a lobby pro péči o děti, stejně tak jako parlamentní ligy pro izraelsko-argentinské přátelství. Od roku 1988 byl členem výboru pro ústavu, právo a spravedlnost.  V červnu 1996 byl jmenován ministrem dopravy ve vládě Benjamina Netanjahua. V únoru 1998 se po smrti Zevuluna Hammera stal předsedou Národní náboženské strany a až do července 1999 působil jako ministr školství. Rovněž tak působil jako ministr pro náboženské záležitosti (šlo o rotační post).  V červenci 1999 byl jmenován ministrem bydlení a výstavby. Po svém jmenování rezignoval na svůj poslanecký mandát, aby tak umožnil jinému politikovi Národní náboženské strany, Nachumu Langentalovi, se dostat do Knesetu. V červenci 2000, po summitu v Camp Davidu, rezignoval na svou ministerskou funkci.  V dubnu 2002 rezignoval během protiteroristické operace Obranný štít na funkci předsedy Národní náboženské strany, aby uvolnil místo Effimu Ejtamovi, a byl jmenován ministrem bez portfeje. Od září 2002 do února 2003 působil jako ministr turismu. V březnu 2003 byl jmenován náměstkem při úřadu premiéra. V červnu 2004 však společně s Ejtamem rezignovali na protest proti plánu premiéra Ariela Šarona na jednostranný odchod Izraele z Pásma Gazy. Společně s Ejtamem následně opustili stranu a založili novou nábožensky-sionistickou stranu Achi, jež vstoupila do aliance Národní jednota.  V prosinci 2008 Levy oznámil odchod z politiky. Své rozhodnutí zdůvodnil skutečností, že nová strana Židovský domov nepořádá tradiční stranické primárky, ale namísto toho spoléhá na internetové hlasování, jež určí kandidátní listiny pro volby do Knesetu.  Levy je ženatý, má pět dětí a žije v mošavu Kfar Majmon.

Jicchak Levy (: יצחק לוי, narozen 6. července 1947) je izraelský rabín a bývalý politik. V letech 1988 až 2009 byl poslancem Knesetu za Národní náboženskou stranu a Achi (frakci někdejší strany Národní jednota). V letech 1998 až 2002 byl předsedou Národní náboženské strany a během své politické kariéry zastával řadu ministerských funkcí v izraelské vládě. Šlo o post ministra dopravy, školství, energetiky a infrastruktury, bydlení a výstavby, náboženských záležitostí, turismu a ministra bez portfeje.

Yitzhak Levy (, born 6 July 1947) is an Israeli Orthodox rabbi and politician who served as a member of the Knesset for the National Religious Party (NRP) and the Ahi faction of the National Union between 1988 and 2009. Between 1998 and 2002, he was NRP leader, and also held several ministerial portfolios.


Děj.

Drama se odehrává ve vesnici Honice (ve skutečnosti realistické zpodobnění Stroupežnického rodiště Cerhonic) na Písecku v roce 1869. Zápletka je prostá, obecní zastupitelé Honic mají rozhodnout, komu přidělí uvolněné místo ponocného. Na ponocného jsou dva kandidáti, vysloužilý voják Valentin Bláha a krejčí František Fiala. Pro Bláhu hlasuje starosta obce Filip Dubský a pro Fialu první radní Jakub Bušek. Dubský s Buškem jsou furianti, vždy musí prosadit svou vůli a vždy mají pravdu (i když ji nemají), nechtějí si navzájem ustoupit už jen z principu. Spor se vyhrocuje nalezením anonymního dopisu, který vyhrožuje požárem vesnice, pokud nebude zvolen Bláha. Bláha je křivě obviněn za údajné sepsání dopisu a vyhrožování paličstvím, Dubský se Bláhy zastává, Bušek ho naopak obvinil. Švec Habršperk, Bláhův přítel, porovnáním rukopisu odhalí skutečného viníka, respektive je schopen prokázat Bláhovu nevinu. Syn Dubského, Václav, se chce oženit s Verunkou Buškovou. Otcové sňatek nechtějí připustit, vedou hádky o případné věno. V závěru při volbě ponocného se odhalí skutečný autor dopisu, napsala ho Kristýna Fialová, dcera Františka Fialy, protože jí to otec nařídil, aby Bláhu zdiskreditoval; po odhalení lsti se tedy ponocným pochopitelně stává Bláha. Habršperk donutí Buška ke smíru s Dubským, a to pod pohrůžkou, že ho udá za pytláctví. Drama končí svatbou Václava a Verunky.

Filmová adaptace.

V roce 1937 vznikl stejnojmenný film v režii Vladislava Vančury a Václava Kubáska. V hlavních rolích hrají: Václav Vydra starší, Antonie Nedošinská, Zdeněk Hora.

Operní adaptace.

Podle hry vznikly dvě opery, a to v roce 1902 opera "Furianti" Ludvíka Lošťáka a v roce 1949 opera "Naši furianti" Rudolfa Kubína".

Naši furianti je realistické drama Ladislava Stroupežnického s podtitulem „obraz života v české vesnici o čtyřech dějstvích“. Premiéra hry se uskutečnila v roce 1887 v Národním divadle. Publikum hru přivítalo s rozpaky, diváci nebyli zvyklí na „syrové“ vyobrazení venkova, očekávali spíše zidealizovanou podobu (například hry J. K. Tyla). V dialozích nechybí humor, dialogy se skládají z hovorového jazyka, prokládaného jihočeským nářečím. Hra se v různých podobách hraje dodnes.

Naši furianti (in English: "Our Swaggerers") is a Czech play based on a story by Ladislav Stroupežnický, performed for the first time in 1887. In 1937 a film adaptation was made, directed by Vladislav Vančura.


Děj.

Osmadvacetiletý archeolog a důstojník je roku 1916 vyslán z hlavního anglického stanu v Káhiře k beduínům. Spojí se s místním panovníkem Fajsalem, sjednotí znesvářené kmeny z okolních oblastí a táhne s nimi pouští. S materiální podporou anglické armády vede Lawrence arabské povstání ve stylu guerillové války. Padne ovšem – v převleku za beduína – do rukou tureckého guvernéra města Dera, který jej nechá mučit. Psychicky zlomený Lawrence přebírá až po dlouhém přemlouvání opět úlohu velitele Arabů. Před dobytím Damašku způsobí ukrutné a nesmyslné krveprolití v tureckých řadách. Jeho vize svobodné Arábie nakonec zkrachuje jednak kvůli rozporům mezi kmeny, jednak kvůli politickým zájmům Anglie a Francie. Zklamaný se vrací do své vlasti.

Hlavní postava Lawrence.

Hlavní postava je přednastavena v celé své rozporuplnosti: jako melancholický Angličan, opovrhující civilizací, jako místy arogantní bojovník za svobodu ve jménu Arábie, ale také jako citlivý přítel a vůdce Arabů, který se snaží vžít do situace beduínů, ale jehož vize ztroskotá na neuskutečnitelnosti této představy. Lawrence je vylíčen jako cynicky využitý nástroj anglických politických zájmů, ale také jako samozvaný spasitel beduínů. Snímek se nevyhýbá ani zachycení homosexuálních a sadomasochistických sklonů hlavního hrdiny.

Natáčení.

Film se natáčel převážně na skutečných místech děje, čímž zprostředkovává realistický obraz jednoho z vedlejších bojišť první světové války. Dlouhé záběry z pouště, dramaticky podbarvené hudbou Maurice Jarreho, jsou nádherné a velmi působivé.  Film vznikl v letech, kdy kinematografie reagovala na výzvu televize zavedením širokoúhlých formátů a monumentální výpravou. Při premiéře měl "Lawrence z Arábie" 222 minut, ovšem krátce poté byl na naléhání distributora zkrácen o 20 minut a při druhém uvedení do kin v roce 1971 o dalších 15 minut. Po dlouholeté rekonstrukci producenta Roberta A. Harrise za pomocí samotného režiséra Leana, střihačky Coatesové a některých původních herců, nezbytných pro dodatečné postsynchrony, mohl být po 27 letech uveden definitivní režisérský sestřih filmu u příležitosti zahájení festivalu v Cannes roku 1989.

Lawrence z Arábie (v originále Lawrence of Arabia) je britské dobrodružné drama, které režíroval David Lean. Hlavními herci filmu jsou Peter O'Toole, Omar Sharif, Anthony Quinn, Jack Hawkins, José Ferrer, Anthony Quayle a Claude Rains. Film měl premiéru ve Velké Británii 10. prosince 1962. Film je nejen válečným žánrem, ale i subtilní studií charakterů. Zachycuje grandiózní vizi jednoho Angličana T.E. Lawrence, přicházejícího ze zcela jiného světa a kultury, jehož snaha splynout s místními syny pouště končí rovněž velkolepým ztroskotáním. Film získal celkově sedm Oscarů – Nejlepší film, Nejlepší režie, Nejlepší kamera, Nejlepší výprava, Nejlepší střih, Nejlepší zvuk a Nejlepší hudba.

Lawrence of Arabia is a 1962 British epic historical drama film based on the life of T. E. Lawrence. It was directed by David Lean and produced by Sam Spiegel, through his British company Horizon Pictures, and distributed by Columbia Pictures. The film stars Peter O'Toole in the title role with Alec Guinness playing Prince Faisal. The screenplay was written by Robert Bolt and Michael Wilson.


Vznik turnaje.

Golfový klub Augusta National založili legendární golfista Bobby Jones a investiční bankéř Clifford Roberts. Založení klubu oznámili 15. července 1931. V prosinci 1932 se na hřišti poprvé hrálo, a v lednu 1933 bylo slavnostně otevřeno. Původním záměrem bylo uspořádat na hřišti US Open, ale nakonec se zakladatelé rozhodli pro vlastní výroční turnaj. První ročník se konal v roce 1934. Členové klubu přesvědčili k účasti i Bobbyho Jonese, přestože ten v roce 1930 ukončil kariéru. Jones skončil na děleném 13. místě, a tento výsledek už při žádné z dalších 11 účastí nepřekonal.

Hřiště.

Hřiště tvoří osmnáct jamek. První rok se začínalo hrát na dnešní jamce číslo 10, ale od sezóny 1935 bylo pořadí devítek obráceno. Původní jamky 1-9 jsou dnes jamkami 10-18, a opačně. Každá jamka má kromě číselného označení i název podle rostliny, která je v jejím okolí vysázena (v případě jamky „Pampa“ jde o vysokou trávu). Tabulka uvádí názvy platné v dubnu 2017 (některé jamky byly v minulosti přejmenovány).  Trojice jamek 11,12 a 13 je nazývána Amen Corner - tento název jim dal v roce 1958 redaktor časopisu Sports Illustrated Herbert Warren Wind, inspirován jazzovou skladbou "Shoutin' in That Amen Corner". Kolem jamek protéká potok "Rae's Creek", který jim dodává na obtížnosti. Jamky 11 a 12 jsou druhou, resp. čtvrtou nejobtížnější jamkou hřiště. Říká se, že Masters se rozhoduje v neděli na druhé devítce, a "Amen Corner" je její klíčovou součástí. Toto rčení potvrdil například Rory McIlroy v roce 2011. Po třech kolech vedl o čtyři rány, a ještě po deváté jamce finále držel solidní skóre +1 na kolo. Následně ale zahrál na jamkách 10-12 celkem 6 ran nad par, a po dalším bogey na patnáctce skončil kolo s 80 ranami a propadl se na dělené patnácté místo. I Sergio García, vítěz z roku 2017, zažil na Amen Corner krizový moment finálového kola, když zahrál bogey na jamkách 10 a 11, a první ranou na třináctce skončil mezi stromy.

Kritéria účasti.

K získání pozvánky na Masters vede několik cest. Tradičně mají doživotní právo startu všichni minulí vítězové. Dalšími možnostmi zisku pozvánky jsou: Klub má také možnost udělit komukoliv divokou kartu.

Formát turnaje.

Masters má stejný formát, jako ostatní turnaje PGA Tour. Hrají se čtyři kola hry na rány, od čtvrtka do neděle, přičemž se hodnotí celkový součet ran. Po druhém, pátečním kole následuje, stejně jako na ostatních turnajích, tzv. "cut" - snížení počtu hráčů pro závěrečná kola. Pravidlo pro cut od roku 2013 zní: „do posledních dvou kol postoupí hráči, kteří jsou po druhém kole nejhůře na 50. místě (včetně dělených míst). Zároveň postoupí všichni hráči, kteří na vedoucího hráče ztrácí nejvýše 10 ran.“  Pokud není na konci čtvrtého kola rozhodnuto o vítězi, hraje se tzv. play-off na dalších jamkách. Na rozdíl od ostatních major turnajů jde (od roku 1979) o systém „náhlá smrt“, tj. jakmile některý z hráčů dosáhne na jamce horšího skóre než ostatní, je vyřazen. Play-off se hraje střídavě na jamkách č. 18 a 10. V roce 2017 rozhodla první play-off jamka o vítězství Sergia Garcíi na Justinem Rosem.

Ceny.

Kromě finančních odměn získávají nejlepší hráči na Masters i věcné a symbolické odměny. Jméno vítěze a hráče na druhém místě je vyryto na podstavec stálé trofeje Masters - stříbrného modelu klubovny, která byla vyrobena v roce 1961.

Nejlepší amatér.

Nejlepší z amatérských hráčů získává stříbrný pohár, ovšem pouze za podmínky, že projde cutem do víkendových kol.

Masters Tournament je jeden ze čtyř hlavních grandslamových golfových turnajů mužského okruhu. Na rozdíl od ostatních grandslamů se hraje každý rok na stejném místě, v Augusta National Golf Clubu ve městě Augusta, Georgie. Na turnaji hraje menší počet hráčů než na ostatních (v roce 2017 nastoupilo 93 hráčů). K účasti je nutné obdržet pozvánku od místního klubu.

The Masters Tournament (usually referred to as simply The Masters, or the U.S. Masters outside of North America) is one of the four major championships in professional golf. Scheduled for the first full week of April, the Masters is the first major of the year, and unlike the others, it is always held at the same location, Augusta National Golf Club, a private course in the southeastern United States, in the city of Augusta, Georgia.


Název.

Čtvrť byla pojmenována podle obce Montrouge, která do těchto míst zasahovala do roku 1860. Tehdy byla její menší část uvnitř městských hradeb připojena k Paříži a zbývající větší část zůstala jako samostatné město Montrouge, které tvoří předměstí Paříže. Odtud označení "Petit-Montrouge" neboli "Malý Montrouge"). Čtvrť je také známá jako "čtvrť Alésia" podle ulice Alésia, která jí prochází, a stanice metra Alésia.

Historie.

Střed čtvrti tvoří křižovatka Alésia, kde se křížily dvě staré cesty, které vedly do Chartres a do Orléans. Síť ostatních více či méně navzájem kolmých ulic odráží pozdní urbanizaci. Ta nastala po roce 1840, kdy se zde začalo ve velkém stavět na volných pozemcích. Zastoupena je architektura období Druhého císařství, na jihu čtvrtě, převážně v pásmu bývalého opevnění, jsou stavby ze 30. let 20. století a nacházejí se zde i stavby poválečné. Jedním z rysů čtvrti je výrazné zastoupení individuálního bydlení, které tvoří domky a vily se zahradami. Velké kancelářské nebo obytné komplexy se zde téměř nevyskytují, s výjimkou nejjižnější části sousedící s městem Montrouge.  Ve východní části čtvrtě byl uskutečněn pilotní projekt „"zelená čtvrť"“ (quartier vert), při kterém došlo k omezení automobilové dopravy a posílení veřejné dopravy a dále ke zvýšení veřejných zelených ploch. Tento experiment byl později aplikován i v dalších částech hlavního města (např. rozdělení uživatelů automobilů na rezidenty, automobilisty a obchodníky).  Až do 60. let 20. století tvořili obyvatelstvo čtvrtě převážně dělníci, zaměstnanci, obchodníci a příslušníci střední třídy. V současnosti se stává vyhledávanou rezidenční čtvrtí pro množství obchodů, zeleně a původní architekturu.

Quartier du Petit-Montrouge ("čtvrť Malý Montrouge") je 55. administrativní čtvrť v Paříži, která je součástí 14. městského obvodu. Má rozlohu 134,6 ha a ohraničují ji ulice Boulevard périphérique na jihu, "Avenue de la Porte-de-Châtillon", "Rue des Plantes" a "Rue Gassendi" na západě, "Rue Daguerre", "Place Denfert-Rochereau" a "Boulevard Saint-Jacques" na severu a "Rue de la Tombe-Issoire" na východě.

The quartier du Petit-Montrouge is number 55 of the 80 "quartiers administratifs" (administrative districts) in Paris. It lies in the 14th Arrondissement, in the south of the capital. It owes its name to the adjacent commune of Montrouge, of which it formed a part before 1860. It is familiar as the "quartier Alésia", from the name of a street that bisects it and from the principal Métro station that serves it, although the "quartier Alésia" does not exactly overlap the quartier du Petit-Montrouge.


Děj hry i s datadiskem.

Titáni měli být věčně uvězněni, ale přetrhali svá pouta a nyní plení celou zemi. Sotva hráč zvítězí na Olympu, už ho čekají další problémy – tentokrát v podsvětí. V pochmurné Hádově říši totiž povstali další nepřátelé.  Na začátku si hráč vytvoří postavu – vybere si pohlaví a barvu tuniky. Hra začíná v Řecku ve vesnici Hélos, prvním úkolem hráče je zachránit jednomu rolníkovi koně. Druhý úkol zadá starosta města. Úkol je splněn zabitím obávaného satyrského šamana.  Od druhé úrovně si hráč může vybrat mistrovství. Další si může vybrat na osmé úrovni.

Datadisky.

Immortal throne – odehrává se v podsvětí. Do tohoto datadisku byly dodány nové věci, úkoly a mnoho dalšího.  Ragnarök – odehrává se v zemích seveřanů a Asgardských bohů. Do tohoto datadisku byly dodány nové věci, úkoly a mnoho dalšího.  Atlantis – odehrává se v mýtickém království Atlantis. Do tohoto datadisku byly dodány nové věci, úkoly a mnoho dalšího.

Mistrovství.

Každý hráč si pro svou postavu může vybrat dvě povolání neboli mistrovství (celkem jich je osm, devět s datadiskem).  Pokud se hráči nějaká schopnost nelíbí, může si ji kdykoli vyměnit u nehráčské postavy s modrou značkou za velké peníze.

Bossové.

Bossové ve všech úrovní  Na tohoto telkina narazíte za minotaurovým bludištěm v Řecku na Knóssu.  S tímto telkinem se utkáte v Egyptě v Ramsesově hrobce  Poslední telkin vám uteče do hory Wusao v Orientě.  S Tyfónem se utkáte na hoře Olymp  Pro Háda si půjdete do jeho vlastního paláce  Bossové v epické Na tyto bossy narazíte pouze na obtížnosti Epic  Na tento kolos narazíte před Mínovým palácem na Knóssu  Mantikoru objevíte v hluboké jeskyni v oáze Fayum  Na liche narazíte blízko Čanganu

NPC.

NPC postavy, které vám poskytují různé služby. Například prodávají léčivé lahvičky a můžete jim prodat nalezené věci.

Titan quest je počítačová RPG hra odehrávající se ve starověkém Řecku, Egyptě a Hedvábné stezce. Hra má jednoduché ovládání pomocí myši, případně i klávesnice.

Titan Quest is an action role playing hack and slash video game developed by Iron Lore Entertainment for Microsoft Windows personal computers. It was published by THQ in 2006. It was released on Steam in 2007, and later ported to mobile devices by DotEmu and released in 2016; later versions were published by THQ Nordic. Versions for PlayStation 4, Xbox One and Nintendo Switch were released in 2018. The story follows a player-created protagonist as they navigate Ancient Greece, Egypt and China on a quest to defeat the Titans after they escape from their ancient prison. The gameplay is similar to the "Diablo" series, with player navigation being handled with a mouse-driven tile-based interface, and gameplay revolving around role-playing mechanics and real-time combat. Three expansions were released for the game: "" in 2007, "" in 2017 and "" in 2019.


Členové.

Přes svá odlišná příjmení, Jutaka a Toll jsou bratři.

Historie.

Skupina Buck-Tick byla původně založena v roce 1984 pod jménem Hinan Go-Go. Všech pět členů žilo ve městě Fudžioka, v prefektuře Gunma. Hisaši Imai přišel s nápadem na kapelu, a chtěl ji založit i přesto, že tehdy neuměl hrát na žádný hudební nástroj. Naverboval svého přítele, Jutaku Higučiho, a spolu začali cvičit - Hisaši na kytaru, U-ta na basovou kytaru. Pak se U-ta zeptal Hidehika Hošina, se kterým se přátelil od prvního ročníku na střední škole, jestli by se chtěl také připojit. Protože byl Hide vysoký a přitažlivý, U-ta ho chtěl přesvědčit, aby přijal místo zpěváka, ale Hide měl větší zájem o hru na kytaru a nechtěl stát v popředí, takže se zpěvákem stal Imaiův známý Araki. Acuši Sakurai, rebelský spolužák Imaie, se kapele nabídl jako bubeník.  Imai pojmenoval skupinu "Hinan Go-Go" ("Hinan" znamená v japonštině kritika). Jakmile měli natrénováno dost na to, aby mohli hrát, začali vystupovat na menších místních akcích. Ze začátku hráli covery písní slavné japonské punkové skupiny The Stalin. Od počátku si byli vědomi své reputace a pokoušeli se odlišit od davu. Vystupovali v oblecích s vlasy vyčesanými nahoru a brzy přidali i bílý make-up.  Jakmile Imai odmaturoval, přestěhoval se s Arakim do Tokia a začal navštěvovat návrhářskou školu. U-ta a Hide odmaturovali o rok později a také se přestěhovali do Tokia. Přesto se o víkendech vraceli domů, aby mohli zkoušet a vystupovat. Během léta 1984 se kapela přejmenovala na Buck-Tick s výslovností "bakučiku", což je japonské slovo pro prskavku. Také začali hrát originální písně, které psal Imai.  Acušiho rodiče mu nedovolili přestěhovat se do Tokia, takže zůstal v Gunmě jako jediný. Trávil všechen svůj čas o samotě, často navštěvoval koncerty a sledoval vystoupení skupin v televizi, a rozhodl se, že už nechce hrát na bicí. Místo toho se chtěl stát zpěvákem. U-tův bratr byl rovněž členem kapely, SP, která zrovna přišla o zpěváka, a Acuši se zeptal Tolla, jestli by ho mohl nahradit. Toll jeho žádost odmítl a SP se rozpadli.  Nicméně ve stejnou dobu ostatní členové začali cítit nechuť k Arakimu. Imaiovy schopnosti v psaní písní se zlepšovaly, ale Araki nebyl schopný zvládat melodie. Ačkoliv to pro ně bylo bolestivé, kapela se rozhodla Arakiho vyhodit a Acuši zaujal jeho místo. Buck-Tick nyní scházel bubeník, ale toto místo bylo zaplněno bratrem U-ty, Tollem Jagamim, poté, co ho U-ta přesvědčil, že to pro něj bude nejlepší způsob, jak překonat ztrátu vlastní skupiny. Tak se zformovalo složení Buck-Tick, které se od té doby nezměnilo.

Hudební styl.

Hudba Buck-Tick se v průběhu let výrazně vyvíjela. Svá raná léta nazývají „vyloženým punkem“. Používali jednoduché rytmy a akordy, písně byly většinou v durových stupnicích a v textech často využívali angličtinu. S příchodem „Taboo“ a v průběhu „Kurutta taijó“ začali experimentovat s temnějším a dospělejším zvukem. Při „Darker Than Darkness –style 93-“ se vyvinuli do tvrdšího, hard-rockovějšího zvuku, který v jejich díle dosud přetrval, a který až do dob „Mona Lisa Overdrive“ kombinovali s elektronikou. V posledních letech u „Džúsankai wa gekkó“ vědomě přijali gotické pojetí, které zkombinovali s retro rock’n’rollem u alba „Tenši no Revolver“.  Některé elementy v jejich hudbě přetrvávají, například drnčivé kytarové akordy, výrazné basové tóny, skřípavý rámus elektronicky narušených zvuků a rozpolcené melodie, které klouzají mezi durovými a mollovými stupnicemi, stejně tak Acušiho charakteristický sytý baryton. Acuši je známý pro své dekadentní texty, které skládá převážně v japonštině, ale často naráží i na existenciální psychologická témata. Imai složil mnoho písní, které připomínají příběhy science-fiction, včetně témat jako například umělá genetické manipulace a počítačové pirátství, ale poslední dobou odbočil spíše k jednoduchým milostným písním.

Sólové projekty.

Acuši Sakurai a Hisaši Imai vytvořili, společně s Raymondem Wattsem, Saschou Konietzkem a Luciou Cifarelli, skupinu Schwein, se kterou vydali album "Schweinstein" a následně EP remix "Son of Schweinstein". Imai také působí v tříčlenné skupině Lucy, kde hraje na kytaru a zpívá. Skupina vydala dvě alba, „Rockarollica“ a „Rockarollica II.“ Acuši vydal pod svým jménem sólové album „Ai no wakusei“ („Planeta lásky“), pro které napsal texty a nazpíval vokály. V roce 2004 se také odehrál jeho herecký debut, ztvárnil postavu lovce upírů v krátkém filmu Longinus režiséra Rjúheie Kitamury. Toll Jagami vydal sólové album „1977/Blue Sky“ se skupinou nazvanou „Yagami Toll and the Blue Sky.“ Koncept tohoto alba se zabýval smrtí Tollova staršího bratra, který také hrál na bicí a zemřel v roce 1977. Jutaka Higuči působil v kapele „Wild Wise Apes“, ve které hrál na basovou kytaru. Skupina vydala jedno album, „3rd World“. Hidehiko Hošino v roce 2007 založil skupinu Dropz, ve které hraje na kytaru a klávesy. Začal s touto kapelou, protože chtěl experimentovat s elektronickou hudbou. Skupina vydala jedno album, „Sweet Oblivion“, ale zatím neuspořádala žádné koncerty.

Buck-Tick je japonská rocková skupina, která má pět členů: Acušiho Sakuraie (zpěv), Hisašiho Imaie (kytara, druhý hlas, zvuky a theremin), Hidehika Hošina (kytara a druhý hlas), Jutaku Higučiho (basová kytara) a Tolla Jagamiho (bicí). Zformovali se v roce 1984 a od té doby jsou téměř nepřetržitě aktivní. V průběhu své kariéry experimentovali s mnoha odlišnými hudebními žánry, včetně punku, post-punku, nové vlny, goth, industrial, elektronické hudby a klasického rock’n’rollu.

Buck-Tick (stylized as BUCK-TICK) is a Japanese rock band, formed in Fujioka, Gunma in 1983. The group has consisted of lead vocalist Atsushi Sakurai, lead guitarist Hisashi Imai, rhythm guitarist Hidehiko Hoshino, bassist Yutaka Higuchi and drummer Toll Yagami since 1985. The band has experimented with many different genres of music throughout their three decade career, including punk rock, industrial rock and gothic rock. Buck-Tick are commonly credited as one of the founders of the visual kei movement. They have released 21 studio albums, nearly all reaching the top ten on the charts, of which three in the late eighties and early nineties topped them.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 176 metrů, v horách Ramat Menaše, cca 13 kilometrů východně od břehů Středozemního moře. Je situována v zemědělsky využívané a jen z menší části zalesněné pahorkatině. Jižně od vesnice prochází údolím vádí Nachal Šelef, na sever od obce terén spadá do údolí vádí Nachal Menaše (s jeho přítokem Nachal Mo'ed).  Obec se nachází cca 63 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 23 kilometrů jižně od centra Haify. Ramot Menaše obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Oblast vádí Ara, kterou obývají izraelští Arabové, leží cca 7 kilometrů jižním směrem. Hřbet horského masivu Karmel, na kterém stojí drúzská sídla, se nachází 10 kilometrů severně odtud.  Obec Ramot Menaše je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 672, jež sem odbočuje z dálnice číslo 70 a vede pak k jihu, přičemž propojuje všechny vesnice v masivu Ramat Menaše.

Dějiny.

Kibuc Ramot Menaše byl založen roku 1948. Jeho zakladateli byla skupina Židů původem z Polska, kteří přežili holokaust a 18. května 1946 dorazili do tehdejší mandátní Palestiny. Utvořili kolektiv, který v následujících měsících pobýval v sousedních již etablovaných vesnicích Ejn ha-Šofet a Dalija a připravoval se na založení vlastní osady. Do nynější lokality prvních 64 osadníků dorazilo 29. července 1948, tedy ještě během války za nezávislost, ale v době, kdy již tento region byl pod kontrolou izraelských sil. V listopadu 1948 dali své nově zřízené vesnici nynější jméno. Zpočátku byl kibuc umístěn o něco dál od nynější lokality, do níž se přesunul až později, po zřízení trvalé zástavby.  Kibuc byl napojen na levicové hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir. V roce 1950 jej posílila další osadnická skupina tvořená Židy z Uruguaye a Chile, přičemž příliv židovských přistěhovalců z Jižní Ameriky pokračoval i v následujících letech.  Místní ekonomika je založena na zemědělství, později přibyl i průmysl (ve spolupráci s kibucem Dalija). Kibuc prošel počátkem 21. století privatizací a zbavil se většiny kolektivních prvků hospodaření. Jeho členové jsou nyní odměňováni individuálně, podle odvedené práce. Ukončil rovněž některé neproduktivní aktivity (chov ovcí). V obci se rozvíjí i turistický ruch (32 pokojů pro ubytování turistů). V obci fungují zařízení předškolní péče. Základní škola je v nedaleké vesnici Ejn ha-Šofet.  Vesnice prochází stavební expanzí. Nová obytná čtvrť má plánovanou kapacitu 138 domů.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Ramot Menaše je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Ramot Menaše Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnujícím počtem obyvatel, který ale po roce 2006 přešel v prudký růst související s masivní bytovou výstavbou rezidenčního typu. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1083 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 2,0 %.

Ramot Menaše ( רָמוֹת מְנַשֶּׁה, v oficiálním přepisu do angličtiny Ramot Menashe) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Megido.

Ramot Menashe (, "lit." Menashe Heights) is a kibbutz in northern Israel. Located on the Menashe plateau between the Carmel mountain range and the Jezreel Valley, it falls under the jurisdiction of Megiddo Regional Council. In, it had a population of.


Další názvy.

Porod má více názvů podle živočišného druhu. U lidí se obecně nazývá také slehnutí, u některých savců vrh. U zvířat se označuje i zvláštními termíny pro jejich daný druh: kocení u koček, štěnění u fen, telení u krav, hřebení u klisen, prasení u prasnic nebo bahnění u ovcí.

Savci.

Velcí savci jako jsou primáti, skot, koně, některé antilopy, žirafy, hroši, nosorožci, slony, tuleni, velryby, delfíni a sviňuchy jsou vesměs březí s právě jediným potomkem, i když příležitostně mohou mít dvojčata nebo vícečetné porody. U těchto velkých zvířat je proces narození podobný procesu u člověka, i když většina živočišných potomků je prekocialních. To znamená, že se rodí ve vyspělejším stavu než je lidský novorozenec a jsou schopna stát, chodit a běhat (nebo plavat v případě vodních savců) krátce po narození. V případě velryb, delfínů a sviňuch se obvykle první rodí ocas, což minimalizuje riziko utopení. Matka povzbuzuje novorozené mládě, aby stoupalo na hladinu vody, kde se nadechne.  Většina menších savců má mnohočetné porody a dávají mladé ve vrzích, které mohou mít dvanáct a více potomků. U těchto zvířat je každý plod obklopen vlastním plodovým vakem a má samostatnou placentu. To se odděluje od stěny dělohy během porodu a plod postupuje směrem k porodnímu kanálu.  Velcí savce, kteří porodí dvojčata, jsou mnohem vzácnější, ale vyskytují se občas i u tak velkých savců, jako jsou sloni. V dubnu 2018 byli vidět asi osmiměsíční dvojčata slonů, která se připojili ke stádu jejich matky v národním parku Tarangire v Tanzanii, a kteří se podle odhadů narodili v srpnu 2017.

Narození je akt nebo proces porodu nebo zrození potomků. U savců je tento proces iniciován hormony, které způsobují smršťování svalových stěn dělohy, čímž vyloučí plod ve vývojové fázi, když je připraven ke krmení a dýchání. U některých druhů je potomstvo prekociální a může se pohybovat téměř okamžitě po narození, u jiných je však altriciální a je zcela závislé na rodičích. U vačnatců se plod rodí ve velmi nezralé fázi po krátkém gestační období a rozvíjí dále ve vaku, v mateřském lůně.

Birth is the act or process of bearing or bringing forth offspring, also referred to in technical contexts as parturition. In mammals, the process is initiated by hormones which cause the muscular walls of the uterus to contract, expelling the fetus at a developmental stage when it is ready to feed and breathe. In some species the offspring is precocial and can move around almost immediately after birth but in others it is altricial and completely dependent on parenting. In marsupials, the fetus is born at a very immature stage after a short gestational period and develops further in its mother's womb's pouch.


Jména.

Sü Kuang-čchi používal zdvořilostní jméno C’-sien (), pseudonym Süan-chu (), pokřtěn byl Paulus (, Pavel). Za své zásluhy obdržel od císaře posmrtné jméno Wen-ting ().

Život a dílo.

Sü Kuang-čchi se narodil v relativně chudé rodině v Šanghaji 24. dubna 1562. Jeho otec, Sü S’-čcheng (), byl v době Kuang-čchiho dětství v obtížné finanční situaci a musel živit rodinu s malého hospodářství, ale zřejmě vydělal dost, aby mohl poslat svého syna do školy ve věku šesti let. Sü obdržel u zkoušek titul odpovídající bakaláři v devatenácti, ale vyšší stupně nezískal před třicítkou, hodnost "ťin-š’" dosáhl roku 1604. Poté strávil většinu svého času ve vysokých vládních funkcích. Žil v období, kdy zájem o matematiku a obecněji o přírodní vědy v Číně poklesl. Spolupracoval s italskými jezuity Matteo Riccim a Sabatinem de Ursis. Společně překládali klasická díla evropské vědy do čínštiny, včetně částí Eukleidových "Základů" roku 1607, čímž přinesl čínským učencům možnost seznámit se z evropskou koncepcí matematiky. Současně Sü a jeho jezuitští spolupracovníci překládali čínské konfuciánské texty do latiny. Pod Ricciovým vlivem Sü konvertoval ke katolicismu. Poté se zesílila kritičnost jeho pohledu na čínskou vědu. Podporoval přejímání evropské výzbroje, zejména dělostřelectva, v zájmu obrany země před Mandžuy, ale tato myšlenka selhala, poté co Mandžuové sami rozvinuli své dělostřelectvo. Jeho potomci zůstali věrní katolické víře až do 19. století.  V letech 1607–1610 byl odvolán z úřadu a vrátil se domů do Šanghaje. Zde zkoušel evropské metody zavlažování, experimentoval i s pěstováním batátů, bavlny a stromu ptačí zob lesklý ("Ligustrum lucidum"). Po návratu do úřední služby dosáhl vysokých postů a byl znám prostě jako „ministr“. I v úřadě pokračoval v hledání lepších zemědělských postupů.  Poté co stoupenci Süa a Ricciho roku 1629 veřejně předpověděli zatmění slunce, byl císařem jmenován vedoucím skupiny pro reformu čínského kalendáře. Práce, která představuje první významnou společnou akci čínských a evropských vědců, byla dokončena až po jeho smrti.  Sü napsal "Nung čeng čchüan šu", rozsáhlé (700 000 znaků) pojednání o zemědělství, v tradici starších prací – "Wang čen nung šu" napsané roku 1313 Wang Čenem a "Čch’ min jao šu" Ťia S’-sia z roku 535. Ve svém díle se zajímal o zavlažování, zúrodňování, zmírňování hladomorů, technické plodiny a empirická pozorování. Práci nedokončil, nicméně ťiang-nanský učenec Čchen C’-lung se skupinou spolupracovníků připravil dílo k vydání roku 1639.  Zemřel 8. listopadu 1633 ve funkci asistenta velkého sekretáře, za zásluhy o stát mu císař Čchung-čen udělil posmrtné jméno Wen-ting.

Sü Kuang-čchi (; 24. dubna 1562, Šanghaj, Čína – 8. listopadu 1633), byl čínský pozdně mingský úředník a vědec studující zemědělství, matematiku a astronomii. Spolupracoval s italskými jezuity Matteo Riccim a Sabatinem de Ursis. Překládal klasická díla evropské vědy do čínštiny, včetně částí Eukleidových "Základů". Byl také autorem komplexního pojednání o zemědělství "Nung čeng čchüan šu".

Xu Guangqi or Hsü Kuang-ch'i (April 24, 1562– November 8, 1633), also known by his baptismal name Paul, was a Chinese agronomist, astronomer, mathematician, politician, and writer during the Ming dynasty. Xu was a colleague and collaborator of the Italian Jesuits Matteo Ricci and Sabatino de Ursis and assisted their translation of several classic Western texts into Chinese, including part of Euclid's "Elements". He was also the author of the "Nong Zheng Quan Shu", a treatise on agriculture. He was one of the "Three Pillars of Chinese Catholicism". His current title is Servant of God. On April 15, 2011, Vatican spokesman Federico Lombardi announced the beatification of Xu Guangqi.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 33 metrů v intenzivně zemědělsky využívané Izraelské pobřežní planině, respektive v Zebulunském údolí, nedaleko západních okrajů svahů Dolní Galileji, 8 kilometrů od břehu Středozemního moře v Haifském zálivu.  Obec se nachází na cca 85 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 12 kilometrů východně od centra Haify. Vesnici Uša obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Pobřežní nížina a aglomerace Haify jsou převážně židovské. Na východ od kibucu začínají kopcovité oblasti Galileji, které obývají ve vyšší míře izraelští Arabové a Drúzové. Zhruba 5 kilometrů severovýchodně od kibucu leží například arabské město Šfar'am. Uša vytváří spolu s vesnicemi Ramat Jochanan a Kfar ha-Makabi souvislý blok osídlení, který je navíc na jihu napojen na zastavěné území města Kirjat Ata.  Uša je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice 7703.

Dějiny.

Obec Uša byla založena v roce 1937. Šlo o opevněnou osadu typu Hradba a věž. Jejími zakladateli byla skupina Židů z Polska napojená na mládežnické hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Během války za nezávislost v dubnu 1948 byla osada stejně jako sousední Ramat Jochanan a Kfar ha-Makabi napadena drúzskou jednotkou začleněnou do arabské dobrovolnické armády pod vedením Fauzího al-Kaukdžího. Útok se ale podařilo odvrátit.  Kibuc je pojmenován podle starověkého židovského sídla stejného názvu, které je zmiňováno v Talmudu a okolo roku 135 bylo sídlem Sanhedrinu. Nacházelo se cca 3 kilometry východně od nynějšího kibucu. Na jeho ruinách pak ve středověku vznikla arabská vesnice Hawsha. V roce 1931 v ní žilo 202 lidí v 53 domech. Stála tu muslimská svatyně Nabi Hušan. V roce 1948 byla vesnice během války za nezávislost dobyta židovskými silami a arabské osídlení v ní skončilo, když obyvatelé uprchli. Její zástavba pak byla zbořena.  Před rokem 1949 měl kibuc Uša rozlohu katastrálního území 1 470 dunamů (1,47 kilometru čtverečního).  Místní ekonomika je založena na zemědělství a průmyslu.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Uša Židé - cca 400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 500 osob).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 454 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 0,4 %.

Uša ( אוּשָׁה, v oficiálním přepisu do angličtiny Usha) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Haifském distriktu, v Oblastní radě Zevulun.

Usha () is a kibbutz in the western Galilee area of Israel. Located near the city of Kiryat Atta, it falls under the jurisdiction of Zevulun Regional Council. In it had a population of.


První akční filmy.

Za první akční scénu bývá považováno přepadení vlaku lupiči ve snímku "Velká železniční loupež" z roku 1903. Dobrodružné příběhy plné nebezpečných akcí z různých míst a dob se staly velmi populární ve 30. letech minulého století. Za prvního akčního hrdinu je často označován Douglas Fairbanks, který ztvárnil neohrožené postavy ve filmech jako "Zloděj z Bagdádu", "Zorro mstitel" nebo "Robin Hood".  Během 50. a 60. let se akční prvky začaly formovat nejčastěji v prostředí kovbojek z Divokého západu, western se brzy stal samostatným důležitým žánrem, kde se kromě bezhlavých dobrodružství začaly objevovat i vážnější témata. Napínavý thriller s akčními prvky natočil také Alfred Hitchcock ve filmu "Na sever severozápadní linkou" nebo John Sturges ve válečném filmu "Velký útěk".  Velký úspěch zaznamenala hned od svého vzniku série, kde hrál hlavní roli britský špión James Bond. Zrodil se typický akční hrdina, který se vrhá do stále větších nebezpečí, je v každé situaci ochoten nasadit svůj život, stojí proti němu čím dál tím protřelejší padouch a jeho odměnou je láska krásné ženy. Filmy s Jamesem Bondem také nabídly do té doby neviděné automobilové honičky, delší bojové scény a přehlídku speciálních efektů.

Nástup akčního filmu.

Během 70. let se začal akční film rozvíjet ve velkém hned ve dvou směrech. Prvním byly drsné americké krimi filmy, které sice vycházely z klasické zápletky kriminálního příběhu - hlavní hrdina musí odhalit vraždu či dopadnout únosce - ale obsahovaly málo klasického vyšetřování, ale za to mnohem více honiček či přestřelek. Takový byl Clint Eastwood ve filmu "Drsný Harry", Gene Hackman ve filmu "Francouzská spojka" nebo Steve McQueen ve filmu "Bullitův případ". Zatímco filmy s Clintem Eastwoodem obohatily žánr o drsné hlášky a fascinaci zbraněmi jako bylo jeho.357 Magnum, Bulittův případ či Francouzská spojka nabídly pečlivě propracované automobilové honičky, které jsou i dnes vzorem pro mnoho akčních filmů.  Druhým místem, kde akční filmy začaly rozvíjet, byla jihovýchodní Asie. V Hongkongu začal své první filmy natáčet bývalý mistr bojových umění Bruce Lee a úspěch jeho filmů jako "Velký šéf" nebo "Příchod draka" dosáhl i do Evropy a USA. V Japonsku byl podobně úspěšný Sonny Chiba. Hvězdami akčních filmů se poprvé stali nikoli klasičtí herci, ale především profesionální mistři bojových umění, kteří nabídli divákům kung-fu souboje s pečlivou a věrohodnou choroegrafií.

Zlatý věk akčního filmu.

Za vrchol žánru bývají považovány 80. léta minulého století. V Hollywoodu se akční film stal zcela samostatným žánrem a pronikl výrazně i do jiných. Nejslavnějšími herci té doby byli Arnold Schwarzeneger, Sylvester Stallone, Chuck Norris či Bruce Willis. Akční hrdina v jejich podání byl sice málomluvný a nekomplikovaný, ale mohl se chlubit vypracovaným tělem a obrovskou fyzickou zdatností. Náročné akční scény, zahrnující masové přestřelky, obrovské výbuchy a další efekty umocňovaly dojem téměř nadpozemského hrdiny. Za nejslavnější filmy té doby jsou považovány filmy jako "Rambo II", "Komando" nebo "Smrtonosná past". Výsostné znaky akčních filmů obsahovaly i dobrodružné filmy, nejlepším příkladem je série "Indiana Jones".  Odlišný směr nabídly akční komedie. Zatímco hrdinou výše zmínených akčních filmů byl obvykle málomluvný hrdina, který sám porazil celou armádu protivníků, akční komedie nabídly většinou dvojici hrdinů, z nichž jeden byl opět málomluvný samotář, ale měl vedle sebe komediálního herce. Přednostmi takových filmů nebyly jen akční scény, ale i hašteření ústřední dvojice a jejich postupné seznamování. Toto nejlépe zvládal Eddie Murphy ve filmech jako "48 hodin" nebo "Policajt v Beverly Hills". Za prototyp akční komedie s dvojící parťáků je považována série "Smrtonosná zbraň" či později "Poslední skaut".  Akční film výrazně pronikl do žánru akčních sci-fi, které zažilo podobný nástup popularity také v 80. letech minulého století. Honičky automobilů vystřídaly vesmírné souboje, souboje pozemských hrdinů se změnily na souboje s mimozemskými rasami a vše se odehrávalo nejen na Zemi ale i na vzdálených planetach. Zápletka mohla obsahovat i čisté sci-fi prvky jako je cestování časem nebo postapokalyptický pohled do budoucnosti. Nejlepšími příklady jsou filmy jako "Terminátor", "Vetřelci", "Predátor", "Robocop, Šílený Max, Total Recall" a v mnoha směrech i "Star Wars".  Kromě Hollywoodu se akčnímu filmu dále dařilo především v Hongkongu. Kromě filmů s bojovým uměním, které zrodily další herecké hvězdy jako Jackie Chan nebo Jet-Li či hvězdy choroegrafie jako Yuen Woo-Ping se na scéně objevily také velmi násilné a velmi krvavé akční filmy od režisérů jako John Woo, který natočil snímky jako "Lepší zítřek" nebo "Hard Boiled". Tento subžánr akčního filmu získal svoje označení jako heroic bloodshed, což doslova znamená "hrdinské krveprolití".

Prolnutí akčního filmu.

S nástupem 90. let se začal akční žánr rozpadat a více vnořovat do jiných žánrů, především do sci-fi. Hvězdy 80. let jako Arnold Schwarzenegger nebo Sylvester Stallone ustoupily do pozadí a typický akční film s málomluvným hrdinou, který vystřílí celý ostrov, přestal bavit masové publikum a přesunul se z kin na videokazety. Herci jako Jean-Claude Van Damme, Dolph Lundgren či Steven Seagal sice zaznamenali menší úspěchy, ale většinou v Evropě, která se později stala hlavním odbytištěm jejich filmů.  Zhruba do poloviny 90. let ještě vznikaly velké akční filmy, které zaznamenaly dobrý úspěch. Buď se jednalo o pokračování úspěšných sérií ("Smrtonosná zbraň" nebo "Smrtonosná past"), a nebo o variace na klasické akční zápletky, ovšem s výrazně jiným hlavním hrdinou. Svalnatné akční hrdiny vystřídali charakterní herci jako Nicolas Cage nebo Keanu Reeves a akční scény kromě pečlivých choreografií a náročných efektů získaly i zběsilejší tempo především díky nástupu mladých režisérů (Michael Bay) ovlivněných natáčením klipů pro hudební stanici MTV. Za nejlepší příklad té doby můžeme považovat filmy jako "Skála, Con Air" a "Nebezpečná rychlost".  Kvůli obavám z blížícího se přechodu Hongkongu pod Čínu se slavní tvůrci jako John Woo na čas přesídlili do Hollywoodu a natočili zde několik filmů kombinující oba dva světové proudy akčního žánru 80. let ("Tváři v tvář"), ale později se vrátili zpět a začali natáčet už v čínské produkci zcela jiné tipy filmů.  Do popředí se zhruba v polovině 90. let dostaly filmy, které sice obsahovaly klasické prvky akčního filmu, ale díky prudkému nástupu počítačových efektů (CGI) mohly najednout vznikat desítky nových sci-fi filmů s různým námětem. I když tedy patří do žánru sci-fi, je vhodné je zmínit jako dobré příklady akčních filmů. Jsou to "Den nezávislosti, Pátý element, Armageddon" nebo "Hvězdná pěchota". Celé desetiletí rámují dva filmy, které dobře popisují proměnu žánru. Zatímco z roku 1991 - často považovaný za nejlepší akční (sci-fi) film všech dob - je jednoduchou a nervydrásající honičkou, "Matrix" z roku 1999 je komplikovanou podívanou, kde nechybí propracované akční choreografie inspirované honkgonskou akční školou, ale zároveň je to filozofické poselství o vývoji lidstva především s nástupem počítačů a internetu.

Akční film od roku 2000 do současnosti.

Od počátku tisíciletí zůstává akční film rozstříštěný do několika hlavních oblastí.  Klasický americký akční film ve stylu 80. let zůstává víceméně jako okrajový žánr, který je paradoxně mnohem úspěšnější v Evropě, a to díky produkcím společnosti francouzského režiséra a producenta Luca Bessona - jako například "96 hodin". Za výjimečný úkaz je považána trilogie, ve které se v režii Sylvestera Stallona hned třikrát spojili prakticky všichni akční hrdinové z 80. a 90. let, aby v nostalgické náladě zavzpomínali na svá nejlepší léta.  Do popředí se částečně dostaly špiónské filmy v čele s "Jamesem Bondem". Zatímco ten byl na svém začátku neohroženým jednoduchým hrdinou, ve svých posledních dobrodružstvích v hlavní roli s Danielem Craigem už je to často temný a životem zlomený hrdina, co většinou spíše utíká než aktivní bojuje proti padouchům. V podobném stylu je natočena také série filmů s agentem "Jasonem Bournem", který pátrá po své minulosti. Opakem jsou dobrodružné příběhy agenta Ethana Hunta v sérii, ta sází především na úžasné kaskadérské kousky, které provádí často sám představitel hlavní role Tom Cruise.  Hongkongský akční film postupně ustoupil do pozadí, noví talenti se zrodili v dalších zemích jihovýchodní Asie. Thajský "Ong-Bak", jihokorejský "Oldboy" nebo malajský ukazují, že pečlivá choreografie bojových umění v kombinaci se zajímavými vizuálním nápady má stále ještě u diváků místo a filmy se úspěšně prosadily v celém světě.  Akční sci-fi filmy musely také ustoupit do pozadí, i když díky stále propracovanějšími trikovým technologiím mohly nabídnout čím dál tím větší ohromující zážitek. Filmy jako "Avatar" či "Transformers" sice mají velký úspěch, ale je to především díky efektům a vizuálnímu zážitku než díky propracované akci.  Největší podíl akčních sekvencí mají dnes tzv. supehrdinské filmy. Slavní komiksoví hrdinové jako Batman, Superman, Iron-Man či Captain America jsou posledních 15 let hlavními akčními hrdiny. Spektakulární souboje nadpozemsky silných jedinců na pozadí často obrovských celosvětových konflitků nabízejí sice menší úroveň akce než nejznámější akční filmy z 80. či 90. let, ale jedná se aktuálně o nejpopulárnější typ filmů, do kterého jsou investovány největší rozpočty.

Akční film je filmový žánr, který své hlavní postavy vrhá do neustálých nebezpečných scén jako jsou přestřelky, souboje či honičky. Ústřední postavou akčního filmu je obvykle hrdina, který se neohroženě vrhá do zdánlivě bezvýchodné situace, aby zabránil plánům padoucha ohrozit nevinné lidi.

Action film is a film genre in which the protagonist or protagonists are thrust into a series of events that typically include violence, extended fighting, physical feats and frantic chases. Action films tend to feature a resourceful hero struggling against incredible odds, which include life-threatening situations, a villain or a pursuit which usually concludes in victory for the hero (though a small number of films in this genre "have" ended in the victory for the villain instead). Advancements in CGI have made it cheaper and easier to create action sequences and other visual effects that required the efforts of professional stunt crews in the past. However, reactions to action films containing significant amounts of CGI have been mixed, as films that use computer animations to create unrealistic, highly unbelievable events are often met with criticism. While action has long been a recurring component in films, the "action film" genre began to develop in the 1970s along with the increase of stunts and special effects. Common action scenes in films are generally, but not limited to, explosions, car chases, fistfights and shootouts.


Etymologie.

Slovo "kračun" je vykládáno buď z praslovanštiny nebo latiny. Podle první z možností vychází z praslovanského "kortъkъ" „krátký“ a zesilující přípony „-un“, ve smyslu nejkratšího dne v roce, analogicky k latinskému bruma, označujícím též zimní slunovrat. K tomuto výkladu se přiklání například český archeolog Zdeněk Váňa nebo Ján Kerďo. Z latiny je kračun vykládán zpravidla pomocí slova "creātiō" „stvoření“, případně "colationis". Podle jiné hypotézy je slovo odvozeno z řeckého "en hemera ton christougennon". Z tohoto označení zimního slunovratu jsou odvozeny následující výrazy:  Koleda, dodnes užívaný název pro Vánoce v bulharštině a běloruštině, je všeobecně odvozováno z latinského "calendae", označujícího první den měsíce, zvláště prvního měsíce v roce, zimní slunovrat byl Slovany považován na počátek nového roku. Ve většině slovanských jazyků dodnes koleda či koledování označuje rituální obchůzky, včetně jejich pozdních forem, prováděné i mimo zimní období.  Nejstarší označení je pravděpodobně Hody, doložené v lužické srbštině a polabštině, ve východoslovanské "god" a jihoslovanské "godina" označuje „rok“, tedy dobu mezi dvěma zimními slunovraty.  Předkřesťanského původu může být i slovinský, chorvatský, bosenský a srbský výraz pro Vánoce který zní Božić „malý bůh, boží syn“ a souviset s představou nově zrozeného slunce.

Písemné prameny.

Slavnosti zimního slunovratu nebo pohanské zvyky spojené s oslavou Vánoc jsou zmiňovány už nejstarších slovanských písemných pramenech. Například Euchologium sinajské, staroslověnsky psaný text z Makedonie 10. či 11. století, kritizuje ty co jako pohané chodili prvního ledna na koledu. Kračun je poprvé zmiňován v ruském textu z 12. století a různé předkřesťanské obyčeje se objevují v českým a polských textech z 15. a 16. století.

Lidová kultura.

Typickým prvkem slovanských Vánoc s předkřesťanským původem je koledování, které spočívalo v obchůzkách s figurou dítěte symbolizující nejspíše nové slunce za doprovodu písní, říkadel a proseb o obdarování, štědrost při koledě měla zajistit bohatství v příštím roce. Koleda byla někdy personifikována, v Rusku se za ní do bílého převlékala dívka, v Bělorusku byly tyto dívky dvě, jedna představovala Koledu bohatou, druhá chudou, podle toho kterou z nich si hospodář náhodně vybral se věštilo jaký ho čeká rok.  Dalším typickým zvykem je "ovseň", "useň", "avseň" či "govseň" spočívající v obsypávání lidí zrním. Jedná se nejspíše o projev agrární magie, který měl zajistit bohatou úrodu. Tento obyčej byl také personifikován jako bytost jedoucí na šedé svini, spojení zimního slunovratu se prasetem lze nalézt i v představě zlatého prasátka a pořádání vepřových hodů. V indoevropských náboženstvích je vepř všeobecně zasvěcen slunci a spojován s jeho zrozením, příkladem je římský Saturn který během saturnálií měl přijíždět na voze taženým prasetem se zlatými štětinami.  Dalšími obyčeji které lze spojit se slovanskou oslavou zimního slunovratu jsou různé formy věštění typické pro Vánoce, maškarní průvody nebo pálení vánočního polene u Jihoslovanů.

Kračun, Hody či Koleda je slovanský svátek zimního slunovratu. Jeho podoba je rekonstruována především ze slovanských lidových zvyků spojených s Vánocemi, které tuto slavnost nahradily, ale existují i písemné záznamy z doby těsně následující christianizaci. Během Kračunu bylo slaveno zrození nového slunce, personifikovaného pravděpodobně Dažbogem, slovanským slunečním bohem. Zároveň v období bezprostředně následujícím po slunovratu stírá hranice mezi světem a živých a mrtvých, mezi lidi tak přichází jak blahovolní předkové, tak zlovolní mrtví.

Koliada or koleda (Cyrillic: коляда, коледа, колада, коледе) is an ancient pre-Christian Slavic winter festival. It was later incorporated into Christmas.


Historie.

Program Gadna vznikl před vyhlášením izraelské nezávislosti v květnu 1948. Jeho účastníci původně zastávali nejrůznější úkoly a aktivně se zapojovali do izraelské války za nezávislost, a to především na jeruzalémské frontě.

Insignie.

Velitelé, seržanti a důstojníci programu Gadna nosí zelené barety pěchotní brigády Nachal, avšak bez odznaků a nárameníků této brigády. Namísto toho mají odznaky a nárameníky Sborů pro vzdělání a mládež ("Education and Youth Corps"). Součástí stejnokroje velitelů programu je hnědá spletená tkanice vedoucí z levého nárameníku ke klopě svrchního oděvu. Účastníkům Gadny jsou přiděleny uniformy, skládající se buď z pracovních či „B“ uniformních kalhot a trika, dále vojenský pásek, jídelní miska a polní lahev. Mimo to obdrží po příjezdu čepice, které musí nosit za všech okolností. Dívky musí mít svázané vlasy.  Během týdenního programu žijí jeho účastníci buď ve vojenských stanech či barácích a jsou organizováni do družstev. Každé družstvo má dva vůdce, které vybírá velitel základny.

Struktura.

Program Gadna je podřízen divizi Magen spadající pod Sbory pro vzdělání a mládež.

Základny.

Během let probíhal program Gadna v řadě základen. K roku 2008 však byly v provozu pouze tři následující:

Život v Gadně.

Během týdenního programu procházejí zahraniční i izraelští účastníci Gadny přibližně stejným výcvikovým programem. Program izraelské mládeže je však v některých ohledech delší a náročnější, a to v rámci přípravy na službu u IOS. Účastníci programu vstávají v časných ranních hodinách a chodí spát pozdě večer. Během výcviku se u čí o zbraních a naučí se rozebrat, vyčistit a zacházet s útočnou puškou M16. Rovněž procházejí fyzickým tréninkem a základním vštěpováním názorů (indoktrinace). Učí se o historii izraelské armády a o jejích velkých bitvách a hrdinských činech. Účastníci programu se rovněž podílejí na provozu základny, včetně například čištění podlah a prací v kuchyni. Naučí se také střílet ze své zbraně a jdou na krátký „nucený“ pochod (nucené pochody v plné výzbroji jsou běžné u všech pěších jednotek IOS).

Kontroverze.

Přestože byl program Gadna některými izraelskými pedagogy a profesory kritizován jako „přílišně militaristický,“ Sbory pro vzdělání a mládež připravily program, založený na militarističtějších a bojovějších hodnotách zařazených do průběhu programu, u kterého bude naopak kladen menší důraz na fyzický aspekt.

Gadna (: גדנ"ע, zkrácenina Gdudej No'ar, : גדודי נוער) je izraelský vojenský program, který připravuje mládež na povinnou vojenskou službu v Izraelských obranných silách (IOS). Týdenní program, který připravuje mládež v oblasti disciplíny a základního výcviku, vedou vojáci z pěchotní brigády Nachal. Každoročně se jej zúčastní na 19 tisíc mladých Izraelců a řada mladých lidí ze zahraničí.

Gadna () is an Israeli military program that prepares young people for military service in the Israel Defense Forces. It was established before the foundation of the State of Israel and was anchored in law in 1949. Today it is a one-week program of discipline and military training usually under commanders serving with the Nahal infantry brigade. Gadna hosts an estimated 19,000 Israeli youth annually, as well as numerous foreign youths.


Charakteristika.

Hlavičkové soubory běžně obsahují dopředné deklarace tříd, funkcí, proměnných a jiných identifikátorů. Programátor, který potřebuje deklarovat typový identifikátor ve více než jednom zdrojovém souboru, může identifikátor umístit do hlavičkového souboru. Na soubor je pak možné se odkazovat ze zdrojových souborů pomocí direktivy preprocesoru (codice_1).

Motivace.

Nejmodernější programovací jazyky umožňují rozdělit programy do menších částí (jako jsou třídy a metody) a ty rozdělit do více překladových úloh (typicky ve formě zdrojových souborů), které lze poté kompilovat odděleně. Jakmile je potřeba použít metodu na jiném místě, než kde je definována, musí existovat způsob, jak se na ni odkázat. Například funkce definovaná tímto způsobem v jednom zdrojovém souboru: int secti(int a, int b)  může být deklarována (jako prototyp funkce) a následně použita v druhém zdrojovém souboru následovně: int secti(int, int);  int obvodCtverce(int x)  Nevýhodou tohoto postupu je, že prototyp funkce musí být přítomen ve všech souborech, které funkci používají. Další nevýhodu představuje fakt, že pokud dojde ke změně typu návratové hodnoty nebo argumentů dané funkce, musí být všechny prototypy funkce také upraveny.

Použití hlavičkového souboru.

Tento postup lze automatizovat použitím preprocesoru jazyka C, takže při použití prototypu je vždy použit ten nejnovější. Například v následujícím kódu je ve zvláštním souboru deklarována funkce (kompilátor nevyužívá názvy parametrů, ty jsou ale užitečné pro programátora): int secti(int a, int b); Tento soubor používá tzv. include guard, aby se zabránilo vícenásobné definici stejné funkce. Následující kód ukazuje, jak se hlavičkové soubory používají:  int obvodCtverce(int x)  Vždy když je tento kód zkompilován, dojde k vložení aktuálních prototypů funkcí, které jsou deklarovány v add.h. Tím se zabrání vzniku potenciálních kritických chyb.

Umístění hlavičkových souborů.

Aby nebylo nutné ve zdrojovém kódu vždy uvádět celou cestu k hlavičkovému souboru, lze překladači sdělit, že se nacházejí na standardním umístění. V tom případě je nutné uzavřít jméno souboru do znaků menší codice_2 a větší codice_3 a použít relativní cestu ke standardnímu umístění: Pokud chceme použít vlastní hlavičkové soubory, uzavírá se jméno souboru do uvozovek a relativní cesta se vztahuje k aktuálním adresáři:

Unixové systémy.

Hlavičkové soubory jsou v unixových systémech umístěny podle standardu FHS v adresáři codice_4.  V Linuxu a některých dalších systémech mohou být hlavičkové soubory i v codice_5. V případě stejně pojmenovaných hlavičkových souborů v codice_5 a codice_4 se použije hlavičkový soubor v codice_5. V adresáři codice_5 je zpravidla umístěno jen několik málo hlavičkových souborů, které překrývají jinou verzi téhož hlavičkového souboru ze základní instalace systému umístěné v codice_4.

Windows.

Hlavičkové soubory jsou umístěny v adresáři, kde je nainstalováno Microsoft Windows SDK. Případně mohou být součástí instalace vývojového prostředí (například Microsoft Visual Studio).

Předkompilované hlavičky.

Předkompilované hlavičky () jsou technika, kterou používají některé překladače jazyků C a C++, aby snížily čas potřebný ke kompilaci, jelikož hlavičkové soubory mohou obsahovat velké množství zdrojového kódu (například hlavičkový soubor codice_11). Výsledkem kompilace hlavičkových souborů jsou většinou soubory s příponou.pch nebo.gch.  Podobnou funkci zastávají prefixové hlavičky, které jsou většinou také předkompilovány a jsou připojeny ke všem zdrojovým souborům bez nutnosti explicitní deklarace.

Jednoduchý příklad.

Máme hlavičkový soubor header.hpp psaný v jazyce C++:  A ten je inkludován souborem source.cpp:  Při prvním překladu souboru source.cpp jsou vytvořeny a uloženy do souboru codice_12 předkompilované hlavičky. Při dalším spuštění kompilátoru již nedochází k novému zkompilování codice_13, namísto toho je použit přímo codice_12.

Alternativy.

Některé novější programovací jazyky (jako Java) používají místo hlavičkových souborů systém jmenných schémat, které překladači dovolují najít zdrojové soubory asociované s implementací rozhraní a tříd. V tomto případě je ovšem omezena svoboda při pojmenovávání souborů. Tyto jazyky uchovávají informace o funkcích v object kódu a dovolují tak linkeru ověřit, že jsou funkce použity korektně.  COBOL a RPG IV používají způsob inkludování souborů nazývaný copybook. Copybook je vložen do zdrojového souboru podobným způsobem jako hlavičkový soubor a navíc umožňuje nahrazení určitého textu uvnitř něho jiným textem. COBOL používá pro připojení klíčové slovo codice_15 a pro nahrazení klauzuli codice_16.

Hlavičkový soubor () je v informatice speciální soubor, který se používá v některých programovacích jazycích (např. C a C++). Umožňuje vyčlenit některé části zdrojového kódu programu do zvláštních souborů, které lze opakovaně používat. Standardní knihovna jazyka C a standardní knihovna jazyka C++ tradičně deklarují své funkce v hlavičkových souborech.

Many programming languages and other computer files have a directive, often called codice_1 (as well as codice_2 and codice_3), that causes the contents of a second file to be inserted into the original file. These included files are called copybooks or s. They are often used to define the physical layout of program data, pieces of procedural code and/or forward declarations while promoting encapsulation and the reuse of code.


Dětství a mládí.

Jeho otec Ahmad ʿAbd al-Rahmán al-Banná byl hodinářem, muezinem, učitelem a hanbalovským imámem. Hasan byl jeho nejstarším synem. Rodina byla vzdělaná a vedla velmi přísný islámský způsob života. Hasan al-Banná znal již ve svém útlém věku zpaměti Korán a v šestnácti letech byl přijat na islámskou akademii Dár al-ʿulúm díky obrovským znalostem a inteligenci. Vystudoval pedagogiku a v roce 1927 se stal učitelem na státní škole.  Jako dítě se orientoval na extremistické aspekty islámu, které byly nepřátelské k Západu a k systému práva. V útlém věku se často setkával s diskusemi o situaci na Blízkém východě a bědováním nad úpadkem islámu. Setkával se s pocitem úzkosti nad zhroucením Osmanské říše, koncem muslimského chalífátu, britskou okupací Egypta a vztahem arabské společnosti k západním hodnotám. Hasan al-Banná, stejně jako mnoho dalších muslimů, z rozpadu chalífátu obviňoval nemuslimský Západ. Rozklad posledního chalífátu vnímal jako svatokrádež proti islámu. Své myšlenky pak vtělil do hnutí, které nazval Muslimské bratrstvo.

Muslimské bratrstvo.

Muslimské bratrstvo vzniklo v egyptském městě Ismá'ílíja roku 1928. Zpočátku se jednalo pouze o náboženské, politické a sociální hnutí pro mládež s krédem: „Alláh je náš cíl, Korán je naší ústavou, Prorok je náš vůdce, džihád naše cesta a smrt pro Alláha je naší nejvyšší aspirací.“ Hasan al-Banná nabádal k návratu k „původnímu“ islámu, ke starým tradičním islámským hodnotám. Podle Hasana současný islám ztratil sociální dominanci, protože většina muslimské populace byla ovlivněna západními vlivy, ke kterým sdílel antipatie. V pozdějších letech výrazně narůstal počet členů a Muslimské bratrstvo se snažilo vybudovat další základny Bratrstva v Libanonu, Sýrii a dalších zemích. Sídlo Muslimských bratří bylo přemístěno z Ismá'ílíje do Káhiry.  Bratři se věnovali rozsáhlé charitativní činnosti (budování sirotčinců, přístřeší pro chudé a nemocnic). Tato charitativní činnost měla i svou silnou stránku na politické dimenzi a byla často provázena propagačními kampaněmi. Její politický rozměr se postupem času rozvíjel do větších rozměrů. Muslimské bratrstvo mělo v Egyptě více než padesát poboček, na konci druhé světové války mělo již přes půl milionu aktivních členů a zhruba dvakrát tolik příznivců.  V této Hasanově organizaci má velice důležité místo sociální učení, které, jak odkazuje islám, učí správnému zacházení s majetkem. Tvrdí, že lidé jsou pouze uživateli majetku a že vše patří Bohu, včetně nich samých. Dále tvrdí, že islámský stát má právo v případě potřeby přimět bohaté, aby se postarali o chudé. Hasan al-Banná vypracoval ideál socialistického islámského státu, kde jsou vztahy mezi lidmi založeny na učení Koránu, nikoli jmění. Dále se zabýval problémovými otázkami kolonialismu, veřejného zdraví, vzdělávací politiky, řízení přírodních zdrojů, sociální nerovnosti, arabského kolonialismu, slabosti islámského světa a narůstajícímu konfliktu v Palestině. Řešení těchto problémů nalézal především ve fašismu.  Bratrstvo rozšířilo své aktivity i mimo své původní náboženské obrození. Hasan al-Banná začal snít muslimský sen o obnovení chalífátu. Tohoto snu chtěl dosáhnout pomocí džihádu mečem, aby později získal srdce a myšlenky jeho následovníků. Obnovu chalífátu zdůvodňoval tím, že je potřeba dosáhnout těch nejčistějších náboženských kořenů a pokračovat svatou válkou proti Západu.

Zavraždění.

Roku 1948 se Hasan al-Banná setkal s britským velvyslancem a diskutovali o budoucnosti Egypta. Hasan vyřkl, že čas Britů v Egyptě se chýlí ke konci. Al-Banná byl vyhoštěn do Horního Egypta a následně byla organizace zakázána a rozpuštěna vládou. Krátce nato byl zabit předseda vlády a vina byla okamžitě připsána Bratrstvu. Majetek organizace byl zajištěn a mnoho členů posláno do vězení. Dne 12. února 1949 byl na trhu v Káhiře zabit sám Hasan al-Banná nájemným vrahem nebo vládním agentem. Z vraždy nebyl nikdo obviněn. V den, kdy zemřel Hasan al-Banná se mu narodila dcera, kterou matka pojmenovala Estešhád (arabsky mučednice).  Muslimské bratrstvo přežilo všechny pokusy potlačení, ba naopak nabralo ještě většího vlivu nejen v Egyptě, ale ve všech arabských zemích. Islámská obnova dnes v arabském světě vděčí za svůj původ Muslimskému bratrstvu.

Hasan Ahmad ʿAbdurrahmán al-Banná (arabsky ; 14. října 1906 Mahmúdíja u Káhiry – 12. února 1949 Káhira, Egypt) byl jedním z nejvlivnějších muslimských teologů 20. století a zakladatelem Muslimského bratrstva. Z jeho idejí vycházejí četní zastánci současného islamismu.

Sheikh Hassan Ahmed Abdel Rahman Muhammed al-Banna (; 14 October 1906 – 12 February 1949), known as Hassan al-Banna (), was an Egyptian schoolteacher and imam, best known for founding the Muslim Brotherhood, one of the largest and most influential Islamic revivalist organizations.


Historie.

Danubius Hotels Gorup byla založena v roce 1972 tehdejším Ministerstvem zahraničního obchodu Maďarska s cílem rozvinou lázeňství. Společnost vlastněná státem v té době vlastnila Grand Hotel Margitsziget a Hotel Helion v Keszthely, později došlo k výstavbě Hotelu Hilton v Budapešti. Společnost se v roce 1991 stala akciovou společností a v roce 1992 byly zavedeny akcie na Budapešťské burze cenných papírů. V roce 1996 Danubius Hotels Group úspěšně požádala o 85 % vlastnického práva na Hungar Hotels a 100 % vlastnického práva byla získána v roce 2004. Danubius Hotels Group se začalo šířit do zahraničí v listopadu 1999. Prvním krokem byl nákup Hotelu Villa Buterfly v Mariánských Lázních, o rok později pak následoval nákup 65 % vlastnického práva na Léčebné Lázně Mariánské Lázně a.s. včetně 31 nemovitostí, 4 lázeňských center a 40 pramenitých zdrojů. V roce 2001 Danubius Hotels Group získal 82 % v rumunské akciové společnosti v privatizačním řízení s 1 000 hotelovými pokoji a léčebné zařízení v Sovata (Rumunsko). V roce 2002 nákupem 67 % akcií získalo Danubius Hotels Group podíl ve společnosti Slovenské Liecebne Kúpele. Od jara 2004 se Danubius Hotels Group stal spolumajitelem světově proslulého Gundel restaurants připojením podniků Bagolyvár, Wine Public House, Vinařství v Mad a Eger.

Hotely.

Momentálně Dabubius Hotels Group provozuje 56 hotelů v Maďarsku, Velké Británii, České republice, na Slovensku a v Rumunsku.

Značky.

Danubius Health Spa Resorts.

"Danubius Health Spa Resort" hotely se nacházejí v Maďarsku, České republice, Slovensku a v Rumunsku. Většinou jde o 4 hvězdičkové lázeňské a wellness hotely. Služby zahrnují lázeňské a wellness procedury, kosmetiku a fitness. Materiály použité pro ošetření jsou přírodní (bláto, rašelina, přírodní pramenitá voda). V roce 2019 se Danubius Hotels Group proměnil ve společnost Ensana. Nová značka spojuje 26 lázeňských hotelů - oficiální web značky Ensana.

Danubius Hotels.

"Danubius Hotels" jsou nejčastěji 4 hvězdičkové městské hotely, které lze nalézt například v Budapešti a v Londýně.

Spa hotel.

"Spa hotel" jsou nejčastěji 3 hvězdičkové lázeňské hotely, které nabízejí lázeňské a wellness pobyty.

Classic Collection.

"Classic Collection" jsou umístěny v historických budovách, které mají sofistikovaný design interiéru a eleganci připomínající atmosféru minulého století.

Další členové Danubius Hotels Group.

Ostatní 3, 4 a 5 hvězdičkové hotely v "Danubius Hotels Group" mají různé nabídky. Mezi nimi, v Budapešti lze nalézt "Hilton", "Radisson SAS" a "Best Western" hotely. Jsou provozovány franchisovým systémem.

Danubius Hotels Group je jedna z největších sítí provozujících hotely ve střední Evropě specializující se na lázeňství. Danubius Hotels Group podle časopisu HOTELS Magazine's s 56 hotely nacházejícími se v Maďarsku, Velké Británii, České republice, Slovensku a Rumunsku zaujímá 103. místo na světě z 300 největších hotelových operátorů.

Danubius Hotels and Spas Group is the largest hotel group in Hungary, with 56 hotels located in Hungary, Great Britain, Czech Republic, Slovakia, and Romania.


Dětství.

Clifford Joseph Harris se narodil v roce 1980 ve městě Atlanta. Jeho rodiči jsou Clifford "Buddy" Harris a Violeta Morgan. V dětství žil u svých prarodičů, jelikož jeho otec bydlel v New Yorku. S rapováním započal v roce 1989, v devíti letech. Ze střední školy odešel a věnoval se prodávání drog, ve čtrnácti byl poprvé uvězněn, tehdy získal přezdívku Tip. V roce 2001 si ho všimli u Arista Records, kde s ním podepsali smlouvu TIP si pozměnil pseudonym na T.I. z respektu k jinému členu labelu, který se jmenoval Q-Tip.

Hudební kariéra a problémy se zákonem.

I'm Serious (2001–2002).

Ještě během roku 2001 T.I. zveřejnil svůj debut "I'm Serious". Album však u posluchačů i kritiků propadlo a to i přesto, že na albu hostovala spousta známých jmen, jako jsou: Pharrell Williams, Lil Jon nebo Pastor Troy. Naproti tomu ho Pharrell označil za "Jay-Zýho jihu", ale i přesto byl T.I. za svůj neúspěch vyhozen z Arista Records. T.I. reaguje založením vlastního labelu Grand Hustle Records, na kterém vydá několik mixtapů ve spoluprási s DJ Drama. Mixtapy mu opět obnoví potenciál a T.I. je upsán i se svým labelem pod Atlantic Records.

Trap Muzik a Urban Legend (2003–2005).

Jeho druhé album "Trap Muzik" (2003) zaznamenalo mnohem větší úspěch než debut. Prodalo se ho přes milion kusů a stalo se platinovým. V roce 2004 T.I. porušil podmínku trvající od roku 1998, kterou dostal za držení drog. Byl odsouzen na tři roky ve vězení, ale po jednom měsíci byl propuštěn do "domácího vězení", aby tak mohl pokračovat ve své práci. Ke konci roku 2004 vyšlo jeho třetí album "Urban Legend". Album obsahuje singl "U Don't Know Me", který byl nominován cenu Grammy. Stejné nominace se dočkal i za spolupráci s Destiny's Child a Lil Waynem na písni "Soldier". Ve stejném roce získá i dalších šest ocenění v "Billboard Awards" a "BET Awards". Album "Urban Legend" se stalo také platinovým.

King a T.I. vs. T.I.P. (2006–2007).

Album "King" (2006) bylo jeho prvním albem, které debutovalo jako #1 na žebříčku Billboard 200. Za singl "What You Know" konečně získal cenu Grammy. Prodeje zvýšil i první film, ve kterém T.I. hrál, nazvaný ATL (2006). Ve stejném roce spolupracoval i na písni od DJ Khaleda "We Takin' Over". O rok později vydal nové album "T.I. vs. T.I.P.", které zaznamenalo podobný úspěch, jako album předchozí. Na tomto albu spolupracují s T.I. hvězdy jako jsou: Nelly, Eminem, Jay-Z nebo Busta Rhymes. "T.I. vs. T.I.P." se stejně jako "King" stalo platinovým.  V roce 2007 byl zadržen za pokus o koupi nelegální polo-automatické zbraně od nastrčeného agenta FBI. Při prohlídce jeho vozidla policie nalezla další tři neregistrované samopaly a dva tlumiče. Soudce mu zabavil jmění v hodnotě tří milionů amerických dolarů v akciích, 2 milionů v hotovosti a jednoho milionu v majetku. T.I. byl až do vynesení rozsudku, po zaplacení kauce, v domácím vězení, které mohl opustit jen z lékařský důvodů a na soudní přelíčení. V domě se mohla pohybovat jen T.I. rodina. Rozsudek měl být vynesen v únoru 2008. Byl odsouzen k roku "domácího vězení" a k 1 500 hodin obecně prospěšných prací. Vynesení délky pobytu ve vězení bylo odloženo na březen 2009.

Paper Trail (2008–2009).

Během svého "domácího vězení", při kterém byl T.I. neustále monitorován, nahrál své další album "Paper Trail", vedoucím singlem z alba, je jeho doposud nejúspěšnější singl "Whatever You Like". Na albu spolupracovali: Rihanna, Kanye West, Lil Wayne, Jay-Z nebo například Justin Timberlake. Píseň "Swagga Like Us" získala cenu Grammy, celé album je zatím nejprodávanějším T.I. počinem, je 2× platinové. O něco později vyšel i re-release k albu, ale jen v digitální podobě s několika novými písněmi.  V květnu 2009 nastoupil svůj trest - rok a jeden den ve vězení v Arkansasu a zaplacení pokuty 100 000 amerických dolarů. Původně T.I. hrozilo deset let a pokuta 250 000. Avšak již po deseti měsících byl propuštěn do "Domu na půl cesty", kde strávil zbylé dva měsíce. Po propuštění je T.I. nucen podstupovat neohlášené testy DNA a domovní prohlídky. Byl propuštěn na tříletou podmínku.

No Mercy (2010).

Roku 2010 se chystal vydat album "King Uncaged", ke kterému vydal promo singl "I'm Back". V květnu vydal také promo singl ke svému novému filmu "Takers (Gangsteři)", singl s názvem "Yeah Ya Know (Takers)" měl být jak na soundtracku k filmu, tak i na albu. V červnu vydal první oficiální singl k albu, ten se jmenuje "Got Your Back" a hostuje na něm zpěvačka Keri Hilson. Nyní je ovšem vydání alba odloženo, jelikož v září 2010 porušil svou tříletou podmínku tím, že u něho byla nalezena Extáze a po testech krve mu byl zjištěn Kodein v krvi. 15. října 2010 byl soudem odsouzen k jedenácti měsícům ve vězení za porušení podmínky, a to i přesto, že jeho šestičlenný právnický tým navrhoval léčení na protidrogové klinice. V prosinci 2010 vydal nové album přejmenované na "No Mercy", ke kterému výše zmíněné písně byly vydány jen jako bonusový materiál. Album získalo ocenění zlatá deska.

Trouble Man: Heavy Is The Head (2011–2012).

Začátkem podzimu roku 2011 byl propuštěn z vězení. V listopadu 2011 oznámil nahrávání svého osmého alba s plánovaným názvem "Trouble Man", které mělo být vydáno 4. září 2012. Nakonec bylo vydáno 18. prosince 2012 pod názvem "". K propagaci alba byly vydány singly "Love This Life" a "Go Get It", které se umístily v druhé polovině US žebříčku Billboard Hot 100. Prvním oficiálním singlem byla píseň "Ball" (ft. Lil Wayne), která debutovala na 50. příčce. V první týden prodeje alba se v USA prodalo 179 000 kusů, čím debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200. Vydáním alba splnil podmínky smlouvy u Atlantic Records, a tím s nimi ukončil spolupráci. Celkem se v USA prodalo 502 000 kusů alba a album získalo certifikaci zlatá deska.

Paperwork (2013–2014).

V roce 2013 vydal kompilační mixtape svého labelu Grand Hustle Records s názvem "Grand Hustle Presents: Hustle Gang", singl "Memories Back Then" se umístil na 88. příčce v USA. Rok 2013 byl také původně plánován pro vydání jeho devátého studiového alba "Trouble Man II: He Who Wears the Crown". První singl z alba byl vydán v červnu 2013 a nesl název "Wit Me" (ft. Lil Wayne) a umístil se na 80. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Z přípravy tohoto alba ale nakonec sešlo. V roce 2013 také hostoval na velmi úspěšném singlu "Blurred Lines" od Robina Thicka.  V listopadu 2013 podepsal smlouvu u Columbia Records. Zde začal přehrávat své deváté studiové album, které nově nese název "Paperwork". Výkonným producentem alba je Pharrell Williams. Prvním singlem byla zvolena píseň "About the Money" (ft. Young Thug); umístil se na 42. příčce v žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl "No Mediocre" (ft. Iggy Azalea) se umístil na 33. příčce. Album bylo vydáno 21. října 2014. V první týden prodeje v USA se ho prodalo 80 000 kusů a umístilo se tím na 2. příčce žebříčku Billboard 200.

Us or Else a Dime Trap (2015–...).

V roce 2015 podepsal distribuční a partnerskou smlouvu se společností Roc Nation, kterou vede rapper Jay-Z. V září vydal na streamovací službě Tidal EP s názvem "Us or Else". EP bylo vydáno na podporu hnutí Black Lives Matter. EP, které bylo vydáno pouze digitálně, se umístilo na 175. příčce žebříčku Billboard 200. V prosinci 2016 bylo EP následováno vydáním prodloužené verze "". Singly "We Will Not", "Warzone", "Black Man" a "Switchin' Lanes" byly vydávány nejdříve exkluzivně přes Tidal, ovšem v hitparádách nezabodovaly.  V říjnu 2018 vydal své desáté studiové album s názvem "Dime Trap". Album debutovalo na 13. příčce žebříčku Billboard 200 se 32 000 prodanými kusy (po započítání streamů). Z alba bylo vydáno několik singlů, žádný ovšem v hitparádách neuspěl.

Diskografie.

Úspěšné singly.

Singly, které se umístily do 50. příčky amerického žebříčku Billboard Hot 100:

Clifford Joseph Harris Jr., spíše známý jako T.I. (* 25. září 1980 Atlanta, Georgie) je americký rapper, hudební producent a herec. Je třínásobným držitelem ocenění Grammy. Také je zakladatelem hudebního labelu Grand Hustle Records.

Clifford Joseph Harris Jr. (born September 25, 1980), better known by his stage names T.I. and Tip (often stylized as TIP or T.I.P.), is an American rapper, singer, actor, songwriter, producer, entrepreneur, record executive, and author. Harris signed his first major-label record deal in 1999 with Arista subsidiary LaFace. In 2001, Harris formed the Southern hip hop group P$C, alongside his longtime friends and fellow Atlanta-based rappers Big Kuntry King, Mac Boney, and C-Rod. Upon being released from Arista, Harris signed to Atlantic and subsequently became the co-chief executive officer (CEO) of his own label imprint, Grand Hustle Records, which he launched in 2003. Harris is also known as one of the artists who popularized the hip hop subgenre trap music, along with Jeezy and Gucci Mane.


Život.

Mládí.

Stanisław Wojciechowski se narodil do šlechtické rodiny. V letech 1888–1891 studoval na Varšavské univerzitě matematiku a fyziku. Tam se také stal členem ilegální organizace "„Zet“". Wojciechowski byl v roce 1891 zatčen za protesty pro nezávislost na Ruském impériu. Poté, co byl propuštěn, odešel do Paříže.

Exil.

V roce 1893 vstoupil Wojciechowski do Sociálně demokratické strany Polska, kde působil např. Karl Radek. Téhož roku se setkal a spřátelil s Józefem Piłsudským. Roku 1895 byl z Francie vyhnán. Nicméně v ní ilegálně zůstal až do roku 1899. Téhož roku se Wojciechowski odstěhoval do Londýna, kde vydával polsky psaný časopis "Przedswit".  V roce 1905 začal spolu s Piłsudským publikovat časopis "Robotnik". Roku 1906 se Wojciechowski vrátil do Ruska. Po návratu vystoupil ze Sociálně demokratické strany Polska a působil v časopisu "Spolem".

Politik.

Wojciechowski věděl, že první světová válka představovala pro Rusko nebezpečí. Roku 1918 byl přinucen opustit Moskvu pod hrozbou zatčení.  Do prezidentských voleb zastával funkci ministra vnitra ve dvou vládách (ve vláda Ignacyho Jana Paderewského a vládě Leopolda Skulského). Roku 1922 byl zvolen do Sejmu za Polskou rolnickou stranu. Téhož roku se účastnil prezidentských voleb.  Ve druhém kole bojoval Wojciechowski proti kandidátovi za lidovou stranu Gabrieli Narutowiczowi a kandidátovi seskupení národnostních menšin Janu Baudouinu de Courtenay. Wojciechowski nakonec kandidaturu vzdal. Prezidentem se stal až po násilné smrti Narutowicze a po prozatímní vládě Macieje Rataje.

Pád.

Během vykonávání funkce se Wojciechowski pro své autoritářské přesvědčení dostával do konfliktů s vládou. Jeho dávný přítel Piłsudski zinscenoval povstání (tzv. Květnový převrat). Ačkoli na Wojciechowského straně stáli premiér Wincenty Witos, ministr války generál Juliusz Tarnawa-Malczewski či generálporučík Władysław Anders, byl Wojciechowski nucen odstoupit z funkce.  Stanisław Wojciechowski dožil polozapomenutý v Golobkách v roce 1953.

Stanisław Wojciechowski (15. března 1869, Kalisch, Prusko – 9. dubna 1953, Golobky, Polská lidová republika) byl polský politik, roku 1922 se stal druhým prezidentem druhé Polské republiky.

Stanisław Wojciechowski (; 15 March 1869 – 9 April 1953) was a Polish politician, scholar, and activist in the cooperative movement. In 1922 he was elected the second President of the Republic of Poland following the assassination of Gabriel Narutowicz. He was ousted by the May Coup d'État of 1926.