Biografie.

Eli'ezer Ben Jehuda se narodil jako Eli'ezer Jicchak Perlman ve vesnici Lužki ve Vilniuské gubernii Ruského impéria (dnes Vitebská oblast v Bělorusku). Chodil do chederu, kde od tří let studoval hebrejštinu a Bibli, jak bylo běžné mezi Židy ve východní Evropě. Ve dvanácti letech již měl přečtenou velkou část Tóry, Mišny a Talmudu. Jeho rodiče si přáli, aby se z něj stal rabín, a tak jej poslali do ješivy. Tam pokračoval ve studiu starohebrejštiny a dostal se též k osvícenecké hebrejštině včetně sekulárních spisů. Později se naučil francouzsky, německy a rusky a odjel dále studovat do Daugavpilsu. Díky čtení hebrejských novin "ha-Šachar" se seznámil se sionismem a dospěl k závěru, že oživení hebrejštiny v Zemi izraelské by mohlo sjednotit všechny Židy na celém světě.  Ben Jehuda byl dvakrát ženatý se dvěma sestrami. Jeho první manželka Dvora (rozená Jonasová) zemřela v roce 1891 na tuberkulózu a zanechala mu pět malých dětí. Jen krátce po manželčině smrti zemřely tři z jejich dětí, v krátké době deseti dnů, na záškrt. O šest měsíců později se oženil s Dvořinou mladší sestrou Paulou Beilou, která přijala židovské jméno „Chemda.“ Poslední přání jeho manželky Dvory bylo, aby si Paulu vzal.

Studia v Paříži.

Po dokončení studií odešel do Paříže studovat na Sorboně. Mezi jeho předměty byla i historie a politika Blízkého východu, avšak předmět, který jej nejvíce ovlivnil, byla hebrejština, konkrétně hebrejština pro pokročilé vyučovaná v hebrejštině. Bylo to použití hebrejštiny v mluvené formě, které jej plně utvrdilo v přesvědčení, že by hebrejština jako národní jazyk byla praktická. V Paříži strávil čtyři roky.

Přestěhování do Jeruzaléma.

V roce 1881 Ben Jehuda vycestoval do Palestiny, která byla tehdy provincií Osmanské říše. Nalezl si zde práci jako učitel na škole Alliance Israelite Universelle. Motivován okolními ideály obnovy a odmítnutí života v diaspoře si Ben Jehuda dal za cíl vytvořit nový jazyk, který by nahradil jidiš a další regionální dialekty jako prostředek každodenní komunikace mezi Židy, kteří podnikli aliju z různých částí světa.  Svého syna Ben Ciona Ben Jehudu (osobní jméno znamená „syn Sijónu“) vychoval zcela v hebrejštině. Odmítl, aby byl jeho syn během dětství vystaven jiným jazykům. Říká se, že jednou pokáral svou ženu, když ji přistihl, jak synovi zpívá ruskou ukolébavku. Jeho syn byl první rodilý mluvčí moderní hebrejštiny a jeho autobiografie, kterou sepsal pod svým pozdějším jménem Itamar Ben Avi (איתמר בן אב"י, „Itamar, syn Aviho,“ Avi je zkratka, vytvořená třemi počátečními písmeny jména Eli'ezer Ben Jehuda, ale také znamená „můj otec“) je dodnes v Izraeli čtená.

Novinářská dráha.

Ben Jehuda byl redaktorem několika hebrejsky psaných novin: ha-Chavacelet, ha-Cvi, Haškafa a ha-Or (tak byl přejmenován list ha-Cvi). Vydávání novin ha-Cvi bylo na rok přerušeno kvůli protestům jeruzalémské ultraortodoxní komunity, která se ostře ohrazovala proti použití hebrejštiny, svatého jazyka, pro každodenní konverzace. V roce 1908 se z ha-Cvi stal první hebrejský deník na území Palestiny. Po válce se Ben Jehuda angažoval okolo vzniku deníků Haaretz a Do'ar ha-jom.

Lexikografie.

Ben Jehuda byl hnacím motorem založení Výboru pro hebrejský jazyk, později Akademie hebrejského jazyka, která existuje dodnes. Byl autorem prvního slovníku moderní hebrejštiny a stal se známým jako „obroditel“ hebrejštiny i přes opozici vůči některým slovům, které zavedl. Mnoho z těchto slov se stalo nedílnou součástí hebrejštiny, ale jiná, přibližně 2000 slov, se neuchytila. Například místo jeho označení pro rajče "badura" používají mluvčí hebrejštiny slovo "agvania."

Smrt.

Ben Jehuda zemřel v prosinci 1922 ve věku šedesáti čtyř let na tuberkulózu, kterou trpěl po celý svůj život. Byl pohřben na Olivové hoře v Jeruzalémě a jeho pohřbu se zúčastnilo na 30 tisíc lidí. Na jeho počest nese jeho jméno hlavní ulice v Jeruzalémě – Ben Jehudova ulice.

Eli'ezer Ben Jehuda (hebrejsky:, 7. ledna 1858, Lužki, Ruské impérium – 16. prosince 1922, Jeruzalém, Britský mandát Palestina) byl izraelský jazykovědec, který se stal klíčovou postavou v obrození hebrejštiny coby mluveného jazyka. Ben Jehuda považoval vztah hebrejštiny a sionismu za symbiózu: „hebrejština může žít, pouze pokud oživíme národ a navrátíme se do země svých otců.“

Eliezer Ben‐Yehuda (; ; born Eliezer Yitzhak Perlman; 7 January 1858 – 16 December 1922) was a Hebrew lexicographer and newspaper editor. He was the driving force behind the revival of the Hebrew language in the modern era.


Historický vývoj.

Ve zmíněném období se naopak mocensky rozmohla Asýrie a posléze i expandující Perská říše.
Souhrnnější historické údaje a rozptýlené archeologické lokální výzkumy z 25. dynastie jsou dosud předmětem četných odborných studií.Sídlo králů v Nubii bylo v lokalitě u města Napata a nekropole v Meroe. Obdobně jak v Egyptě si nubijští králové v prehistorické době budovali pyramidy, rozlohou menší, výrazně špičatější. Většina z nich byla pobořena a hrobky vykradeny. Jednou ze zachovalejší je hrobka faraona Tantamani, posledního vládce z 25. dynastie.

Panovníci.

První čtyři faraonové ""nubijské dynastie"" usilovali o sjednocení Egypta a obnovení imperiálního významu říše. Se střídavým úspěchem ovládli část severu a nějaký čas měli sídlo v Memphis, nicméně sílící tlak a mocenský vliv Asýrie v Dolním Egyptě vedl, zejména za vlády Aššurbanipala (685-631), k porážce nubijského vládce Taharku a jeho zatlačení zpět na jih až do sídla Nepata v Nubii. V Dolním Egyptu dosadil podřízeného vládce Nacho I. (Nekau I.), opět v městě Sais. Za zakladatele 26. dynastie ""Saiské"" se uvádí jeho syn Psammetik I. (672-664) se sídlem v Sais. Asýrie za Aššurbanipala a jeho nástupci uplatnili mocenský vliv na Egypt až po Théby.<br>Po smrti Aššurbanipala (~631) se Asýrie vnitřními rozpory v boji o následnickou moc, občanskými válkami a vnějším tlakem okolních států postupně oslabila tak, že se za vlády perských Achaimenovců přibližně po roce ~620 dostala do područí Perské říše. Peršané za vlády Kýrose II. ovládli Egypt a založili zde 27.dynastii.

Amonovy kněžky.

Kněžka s ""Božským posvěcením"" Amona (""Divine Adoratrice of Amun"") byla, po ""Boží manželce Amuna"" pro hlavní kněžku staroegyptského božstva, druhým titulem kterým se v Thébách realizoval (legalizoval) přenos moci z jednoho faraona na dalšího, jestliže se jeho dcera stala držitelkou tohoto kněžského titulu. Principiálně se jednalo o propojení Amonova božství s mocí faraona. V Thébách byl Bůh Amon považován za krále. Institut kněžství žen, zasvěcených hlavnímu bohu Amonovi, který zahrnoval neobvyklý rozsah moci se realizoval zejména za vlády 23. libyjské dynastie, byl zosobněn princeznou Shepenwepet I. dcerou Osorkona III. Pokračovatelkami v 25. nubijské dynastii byly princezny Amenridis I. a Shepenwepet II. Další jsou zaznamenány v 26. dynastii. V areálu zádušního chrámu Ramesse III. v Medínet Habu se pro každou z kněžek Amona, budovaly zádušní kaple. Jednou ze zachovaných a prozkoumaných, je zádušní kaple Amenirdis I. Zasvěcené kněžky měly značné pravomoci v ekonomickém rozhodování a nezávislém financování. Na stéle z červené žuly, nalezené 1897 G. Legrainem v Karnaku, jsou zápisy, které lze interpretovat jako určení kompetencí a závazků faraona, jmenovitě Psammeticha I. zakladatele 26. dynastie, své dceři a kněžce Nitokris I. Institut Amonových kněžek se zachoval i v pozdějších dynastiích dalších asi 200 let.

25. dynastie v třetím přechodném období představuje jistou vrcholnou fázi kolapsu egyptské společnosti, kdy za vlády Ramesse II. přestavovala rozkvět kultury, monumentálních staveb a úspěšné obrany proti expanzi populací z oblastí Levanty do úrodné delty Nilu. Uplynulo vice jak 300 let a v Egyptu se rozpadla jednota Horního a Dolního Egyptu, vlády se domohli libyjští vládcové v 21.-24. dynastii, vznikl teokratický stát v Thébách. Dolní Egypt ovládalo několik lokálních vládců, kteří mezi sebou vzájemně soupeřili, až Egypt ovládli nubijští králové v 25. dynastii.

<br> The Twenty-fifth Dynasty of Egypt (notated Dynasty XXV, alternatively 25th Dynasty or Dynasty 25), also known as the Nubian Dynasty or the Kushite Empire, was the last dynasty of the Third Intermediate Period of Egypt that occurred after the Nubian invasion.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švýcarsko – Maďarsko 1:0 (0:0, 1:0, 0:0)  11. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 17. Richard Torriani Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Ališ (TCH) Vyloučení: 2:5  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Kessler Charly, Lohrer, Kessler Herbert.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi.  11. února 1938 (21:30) (následně po utkání V. Británie – Německo) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Litvy: 11. Vytautas Ilgūnas Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 0:2  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  Rumunsko: Fluieras – Biro, Anastaziu – Tico, Botez, Bugaru – Suc, Panenca, Sadowski.  12. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 11. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 27. Herbert Kessler, 36. Herbert Kessler, 36. Heini Lohrer, 39. Ferdinand Cattini, 41. Richard Torriani, 41. Hans Cattini Branky Rumunska: 24. Alexandru Hugaru Rozhodčí: Martin (GER), Josek (TCH) Vyloučení: 1:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Rumunsko: Maescius – Biro, Anastaziu – Tanase, Botez, Theodorescu – Suc, Panenca, Bugaru.  12. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polsko: 2. Zbigniew Kasprzak, 3.a 8. Andrzej Wolkowski, 32. Wladyslaw Król, 33. Mieczyslaw Burda, 34. Andrzej Wolkowski, 40. Karol Marchewczyk, 44. Wladyslaw Król Branky Litvy: 39.??? Jocius Rozhodčí: Kladrubský, Krásl (TCH)  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Zielinski, Król – Michalík.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  13. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 14. Mieczyslaw Burda, 21. Wladyslaw Król, 27. Edmund Zielinski Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Hermann (TCH) Vyloučení: 2:1  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Król, Zielinski – Przedpelski.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Botez, Sadowski, Tico - Suc, Bugaru, Panenca.  13. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2. Sándor Miklós, 4. László Róna, 26. a 27. Sándor Miklós, 28. László Róna, 29. György Margó, 33. a 34. László Róna, 34. Ferenc Szamósi, 42. Sándor Miklós Branky Litvy: 44. E. Bačinskas Rozhodčí: Fröhlich, Steigenhöfer (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Bekésy, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi – Margó.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Jocius, Grigalauskas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas – Matulevičus.  14. února 1938 (9:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. a 3. Hans Cattini, 3. Ferdinand Cattini, 6. a 7. Herbert Kessler, 10. a 11. Richard Torriani, 12. Hans Cattini, 13. Ferdinand Cattini, 18. Ferdinand Cattini, 27. Heini Lohrer, 32. a 35. Ferdinand Cattini, 36. Heini Lohrer, 37. Franz Geromini Branky Litvy: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Saue (EST) Vyloučení: 0:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Litva: Mačius – Kuzmickas A., Grigalauskas - Klimas, Jocius, Dornas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas - B. Kuzmickas.  14. února 1938 (21:30) (následně po utkání Německo – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 9. Herbert Urson, 26. Andrzej Wolkowski, 41. Wladyslaw Król Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 0:2  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Wolkowski, Urson, Kowalski – Zielinski, Burda, Król – Przedpolski.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Margó – Jeney, Miklós, Helmeczy – Háray, Szamosi, Ördödi.  15. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2x László Róna, Sándor Miklós Branky Rumunska: Anton Panenca Rozhodčí: Sachs (POL), Ališ (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Békesi – Jeney, Róna, Miklós – Ördödi, Háray, Palfalvi.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Suc, Panenca, Bugaru – Tico, Botez, Sadowski – Tomovici.  15. února 1938 (15:00) (následně po utkání USA – Velká Británie) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. Ferdinand Cattini, 12. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 22. Heini Lohrer, 39. Charly Kessler, 39. Herbert Kessler, 40. Herbert Kessler Branky Polska: 34. Karol Marchewczyk Rozhodčí: Martin (GER), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 1:0  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler - Heller.  Polsko: Tarlowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Przedpolski, Urson – Andrzejevski, Michalik, Król - Wolkowski

Skupina B.

Lotyšsko – Norsko 3:1 (1:0, 0:1, 0:0 – 2:0 pp)  11. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Lotyšska: 5. Ludvigs Putniņš, 54. Edgars Klāvs, 54. Edgars Klāvs Branky Norska: 30. Knut Bogh Rozhodčí: Reisenzahn (TCH), Lator (HUN) Vyloučení: 0:1  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpauss, Putnins, Blukis.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  11. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. Jimmy Kelly Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Krásl (TCH) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Ridley.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – R. Kessler, Schmiedinger, Schibukat – Wiedemann.  12. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 23. Hugh Young Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:2  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis Alberts, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  12. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 7. John Davey, 11. Gordon Dailley, 21. Jimmy Kelly, 33. John Davey, 40. John Davey, 41. Alexander Chappell, 42. Alexander Chappell, 44:59. Archibald Stinchcombe Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Krásl (TCH) Vyloučení: 0:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford (Ridley).  Norsko: Heinrichsen – Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  13. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Švédsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 1. Art Bogue, 4. Ralph Dondi, 8. Art Bogue, 13. George Quirk, 31. George Quirk, 33. a 44. Larry Charest Branky Norska: Kaare Hansen Rozhodčí: Ališ, Fröhlich (TCH)  USA: Cosby – Hutchinson, Van - Wagnild, Quirk, Bogue – Charest, Lemieux, Dondi – Youn.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Eisenhardt – Narvestad, Buran, Skalleberg – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes.  13. února 1938 (16:30) (následně po utkání Kanada – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 20. Herbert Schibukat Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Saue (EST) Vyloučení: 2:3  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien – Ball, Schibukat, Kuhn - R. Kessler, Schmiedinger, Wiedemann – Schenk.  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Blukis, Putnins, Zilpaus – Auzins.  14. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. John Davey, 21. John Davey, 29. Alexander Archer, 32. Alexander Chappell, 41. John Davey Branky Lotyšska: 36. Ludvigs Putniņš Rozhodčí: Minder (HUN), Ženíšek (TCH)  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Ridley, Davey, Chappell – Archer, Stinchcombe, Kelly – Wilson.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  14. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 14. Larry Charest Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Kolář (TCH) Vyloučení: 1:1  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schubikat, Kuhn – Wiedemann.  15. února 1938 (11:00) (následně po utkání Maďarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 2x Gustav Jaenecke, Karl Wild, Hans Lang, Alois Kuhn, Walter Schmidinger, Georg Strobl, Rudi Ball Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Fröhlich, Reisenzahn (TCH) Vyloučení: 0:1  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Wild – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schmidinger – Kuhn.  Norsko: Fjeld – Jensen, Narvestad – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes, Skalleberg, Buran – Eisenhardt, Heinrichsen.  15. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. John Davey Branky USA: 19. Art Bogue Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Stinchcombe, Dailley – Chappell, Archer, Kelly - Davey, Wyman.  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson.

Skupina C.

Kanada – Švédsko 3:2 (1:0, 1:2, 1:0)  12. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Jimmy Russell, 26. Percy Allen, 43. Percy Allen Branky Švédska: 21. Stig Emanuel Andersson, 28. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Lator (HUN) Vyloučení: 4:0  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – McReavy, Heximer, Allen – Bruce, Russell, Chipman – Marshall.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergqvist – Olle Andersson, Eriksson, Engberg – Johansson, Stig Andersson, Hellman – Forsström.  12. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 44:25 Oldřich Kučera Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař (Michálek).  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Tatzer, Stertin, Schneider (Feistritzer).  13. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Jimmy Russell, 21. Percy Allen, 40. Pat McReavy Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 5:3  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Zehetmaier, Schneider, Tatzer – Feistritzer.  13. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 0:6  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Zd. Jirotka, D. Jirotka – Pergl.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Eriksson, O. Andersson – Forström, Stig Andersson, R. Johansson - Åke Andersson,  15. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: nikdo Branky Kanady: 6. Gordie Bruce, 12. Percy Allen, 40. Reg Chipman Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL)  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer –Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Michálek.  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  15. února 1938 (21:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 18. Olle Andersson Branky Rakouska: 15. Friedrich Demmer Rozhodčí: Fröhlich (TCH), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 2:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Andersson Stig, O. Andersson – Johansson.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Feistritzer, Novak, Demmer – Schneider, Stertin, Tatzer – Kirchberger.

Čtvrtfinále A.

Československo – USA 2:0 (0:0, 1:0, 1:0)  16. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 27. Alois Cetkovský, 35. František Pergl Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Z. Jirotka.  USA: Cosby – Van, Wagnild – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young,  17. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 42. Ferdinand Cattini Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:1  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  USA: Cosby - Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  18. února 1938 (20:00) (následně po utkání Kanada – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice Branky Československa: 21. Ladislav Troják, 51. Oldřich Kučera, 54. Ladislav Troják Branky Švýcarska: 11. Richard Torriani, 50. Ferdinand Cattini Rozhodčí: Kreisel (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař.  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini.

Čtvrtfinále B.

Švédsko – Polsko 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 40. Holger Engberg Branky Polska: nikdo Rozhodčí: A. Geromini (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Stig Andersson, O. Andersson – Johansson.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Zielinski, Burda, Urson – Król.  17. února 1938 (následně po utkání USA – ČSR) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 30. Archibald Stinchcombe, 32. Alexander Archer, 34. John Davey Branky Švédska: 19. Olle Andersson, 41. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kraatz (SUI) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Archer, Kelly – Halford, Stinchcombe, Chappell – Wilson.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Åke Andersson, Engberg, Eriksson – O. Andersson, Forström, Stig Andersson – Jansson.  18. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. Archibald Stinchcombe, 8. Alexander Archer, 14. Gordon Dailley, 16. Jimmy Kelly, 17. Archibald Stinchcombe, 21. Jimmy Kelly, 30. John Davey Branky Polska: 6. Andrzej Wolkowski Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford – Ryddley, Woozley.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Król, Zielinski, Urson – Burda.

Čtvrtfinále C.

Kanada – Německo 3:2 (1:1, 0:1, 1:0 – 1:0 pp)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 12. Percy Allen, 45. Gordie Bruce, 47. Johnny Godfrey Branky Německa: 11. Rudolf Tobien, 17. Rudi Ball Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Tobien, Wild – Wiedemann, Strobl, Lang – Schibukat, Ball, Kessler – Schenk.  17. února 1938 (následně po utkání Švýcarsko – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 19. Georg Strobl Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 0:1  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schibukat, Schmidinger – Ball.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Jeney – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Helmeczy, Hubay.  18. února 1938 (16:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Roy Heximer Branky Maďarska: 15. László Róna Rozhodčí: Poplimont (BEL), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 4:0 z toho Russel na 5 minut.  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Maďarsko: Hircsák – Jeney, Barcza – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Hubay.

Semifinále.

Kanada – Německo 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 – (následně po utkání Švýcarsko – Švédsko) Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 38. Gordie Bruce Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:1  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schibukat – Wiedemann, Schmidinger.  19. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 35. Archibald Stinchcombe Branky Československa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

Finále.

Kanada – Velká Británie 3:1 (3:1, 0:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Reg Chipman, 6. Pat McReavy, 14. Johnny Godfrey Branky Velké Británie: 9. John Davey Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 2:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

O 3. místo.

Československo - Německo 3:0 (1:0, 2:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 4. Alois Cetkovský, 25. Josef Maleček, 28. Ladislav Troják Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 2:1  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař – D. Jirotka.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Schenk, Strobl, Lang – Wiedemann, Ball, Schibukat – Kuhn.

O 5. místo.

Švédsko – Švýcarsko 2:0 (1:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 4. Holger Engberg, 36. Stig Emanuel Andersson Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Kreisl (GER), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:0  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, O. Andersson, Stig Andersson – Hellman.  Švýcarsko: Künzler – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini, Heller.

Soupisky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Sudbury Wolves) Brankář: John Coulter, Mel Albright. Obránci: Johnny Godfrey, Buster Portland. Útočníci: Percy Allen, Pat McReavy, Roy Heximer, Gordie Bruce, Reg Chipman, Jimmy Russell, Jack Marshall, Glen Sutherland, Archie Burn. Trenér: Max Silverman.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankář: James Foster, Reg Merrifield. Obránci: Robert Wyman, Gordon Dailley, Ronnie Wilson, Pete Woolsey Útočníci: John Davey, Alexander Archer, Jimmy Kelly, Pete Halford, Alexander Chappell, Archibald Stinchcombe, Art Ridley, John Gerald. Trenér: Percy Nicklin.

Soupiska Československa.

Československo Brankáři: Bohumil Modrý, Antonín Houba. Obránci: František Pácalt, Jaroslav Pušbauer, Jan Michálek. Útočníci: Ladislav Troják, – Josef Maleček, Oldřich Kučera, František Pergl, Alois Cetkovský, Jaroslav Císař, Oldřich Hurych, Zdeněk Jirotka, Drahoš Jirotka. Trenér: Mike Buckna.

Soupiska Německa.

4. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Alfred Hoffmann. Obránci: Gustav Jaenecke, Karl Wild, Rudolf Tobien. Útočníci: Hans Lang, Georg Strobl, Alois Kuhn, Philipp Schenk, Roman Kessler, Walter Schmidinger, Anton Wiedemann, Rudi Ball, Herbert Schibukat. Trenér: Bobby Bell (CAN)

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Arne Johansson, Kurt Svanberg. Obránci: Sven Bergqvist, Axel Nilsson. Útočníci: Olle Andersson, Stig Emanuel Andersson, Åke Andersson, Holger Engberg, Åke Erikson, Karl Forsström, Lennart Hellman, Folke Jansson, Ragnar Johansson. Trenér: Viking Harbom.

Soupiska Švýcarska.

6. Švýcarsko Brankáři: Arnold Hirtz, Albert Künzler. Obránci: Franz Geromini, Christian Badrutt. Útočníci: Charly Kessler, Heini Lohrer, Beat Ruedi, Richard Torriani, Hans Cattini, Ferdinand Cattini, Herbert Kessler, Albert Geromini. Otto Heller. Trenér: Ulrich von Sury.

Soupiska Maďarska.

7. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, Laszló Gati-Grozdics. Obránci: Miklós Barcza, Pál Bekési-Bliesener, István Hubay-Hruby. Útočníci: Zoltán Jeney, Sándor Miklós, László Róna, Béla Haray, György Margó, Frigyes Helméczy, Gyözö Ördödi, Jenö Pálfalvi, Ferenc Szamósi-Stoics. Trenéři: Frank Stapleford, Géza Lator.

Soupiska Polska.

7. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Kazimierz Tarlowski. Obránci: Zbigniew Kasprzak, Witalis Ludwiczak, Herbert Urson. Útočníci: Karol Marchewczyk, Andrzej Wolkowski, Adam Kowalski, Mieczyslaw Burda, Edmund Zielinski, Wladyslaw Król, Wladyslaw Michalik, Henrik Przedpelski, Alfred Andrzejewski. Trenér: Przemyslaw Warmiński

Soupiska USA.

7. USA Brankáři: Gerry Cosby. Obránci: Alfred Van, Spencer Wagnild, John Hutchinson. Útočníci: Art Bogue, Dowling, Ralph Dondi, George Quirk, Larry Charest, Hugh Young, Ray Lemieux. Trenér (hrající): John Hutchinson.

Soupiska Lotyšska.

10. Lotyšsko Brankáři: Roberts Lapainis, Herberts Kušķis. Obránci: Leonīds Vedējs, Kārlis Paegle, Augusts Ozols. Útočníci: Edgars Klāvs, Ādolfs Petrovskis, Arvīds Pētersons, Roberts Bluķis, Ludvigs Putniņš, Kārlis Zilpaušs, Aleksejs Auziņš, Harijs Vītoliņš.

Soupiska Litvy.

Lietuva-Praha-1938-02-11.jpg 10. Litva Brankáři: A. Mačius, A. Gudaitis. Obránci: Bronius Kuzmickas, Antanas Kuzmickas, Vladas Karalius. Útočníci: Juozas Klimas, Vytautas Ilgūnas, Jurgis Grigalauskas, E. Bačinskas, Jocius, Vladas Karalius, Vladas Matulevičius, Stasys Vasaitis, A. Hofmanas, Vilhelmas Dornas (Wilhelm Dorn).

Soupiska Rakouska.

10. Rakousko Brankáři: Josef Wurm, Karl Ördogh. Obránci: Rudolf Vojta, Franz Csöngei Útočníci: Karl Kirchberger, Oskar Nowak, Friedrich Demmer, Franz Zehetmayer, Hans Tatzer, Walter Feistritzer, Max Schneider, Hans Schneider, Hans Stertin. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Rumunska.

13. Rumunsko Brankáři: Emil Maesciuc, Gheorghe Fluieras. Obránci: Paul Anastasiu, Laszló Biró, Comorosan. Útočníci: Stefan Tomovici, Alexandru Hugaru, Alexandru Botez, Wilhelm Suck, Anton Panenca, Robert Sadowski, Constantin Tico, Alexandru Theodorescu, Radu Tanase.

Soupiska Norska.

13. Norsko Brankáři: Ernst Heinrichsen, Hans Fjeld. Obránci: Johan Narvestad, Hans Jensen, Rudolf Eisenhardt. Útočníci: Eugen Skalleberg, Per Linnés, Ottar Buran, Johnny Larsen, Fjeldstadt, Knut Bogh, Kaare Hansen, Per Dahl.

12. mistrovství světa a 23. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 11. – 20. února 1938 v Československu.

The 1938 Ice Hockey World Championships were held between February 11 and February 20, 1938, in Prague, Czechoslovakia. It marked the 30th anniversary of the IIHF, and a special celebration was held with famous hockey players from all over Europe in attendance. Also a yearbook was produced for the twenty-two member nations which documented which European country had the most hockey clubs (Czechoslovakia 361) and the most artificial rinks (Great Britain 21).


Historie.

Kanovnický řád Božího hrobu.

Původním titulem Strážci Božího hrobu ("Custodes S. Sepulcri dominici") nebo Bratři křižovníci Jeruzalémského hrobu Páně ("Fratres Cruciferi dominici sepulchri Hierosolymitani") byli založeni jako řád k ochraně Božího hrobu, v jejich čele stál jako vrchní představený patriarcha jeruzalémský.  Nelze prokázat spojení těchto kanovníků Baziliky Božího hrobu (kteří byli založeni Godefroyem z Bouillonu), který roku 1113 přijal augustiniánskou řeholi s rytíři. Po dobytí Jeruzaléma roku 1191 tento kanovnický řád přesunul své hlavní sídlo do Akkonu, k nejstarším mezi evropskými kláštery patřil pražský křižovnický klášter u kostela sv. Petra Na Zderaze, soukromá fundace z doby kolem roku 1188, v jejímž čele stál převor.  Po pádu Akkonu roku 1291 se hlavním sídlem stal dům sv. Lukáše v Perugii v Umbrii, jehož převor užíval titul velmistra. Další rytíři se rozptýlili po Evropě. O nezávislé postavení usiloval například převor významného řádového domu v polském Miechówě. Podle svého znaku – dvojramenného kříže jeruzalémského patriarchy – se nazývali také jako Křižovníci s červeným křížem.  Roku 1489 papež Inocenc VIII. rozhodl bulou "Cum solerti meditatione" o zrušení křižovnického řádu a krátkodobě jej majetkově i personálně přičlenil k johanitům, aby tak rozšířil křesťanské vojsko v boji proti Osmanským Turkům. Tento záměr nevyšel. Následující papež Alexandr VI. již roku 1496 Řád Božího hrobu obnovil s tím, že velmistrovství řádu je vyhrazeno papeži.

Rytíři pasovaní v bazilice Božího hrobu.

O Boží hrob se od 14. století podle papežské bully "Gratiam agimus" starali františkáni z Kustodie Svaté země, jejichž představený v Jeruzalémě (kustod Svaté země) měl právo spolu s laickým rytířem pasovat významné poutníky v bazilice Božího hrobu na rytíře.

Od roku 1868 do současnosti.

Roku 1847 papež Pius IX. obnovil Latinský jeruzalémský patriarchát, na nějž bylo přeneseno právo františkánů pasovat rytíře Božího hrobu. V roce 1868 tentýž papež reformoval Řád Božího hrobu, takže je nyní mezinárodním katolickým rytířským řádem, který přijímá laiky i duchovní, muže i ženy. Symbolem řádu je červený jeruzalémský kříž. Oděvem rytířů je bílý plášť s červeným jeruzalémským křížem.

Organizační struktura.

Hlavou řádu je kardinál – velmistr, který je jmenován papežem a jemuž pomáhá rada velmistra. Sídlem řádu je Palác della Rovere v blízkosti náměstí sv. Petra v Římě; oficiálním kostelem řádu je kostel sv. Onufria na Janikulu. V současnosti má řád téměř 30 tisíc členů ve 35 zemích. Organizačně je členěn do místodržitelství nebo magistrálních delegací v jednotlivých zemích nebo oblastech. Jeho hlavním úkolem je rozvoj křesťanského života členů řádu a podpora křesťanů ve Svaté zemi, zejména latinského jeruzalémského patriarchátu.

Třídy a stupně řádu a jejich insignie.

Od roku 1949 má řád tři třídy: Bílá řádová uniforma se zlatými doplňky je v dnešní době používána pouze výjimečně. Pro všechny třídy je společným znamením jeruzalémský kříž, jehož užívání na oděvu či v heraldice je upraveno takto:

Zvláštní případy v řádové heraldice.

V heraldice existují speciální kombinace honosných kusů pro duchovní, kteří jsou členy řádu, a také pro užívání řádového znamení ve štítu:

Svatí a blahoslavení řádu.

Řádové svátky.

Členové řádu mohou získat plnomocné odpustky i v den řádové investitury.

Řád Božího hrobu v České republice.

V průběhu historie se stala členy řádu Božího hrobu řada významných českých osobností. Mezi rytíře Božího hrobu pasované v Jeruzalémě patřili urození poutníci z 16. století Jan IV. Zajíc z Hazmburka a Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic spolu s Heřmanem Černínem, kteří obřadu pasování v Chrámu Božího hrobu věnovali ve svých cestopisech patřičnou pozornost. Při své pouti do Svaté země byl při obřadu pasování též přítomen a podrobně jej popsal erbovní měšťan Oldřich Prefát z Vlkanova.  V roce 1929 vzniklo pod vedením politika a podnikatele Jana Jiřího Rückla československé místodržitelství řádu Božího hrobu, které ovšem zaniklo po druhé světové válce i následkem poválečného politického vývoje. Velkopřevorem byl v tehdejší době pražský arcibiskup Karel kardinál Kašpar. K obnově jeho činnosti došlo až po pádu totalitního režimu v roce 2015, kdy byla ustavena magistrální delegace řádu v českých zemích, jejím velkopřevorem byl jmenován olomoucký arcibiskup Mons. Jan Graubner a magistrálním delegátem Dr. Jiří Pořízka. Dne 17. 4. 2016 v olomoucké katedrále sv. Václava vykonal velmistr Řádu Božího hrobu Edwin Frederick kardinál O'Brien první investituru rytířů Řádu Božího hrobu v ČR a o dva roky později, dne 18. 11. 2018, v rámci druhé investitury pasoval velmistr v téže katedrále nové tři rytíře a jednu dámu Božího hrobu.  Česká magistrální delegace (http://oessh.cz) je v současnosti tvořena velkopřevorem Mons. Janem Graubnerem, magistrálním delegátem dr. Tomášem Parmou, dalšími sedmi rytíři, dvěma dámami a dvěma kněžími.  Za duchovní sídlo české magistrální delegace řádu byla zvolena Kalvárie v Jaroměřicích u Jevíčka, poutní místo a významná národní kulturní památka. Kalvárie budovaná v 17. a 18. století a zřejmě neprávem připisovaná J. B. Santinimu vyjadřuje touhu tehdejších věřících zakusit pašijové události a spatřit alespoň nápodobu svatých míst, když pro ně nebylo možno putovat do Svaté země. Pro řád Božího hrobu, jehož primární cílem je podpora křesťanů ve Svaté zemi, je tedy právě kalvárie ideálním a symbolickým místem pro duchovní sídlo. Poutní místo v Jaroměřicích nadto přináleží arcidiecézi českého velkopřevora, nachází se v blízkosti oficiálního sídla české magistrální delegace (Úsobrno) a je přitom dobře dostupná i z Čech.

Řád Božího hrobu (latinsky "Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani", OESSH, česky "Rytířský řád svatého Božího hrobu jeruzalémského") je rytířský řád založený podle nedoložené tradice Godefroyem z Bouillonu roku 1099 k ochraně nejvýznamnějšího křesťanského poutního místa ve Svaté zemi, Božího hrobu v Jeruzalémě. Byl řádem strážců, nikoliv bojovníků za křesťanskou víru. V současnosti je řádem pro katolické křesťany, kteří neskládají žádný řeholní slib; řád proto není subjektem mezinárodního práva. Je právnickou osobou podle kanonického práva (mezinárodní veřejné sdružení věřících) a právnickou osobou ve Vatikánském městském státě a je mezinárodně uznaným rytířským řádem.

The Equestrian Order of the Holy Sepulchre of Jerusalem (, OESSH), also called Order of the Holy Sepulchre or Knights of the Holy Sepulchre, is a Catholic order of knighthood under the protection of the Holy See. The pope is the sovereign of the order which, with the five other papal equestrian orders and the Sovereign Military Order of Malta, are the only orders of chivalry that are recognised and protected by the Holy See.


Život.

Arnold Sommerfeld se narodil v rodině lékaře v Královci (něm. Königsberg, rus. Kaliningrad) ve východním Prusku. V letech 1886 - 1890 studoval matematiku na tamější Albertus-Universität, jednom z nejvýznamnějších vědeckých center Německa. V disertační práci se pod vedením Ferdinanda von Lindemanna věnoval rovnicím matematické fyziky. V r. 1892 složil zkoušky k vyučování matematiky na středních školách a nastoupil roční vojenskou službu.  Po skončení vojenské služby nastoupil na univerzitu v Göttingenu, centrum matematické vědy v Německu, kde se stal v r. 1894 asistentem Felixe Kleina, s nímž spolupracoval až do roku 1910. Pod vedením tohoto proslulého matematika habilitoval v r. 1895 s prací o matematické teorii difrakce ("Mathematische Theorie der Diffraction"). Společně napsali čtyřdílnou publikaci o teorii setrvačníků ("Theorie des Kreisels)." V r. 1897 se stal profesorem matematiky na Báňské univerzitě v Clausthalu, což mu přineslo existenční zajištění a umožnilo sňatek s Johannou Höpfnerovou, dcerou kurátora göttingenské univerzity. Během manželství se jim narodili tři synové a jedna dcera. Od roku 1900 působil jako mimořádný profesor na Vysoké škole technické v Cáchách (později RWTH Aachen University). V roce 1906 se stal profesorem na Ludwig-Maximilians-Universität v Mnichově, kde až do konce života přednášel teoretickou fyziku. Vedl desítky doktorských disertací, výsledky své vědecké práce obohatil celou řadu fyzikálních oborů. V letech 1942-51 pracoval na kompletaci svých přednášek, které byly zveřejněny v šestisvazkovém díle Přednášky z teoretické fyziky ("Vorlesungen über theoretische Physik") Kromě přednáškového pobytu v USA (1922-23) a cesty do Číny, Indie a Japonska v r. 1929 žil Arnold Sommerfeld stále v Mnichově. Zemřel v roce 1951 na následky zranění při dopravní nehodě.

Vědecká práce.

Sommerfeld se v průběhu své akademické kariéry zabýval všemi problémy teoretické fyziky od turbulence kapalin až po teorii relativity, kvantovou teorii a fyziku tuhých těles. V letech 1899 až 1909 se zabýval především teorií rentgenového záření a dynamikou elektronů. Výrazně se podílel na rozvoji kvantové mechaniky, zejména v oblasti kvantové teorie stavby atomu (Bohrova-Sommerfeldova teorie). Tato práce byla završena v r. 1919, kdy Sommerfeld napsal kompendium atomové fyziky s názvem Stavba atomů a spektrální linie ("Atombau und Spektrallinien"), které se stalo "biblí" pro novou generaci atomových a kvantových fyziků. Sommerfeld se zabýval i Zeemanovým jevem, strukturou vodíkového spektra, zavedl konstantu jemné struktury a druhé kvantové číslo. Položil základy kvantové elektronové teorie kovů a v roce 1931 vypracoval teorii brzdného záření elektronů.

Ocenění.

Arnold Sommerfeld obdržel mnoho čestných medailí a vyznamenání akademických institucí z celého světa. Byl laureátem medaile Maxe Plancka, Lorentzovy medaile, Oerstedovy medaile, členem evropských i amerických vědeckých společností, byl čestným doktorem univerzit v Rostocku, Cáchách, Kalkatě a Aténách.  Za úspěchy, kterých dosáhl v kvantové teorii atomu, byl v letech 1917 až 1951 celkem 84krát nominován na Nobelovu cenu za fyziku. Nikdy ji však nezískal.

Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld (5. prosince 1868, Královec – 26. dubna 1951, Mnichov) byl německý teoretický fyzik, průkopník rozvoje atomové a kvantové fyziky. Sám také vychoval velké množství studentů pro další éru teoretické fyziky. V kvantové mechanice je důležitý jeho objev konstanty jemné struktury. 84krát byl nominován na Nobelovu cenu, ale nikdy ji nezískal.

Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld, (; 5 December 1868 – 26 April 1951) was a German theoretical physicist who pioneered developments in atomic and quantum physics, and also educated and mentored many students for the new era of theoretical physics. He served as doctoral supervisor for many Nobel Prize winners in physics and chemistry (only J. J. Thomson's record of mentorship is comparable to his).


Dějiny.

Armáda Slovenské republiky.

Základy vzniku ozbrojených sil Slovenské republiky jsou zakotvené v Čl. 25 Ústavy Slovenské republiky. Tento článek deklaruje, že „Obrana Slovenské republiky je povinností a ctí každého občana. Zákon ustanoví rozsah branné povinnosti. Nikoho nelze nutit, aby vykonával vojenskou službu, jestliže je to v rozporu s jeho svědomím nebo náboženským vyznáním. Podrobnosti ustanoví zákon.“.  Národní rada Slovenské republiky až 16. prosince 1992 položila základ pro vytvoření a existenci vlastní samostatné armády zákonem č.3/1993 Z.z. o zřízení Armády Slovenské republiky, který nabyl účinnosti 1. ledna 1993.  Armáda od té doby plnila i úlohy v rámci mírových sil OSN. Armádu tvořily jednotlivé druhy vojsk, Vojenskou policii, Vojenské zpravodajství, vojenské správy, úřady ministerstva obrany, vojenské soudy a prokuratura. Hlavní druhy armádních vojsk bylo pozemní vojsko, letectvo a protivzdušná obrana. Velícím orgánem bylo až do 25. srpna 1994 Velitelství armády Slovenské republiky. Velitelem Armády Slovenské republiky byl jmenován generálporučík Ing. Július Humaj.  Velitelství Armády Slovenské republiky bylo 25. srpna 1994 přetvořeno na Generální štáb Ozbrojených sil Slovenské republiky. Po dobu jeho existence mu veleli:

Ozbrojené síly Slovenské republiky.

Národní rada Slovenské republiky 23. května 2002 schválila zákon č.321/2002 Z.z o ozbrojených silách Slovenské republiky s účinností od 1. července 2002. Tímto dnem vznikly Ozbrojené síly Slovenské republiky. Vytvořeny byly pro zachování míru a bezpečnosti Slovenské republiky a k plnění závazků vyplývajících z mezinárodních smluv, kterými je Slovenská republika vázaná.  Ve funkci náčelníka generálního štábu působil generál Ing. Milan Cerovský. V současnosti tuto funkci vykonává generál Ing. Peter Vojtek.  Základní složky ozbrojených sil tvoří pozemní síly, vzdušné síly a síly výcviku a podpory. Organizačně se ozbrojené síly člení na svazky, útvary, jednotky, úřady a zařazení. Ozbrojené síly jsou rozhodujícím výkonným prvkem systému obrany republiky. Jejich hlavní úlohou je zajišťovat bezpečnost státu před venkovním napadnutím a plnění závazků vyplývajících z mezinárodních smluv.  Ozbrojené síly se také podílejí na zachovávání veřejného pořádku a bezpečnosti státu, jeho svrchovanosti, územní celistvosti a nedotknutelnosti státních hranic. Zákon přesně specifikuje použití ozbrojených sil v čase míru, války, válečného stavu, výjimečného stavu a stavu nouze.

Profesionalizace.

Zásadní změny při výstavbě ozbrojených sil se udály 1. ledna 1998 zrušením výrazu „voják z povolání“ a nahrazením výrazem „profesionální voják“ zákonem č. 370/1997 Z.z. o vojenské službě. V době platnosti tohoto zákona vstoupilo Slovensko 29. března 2004 do NATO. Legislativní podmínky pro přechod na plně profesionální armádu vytvořil zákon č.346/2005 Z.z. o státní službě profesionálních vojáků ozbrojených sil SR. Základní vojenská služba na Slovensku zanikla 1. ledna 2006.

Charakteristika.

Ozbrojené síly Slovenské republiky mají vlastní policejní a soudní složky. V čase ohrožení republiky jiných státem či zahraniční organizací (terorismus), je jediná oprávněná zasáhnout po schválení vlády či prezidenta SR. Mají vlastní strukturu, řídí se pro ni zvlášť vytvořenými zákony. Hlavní řídící složkou OSSR je Generální štáb.  Mohou být nasazeny i při likvidací nebezpečných situací (povodně, zemětřesení, požáry...), či při záchraně nebo ochraně majetku a osob při těchto situacích.  Mezi zvláštní jednotky ozbrojených sil patří čestná stráž prezidenta Slovenské republiky.

Řízení a velení.

Ozbrojené síly řídí vláda a ministerstvo obrany a velí jim prezident Slovenské republiky, náčelník generálního štábu a ostatní ustanovení velitelé. Velení ozbrojených složek odborně, organizačně a technicky zabezpečuje generální štáb v čele s náčelníkem generálního štábu.  Vláda SR při řízení ozbrojených sil schvaluje základní koncepci pro jejich rozvoj, použití, rozhoduje o umístění, svazcích, útvarech, úřadech a zařízení, o počtech hlavních druhů vojenských zbraní, systémů a techniky a o použití vojáků.  Ministerstvo obrany při řízení ozbrojených sil zpracovává základní koncepční dokumenty, zpracovává plány jejich použití, navrhuje počty techniky a osob, zodpovídá za zásobování, přípravu a řízení mobilizace a vykonává vnitřní kontrolu v ozbrojených silách.  O vyslání OSSR mimo státní území rozhodují příslušné ústavní orgány. Souhlas s vysláním mimo území Slovenska se od profesionálního vojáka nevyžaduje. Ozbrojené síly jsou financovány ze státního rozpočtu. Majetek státu užívaný OSSR spravuje ministerstvo obrany. Stát před soudy ve věcech ozbrojených sil zastupuje ministerstvo obrany.  generálmajor Ing. Ján Ďurove generálmajor Ing. Leopold Bilčík, generálmajor Ing. Emil Vestenický, generálmajor Ing. Rudolf Žídek generálmajor Ing. František Blanárik,

Jmenování do první generálské hodnosti v době aktivní služby.

generálmajor Ing. Milana Cerovský, generálmajor Ing. Ján Čmilanský, generálmajor Ing. Ľudovít Gál, generálmajor Ing. Milan Podhoráni, generálmajor Ing. Jozef Pivarči, generálmajor Ing. Milan Stráňava, generálmajor JUDr. Ján Vida generálmajor Ing. František Butko, generálmajor Ing. Gašpar Hozman, generálmajor Ing. Marián Mikluš, generálmajor Ing. Oto Nečas, generálmajor JUDr. Ondrej Samaš, generálmajor JUDr. Alojz Siro generálmajor Ing. Jozef Blizman, generálmajor Ing. Peter Bučko, generálmajor MUDr. Igor Čombor, generálmajor Ing. Jozef Kováčik, generálmajor Ing. Jozef Zadžora generálmajor Ing. Ľubomír Bulík, CSc., generálmajor Ing. Jozef Dunaj, generálmajor Ing. Dušan Humený, generálmajor Ing. Peter Novotňák brigádny generál Ing. Ján Kačmár, brigádny generál Ing. Milan Maxim, brigádny generál Ing. Vladimír Púčik brigádny generál Ing. Peter Gajdoš, brigádny generál Ing. Ľubomír Háberl, brigádny generál Ing. Miroslav Kováč, brigádny generál Ing. Jozef Krakovský, brigádny generál Ing. Jaroslav Kuča, brigádny generál Ing. Mikuláš Regula, brigádny generál Ing. Jaroslav Vývlek brigádny generál doc. Ing. František Bartko, CSc. brigádny generál Ing. Juraj Baránek, brigádny generál Ing. Miroslav Kocián, brigádny generál Ing. Vendelín Leitner, brigádny generál Ing. Stanislav Petrenec brigádny generál MUDr. Pavol Maslík, PhD., brigádny generál Ing. Štefan Mečár, brigádny generál Ing. Jaroslav Muríň, brigádny generál Ing. Ján Salaganič, brigádny generál Ing. Peter Vojtek brigádny generál Ing. Milan Čelko, MSc., brigádny generál Ing. Ondřej Novosad, brigádny generál RSDr. Jozef Viktorín, brigádny generál Ing. Marián Áč, PhD., brigádny generál Ing. Ivan Hirka, brigádny generál doc. Ing. Miroslav Kelemen, PhD., brigádny generál Ing. Juraj Krištofovič, brigádny generál Ing. Ľubomír Svoboda,

Ozbrojené síly Slovenské republiky, v období 1993–2002 Armáda Slovenské republiky, je název vojenských sil Slovenska. Tyto síly se dále oficiálně člení na Pozemní síly, Vzdušné síly a Síly výcviku a podpory.

The Armed Forces of the Slovak Republic were divided from Czechoslovak army after dissolution of Czechoslovakia on January 1, 1993. Slovakia joined NATO on 29 March 2004. From 2006 the army transformed into a fully professional organization and compulsory military service was abolished. Slovak armed forces numbered 15,996 uniformed personnel and 3,761 civilians in 2014.


Historie.

Město bylo založeno v 8. století Vikingy a je tak jedním z nejstarších měst. Díky své dobré poloze mělo velký strategický význam a probíhaly zde důležité náboženské a politické události. Ve městě byl kdysi postaven hrad typu motte. Své jméno má složené ze slov "Wii", což znamená Svaté místo, a "Berg", tedy kopec.

Památky.

Viborg je proslulý svou katedrálou. Konstrukce katedrály začala v roce 1130 a trvala 50 let. Několikrát do základů vyhořela a byla vždy znovu postavena. Z původní katedrály se dochovala pouze krypta. Nejnovější části kostela pochází z roku 1876. Katedrálu zdobí mnoho maleb s biblickou tematikou od dánského malíře Joakima Skovgaarda. Vedle katedrály stojí Skovgaardovo muzeum založené v roce 1937.  Před reformací bylo ve Viborgu 5 klášterů (pro augustiniánské bratry, pro augustiniánské sestry, františkánský klášter, dominikánský klášter a klášter maltézského řádu), asi 12 kostelů a několik kaplí. Do dneška se dochovala jen katedrála a zbytky františkánského a dominikánského kláštera.

Sport.

Viborg získal během posledních deseti let pověst jednoho z nejlepších sportovních měst Dánska. Nejprve se v městě zformoval tým házenkářek (což je v Dánsku populární sport a Viborg je nadále mezi 5 nejlepšími kluby Evropy). Následně se tým házenkářů a zejména profesionální fotbalový tým umístil na předních příčkách dánských lig. V letech 1998-2008 byl Viborg FF stálým účastníkem dánské Superligy a v roce 2000 vyhrál dánský pohár.

Vzdělávání.

Ve Viborgu sídlí několik vzdělávacích institucí včetně "Viborg Katedralskole" (katedrální školy). Má se za to, že zde byla založena v roce 1060 škola - ve stejné době jako se město stalo sídlem biskupa. Současná monumentální stavba byla postavena v roce 1926 pro velké množství studentů a později se ke škole připojila ubytovna pro žáky z vnějších krajů nebo ostrovů, které poblíž gymnázium nemají. Ačkoli je tento systém již zastaralý, jsou koleje stále populárnější, přebývá v nich několik studentů z Grónska nebo studenti, kteří nechtějí zůstat doma. Viborg Katedralskole je dnes jedna ze čtyř gymnázií ve Viborgu. Ve městě také sídlí The Animation Workshop, umělecká škola zabývající se animací sídlící ve vojenském areálu na okraji města. Tato instituce je považována za jednu nejlepších ve svém oboru.

Viborg [ˈʋib̥ɒːˀ] je dánské město ležící ve středním Jutsku. Je sídlem viborské komuny a zároveň kraje Midtjylland. Viborg je také sídlem Nejvyššího soudu pro západní Dánsko, nejvyššího soudu pro Jutský poloostrov. Obec Viborg je druhou největší obcí v Dánsku, zabírá 3,3% celého povrchu Dánska.

Viborg (), a city in central Jutland, Denmark, is the capital of both Viborg municipality and Region Midtjylland. Viborg is also the seat of the Western High Court, the High Court for the Jutland peninsula. Viborg Municipality is the second-largest Danish municipality, covering 3.3% of the country's total land area.


Lidé ve vyšetřovací komisi.

Předsedou komise byl jmenován bývalý republikánský guvernér státu New Jersey Thomas H. Kean, místopředsedou se stal demokratický senátor Lee H. Hamilton. Ředitelem štábu byl jmenován Philip D. Zelikow

Nálezy.

Vyšetřovací komise vyslechla přes 1200 lidí z 10 zemí, prostudovala dva a půl milionu různých dokumentů, včetně některých tajných. Komise vycházela z vyšetřování FBI a PENTTBOM, a vedla několik veřejných slyšení, v nichž vypovídali různí svědkové včetně některých členů tehdejší administrativy a armády. Než byla zpráva komisí vydána, byly z ní odstraněny všechny tajné nebo jinak citlivé informace.  Zpráva mimo jiné konstatovala, že FBI a CIA ve svých úlohách a v aspektu rizika teroristických útoků nepříliš dobře posloužili prezidentovi Bushovi a jeho předchůdci Clintonovi.  Komise konstatovala, že většina z 19 teroristů byla původem ze Saúdské Arábie, ale nenašla důkazy, že by tato země proti Spojeným státům v nějakém ohledu konspirovala. Vůdce teroristů Mohamad Atta byl původem z Egypta další dva teroristé pocházeli z Spojených arabských emirátů a jeden z Libanonu. Všichni útočnici byli členy organizace Al-Káida vedené Usámou bin Ládinem. Komise nenašla žádné důkazy o spolupráci Iráku s Al-Kaidou na přípravě útoků z 11. září, avšak upozornila na snahy Usámy bin Ládina navázat spolupráci s iráckou vládou.  Dále našla důkazy o zvýšené spolupráci Íránu s organizací Al-Kaidá. Šlo zejména o íránská razítka v pasech několika únosců získaná při cestě přes Írán. Avšak nenašla žádné důkazy o zapojení Íránu do přípravy útoků z 11. září. Írán navíc zahájil snahu o snížení vlivu Al-Kaidy na svém území. Z výsledků vyšetřování vyvodila Komise rozsáhlá doporučení, které mají příštímu takovému útoku zabránit. Tyto změny zahrnují některé organizační změny ve zpravodajské síti Spojených států; jako vytvoření společného ředitelství pro FBI a CIA. Další změny proběhly v ostraze hranic a imigrační politice.

Kritika.

Práce komise se stala po vydání zprávy i v průběhu její činnosti předmětem kritiky. Většina kritických hlasů se rekrutovala z řad zastánců alternativních teorií pro vysvětlení příčin a událostí z 11. září 2001. Mezi kritizované body patří: Část kritiky nebyla namířená výhradně proti komisi samotné, ale doléhala i na administrativu prezidenta George W. Bushe, kde vytýkala například nedostatečné financování, prodlevu v rozhodnutí komisi vůbec zřídit, nebo způsob, kterým mezi vládou a komisí proudily informace.  Jednu z ucelenějších kritik formuloval do podoby několika knih a přednášek David Ray Griffin – "The 9/11 Commission Report: Omissions and Distortions" ("Zpráva vyšetřovací komise 11. září: Vynechávání a překrucování") a "Debunking 9/11 Debunking: An Answer to Popular Mechanics and Other Defenders of the Official Conspiracy Theory" ("Demýtizace demýtizace z 11. září: Odpověď na [časopis] Popular Mechanics a jiné obhájce oficiální konspirační teorie") Ještě před ním Meyssan Thierry knihou Velký podvod a po něm a po Griffinovi následovali další.

Zpráva vyšetřovací komise o 11. září 2001 (angl. "Final Report of the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States" nebo zkráceně "9/11 Comission Report") je oficiální zpráva o událostech, které vedly k teroristickým útokům z 11. září 2001 vypracovaná Národní komisí pro teroristické útoky na Spojené státy ("National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States"), neformálně "9/11 Comission" nebo Kean/Zelikow Comission) na žádost Prezidenta a Kongresu Spojených státu. Zpráva má 571 stránek a je volně stažitelná z internetu.

The 9/11 Commission Report, formally named Final Report of the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States, is the official report of the events leading up to the September 11, 2001 terrorist attacks. It was prepared by the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States (informally sometimes known as the "9/11 Commission" or the "Kean/Hamilton Commission") at the request of United States president George W. Bush and Congress, and is available to the public for sale or free download.


Charakteristika plemene.

Temperament: smělý, přizpůsobivý, zvědavý, silný, nezávislý, chladný  Středoasijští pastevečtí psi jsou velcí psi, robustní stavby těla, silní, odvážní, nedůvěřiví vůči cizím, snadno přizpůsobiví různým klimatickým podmínkám. To umožňuje široké využití plemene v nejrůznějších oblastech. Středoasiati snesou i drsnější povětrnostní podmínky, jelikož jsou od přírody vybaveni kožichem obdařeným velmi hustými a dlouhými pesíky. Dobře snášejí náročné podmínky i situace, kdy musejí vydržet bez dostatku potravy a vody. V některých oblastech fungují dokonce při teplotách pod -40 °C. Milují sníh. Jinak je tomu v tuzemských podmínkách, kde se s dlouhodobě nízkými teplotami a vytrvale zasněženými oblastmi nesetkají.  Uši a ocas se v zemích původu krátce kupírují, aby útočící šelmy neměly možnost psa uchopením za uši či ocas znehybit a zabít.

Vlastnosti.

Tito psi potřebují ke svému životu prostor, aby se uplatnilo jejich vrozené sebevědomí a pud chránit svěřený majetek. Nejlépe se cítí tam, kde mají k dispozici velký pozemek. Rozhodně se nehodí pro držení v kotci. Nemají rádi uzavřené malé prostory a spíše než klasickou boudu uvítají přístřešek, který je ochrání před prudkým deštěm, mokrým sněhem a průvanem. Pokud tuto možnost pes nemá, vyhrabe si v zemi pelech sám nebo se schová pod keř. Má rád vyvýšené plochy, ze kterých pozoruje okolí. Pokud se na jednom pozemku nachází psů víc, rozdělí si teritorium na menší úseky a každý hlídá svou část. Pro Středoasijského pasteveckého psa je důležitá řádná socializace, obdobně jako u jeho blízkých příbuzných Kavkazského pasteveckého psa a Moskevského strážního psa. Primárně je samostatný hlídač a obranář. Hlídá neustále a veškerý čas, i během spánku, podřizuje této prioritě. Pokud začne chránit, příkazy psovoda jsou pro něj druhořadé. V situacích, které vyhodnotí jako krizové, kdy je jeho rodina či majetek v nebezpečí, jedná zcela podle vlastního uvážení. Proto je důležité nenechávat psa o samotě s cizími návštěvami, neboť by je mohl vyhodnotit jako vetřelce a napadnout je. Přechod z klidové fáze do útoku bývá velmi rychlý. Pokud pes cítí vážné ohrožení svých blízkých, je připraven protivníka i zabít.  „"Již štěně středoasijce instinktivně ví, že jeho povinností je obrana nejenom pána, nýbrž každého člověka, který je v nouzi a potřebuje pomoci. Tento příkaz má také zakódován hluboko v genech, a tak není třeba psa na obranu cvičit. Jediný rozdíl mezi obranou provedenou mladým a dospělým psem je ten, že dospělý pes útočí bez hlesu jako střelná zbraň opatřená tlumičem. Proč? Nesmí při obraně stáda vyplašit ovce, které by se mohly v panice ušlapat, spadnout do strže či si jinak ublížit. Středoasijec je při dávení nepřítele diskrétnost sama. Stejně postupuje i při obraně člověka. Tichý útok psa je daleko děsivější, než kdyby při něm vrčel, kňučel nebo štěkal,"“ (Irena Sehnerová: "Asijští démoni: co o nich ještě nevíte").  Středoasiat bedlivě sleduje pohyb na svěřeném hlídacím úseku a ze svého místa startuje až po důkladném zvážení, s velkou razancí a se silným hlasovým doprovodem, čímž odrazuje možné narušitele. Zasahuje zpravidla až v situaci, kterou, podle jeho vyhodnocení, není schopen chráněný subjekt sám zvládnout. Při výcviku zadržení na cvičný rukáv přirozeně zpravidla nereaguje, ale pokud jde o zadržení figuranta s možností kousání do celého těla, bývá dost aktivní.

Specifika.

Středoasiati se nehodí pro klasický služební výcvik, jako je stopování a prvky vyšší poslušnosti. Nesnášejí jakoukoli drezuru a ačkoli chápou velmi dobře, co je po nich vyžadováno, nepovažují často cviky za smysluplné, a odmítají je proto vykonat. Zejména v mladém věku je obvyklé, že po povelu psovoda následuje prodleva, ve které pes přemýšlí, zda uposlechne. Tato svéhlavost vychází z historické podstaty plemene: pastevečtí psi byli v horách při ochraně stáda odkázáni pouze sami na sebe, museli se rozhodovat samostatně. Neznamená to však, že by pes byl zcela neovladatelný. Podmínkou je pevný, kladný vztah psa ke svému pánovi založený na (oboustranném) respektu a důvěře.  Výcvik není pes schopen ukončit na 100 %, oproti tomu k obraně ho není třeba nijak zvlášť cvičit. Je dobré nasměrovat psa tak, aby si upevnil návyk kdy a v jaké situaci má zasáhnout. Neméně důležité je, aby se jeho psovod naučil, jak se při obranném zásahu svého psa má chovat, protože jeho útočný projev je svou silovou stránkou zcela odlišný od běžných strážních a služebních psů. Obvykle není nutné psa k obraně pobízet, je na místě jeho snahu napadat domnělé nepřátele spíše tlumit a usměrňovat, aby nebyl vůči svému okolí příliš útočný. Zpravidla stačí klidný tón hlasu, z něhož pes pochopí, že má psovod situaci pod kontrolou.

Výchova.

Psa je vhodné vodit na dostatečně pevném vodítku a je třeba umět jej zvládnout fyzicky, ale především psychologicky. Nezbytná je důsledná a trpělivá výchova. Ke Středoasijskému pasteveckému psu je nutné přistupovat laskavě, klidně a ohleduplně. Musí být jasně stanoveny hranice, které pes nesmí překročit. Křik a fyzické tresty jsou zcela nevhodné.  Při systematickém a vhodném vedení je Středoasijec oddaným společníkem a obranářem ochotným položit za svou lidskou smečku život. Pokud se jeho výchova podcení, zanedbá či zkazí, jedná zcela podle vlastního uvážení a může být svému okolí i nebezpečný. Nehodí se pro nezkušené začátečníky či nedůsledné a nevyrovnané majitele, kterým snadno přeroste přes hlavu.

Středoasijský pastevecký pes (anglicky: Central Asian Shepherd, rusky: Среднеазиатская овчарка, zkratka SAO), v asijských zemích také nazývaný alabaj, je molossoidní pracovní psí plemeno původem z Turkmenistánu (tzv. Turkmenský alabaj) a dalších států střední Asie. Středoasijský pastevecký pes má kvůli velkému území, na němž je chován, mnoho typů, které se od sebe liší exteriérem (stavbou těla, hlavy, mohutností).

The Central Asian Shepherd Dog () is an ancient livestock guardian dog breed. Traditionally, the breed was used for guarding sheep and goat herds, as well as to protect and for guard duty.


Osobní život.

Podle životopisu, který zveřejnil na svých internetových stránkách, odmaturoval a následně studoval matematiku na Masarykově univerzitě v Brně a zahraniční obchod na Vysoké škole ekonomické v Praze, avšak vysokoškolské studium nedokončil. V letech 1967–1969 pracoval v podniku Sklo Union Teplice, v letech 1969–1990 v podniku Elektrosvit Teplice, v letech 1990–1994 jako tajemník Městského úřadu v Teplicích, od roku 1994 byl profesionálním politikem. Kubera byl silný kuřák. Restrikce uplatňované na kuřáky dlouhodobě kritizoval. Zákaz kouření označil za „nikoterorismus“.  Poté, co Jaroslav Kubera avizoval, že se chystá navštívit Tchaj-wan, byl několik dní před smrtí vystaven obrovskému tlaku ze strany Číňanů a Pražského hradu. Během lednové schůzky na Hradě mu prezident Zeman předal výhružný dopis od Číňanů, ke kterému se Pražský hrad připojil. Týden před smrtí byl na obědě s prezidentem Zemanem a po návratu z Hradu doma zvracel. Poté se mezi čtyřma očima setkal s čínským velvyslancem a tři dny nato zemřel.  Zemřel náhle dne 20. ledna 2020. V kanceláři ho postihla nevolnost, asistentka zavolala záchranáře, následně byl převezen do nemocnice v Teplicích a poté přemístěn do kardiocentra v Ústí nad Labem, kde zemřel na těžký infarkt myokardu. Jeho manželka však pro Seznam Zprávy v rozhovoru publikovaném 28. dubna nejprve uvedla, že dodnes nemají příčinu úmrtí potvrzenou (že jde o infarkt se jen domnívají), neboť jim primářka odmítá jakékoli dokumenty vydat, a že to nejspíš ani nikdy potvrzené nebude. Později však již byly pozůstalým tyto dokumenty vydány. Kuberova dcera Vendula Vinšová v pořadu 168 hodin uvedla, že čínský nátlak v posledním týdnu stál Kuberu život.  Dne 3. února 2020 proběhlo veřejné smuteční rozloučení s Jaroslavem Kuberou v Krušnohorském divadle v Teplicích, kde byla vystavena rakev s jeho ostatky zahalená českou státní vlajkou a s čestnou vojenskou stráží. Téhož dne odpoledne proběhlo v pražském Rudolfinu uzavřené pietní shromáždění k uctění Kuberovy památky. Smuteční projevy přednesli bývalí senátoři Tomáš Töpfer a Přemysl Sobotka. Celou pietu hudebně doprovázela Severočeská filharmonie Teplice pod vedením dirigenta Charlese Olivieri-Munroa. Samotný pohřeb Jaroslava Kubery se uskutečnil pouze v úzkém kruhu rodinném.

Politická kariéra.

Po volbách do poslanecké sněmovny v roce 2013 vyzval ODS, aby navázala bližší spolupráci s mimoparlamentní Stranou svobodných občanů. Podle Kubery. Předseda Svobodných Petr Mach spolupráci odmítl a naopak vyzval nespokojené členy ODS, aby přešli ke Svobodným.  V komunálních volbách v roce 2014 obhájil post zastupitele Teplic, když vedl kandidátku ODS. Strana volby ve městě vyhrála (26,74 % hlasů, 8 mandátů), uzavřela koalici s ČSSD a TOP 09 a v listopadu 2014 se Jaroslav Kubera stal pošesté primátorem statutárního města Teplice.  V krajských volbách v roce 2016 byl za ODS zvolen zastupitelem Ústeckého kraje. Na kandidátce původně figuroval na 55. místě, ale vlivem preferenčních hlasů skončil druhý. Po volbách do Senátu PČR v roce 2016 se stal místopředsedou Senátu PČR, když dne 16. listopadu 2016 obdržel 59 hlasů od 78 přítomných senátorů. Zároveň se vzdal postu předsedy Senátorského klubu ODS, v této funkci jej nahradil Miloš Vystrčil.  V červenci 2017 oznámil, že v Senátu získal potřebný počet podpisů pro prezidentskou kandidaturu, nakonec ji ale nepodal. Ve volbách do Senátu PČR v roce 2018 obhajoval za ODS mandát senátora v obvodu č. 32 – Teplice. Se ziskem 41,81 % hlasů vyhrál první kolo voleb a ve druhém kole se utkal s nestraníkem za hnutí Senátor 21 Zdeňkem Bergmanem. Toho porazil poměrem hlasů 55,60 % : 44,39 % a zůstal tak senátorem.  V komunálních volbách v roce 2018 byl lídrem kandidátky ODS do Zastupitelstva města Teplice, mandát zastupitele obhájil. Vítězná ODS vytvořila koalici se třetím hnutí ANO 2011, novým primátorem byl zvolen Hynek Hanza z ODS. Kubera se rozhodl věnoval plně práci v Senátu PČR, primátorem města byl 24 let.  Dne 14. listopadu 2018 byl zvolen předsedou Senátu PČR a vystřídal tak ve funkci Milana Štěcha. Uspěl ve druhém kole první volby, v němž porazil poměrem hlasů 46 : 24 Václava Hampla (nestraník za KDU-ČSL a Zelené). V prvním kole byl jejich soupeřem ještě Jan Horník (STAN). Jeho volba nebyla všemi vítaná, např. režisérka Apolena Rychlíková po zvolení psala o „další ostudné personě ve vysoké funkci“ a to nejen pro Kuberovo sexistické chování.

Politické výroky a činy.

Měl specifický způsob žertování, který spočíval i v tom, že u mnoha jeho návrhů nebylo každému hned zřejmé, zda byly míněny vážně anebo v žertovné nadsázce. Navrhl poslancům uzákonit měsíční příjem 270 tisíc Kč (se současným zrušením nezdaněných náhrad), bojoval za ochranu práv kuřáků. Koncem července 2005 se objevil v týdenní desítce nejcitovanějších českých politiků, zejména když komentoval zamítnutí novely protikuřáckého zákona Senátem. Mezi nejcitovanějšími politiky se objevil i na přelomu března a dubna 2006, kdy se vyjadřoval k senátnímu zamítnutí zákoníku práce a k záměru Senátu zrušit chystaný zákaz předjíždění pro všechny kamiony.  V ODS patřil k výrazným kritikům Lisabonské smlouvy a k euroskeptikům. Evropskou unii přirovnal k SSSR a kritizoval socialistické sklony EU (). V roce 2006 podpořil vznikající motoristickou iniciativu "ChceteZmenu.cz", která požadovala snížení postihů za různé dopravní přestupky, výstavbu rychlostní silnice R35 (od roku 2016 značené dálnice D35) a zvýšení maximální rychlosti na dálnicích na 140–160 km/h. V témže roce dostal od sdružení Děti Země negativní ocenění Zelená perla za větu vyřčenou v souvislosti s peticí proti jihomoravské dálnici D43, kterou podepsalo kolem 35 tisíc lidí: Byl hlavním iniciátorem novely Zákona o pozemních komunikacích, která ruší odpovědnost majitelů přilehlých nemovitostí za škody způsobené závadami ve schůdnosti chodníku a de facto tak ruší jejich tradiční povinnost zajistit zimní údržbu chodníku. V otázce takzvaného „šrotovného“, tedy státní podpory nákupu nových vozidel v rámci řešení světové ekonomické krize, zastával Kubera názor, že šrotovné by majitelům starých vozidel neměl platit stát, ale automobilky, které mají problémy s odbytem.  V roce 2006 zveřejnily "Literární noviny" diskusi Jaroslava Kubery s Josefem Vaculíkem o rozpočtovém určení daní. Zatímco Vaculík prosazoval změnu rozdělovacích koeficientů státních dotací ve prospěch menších obcí, Kubera se stavěl za hledání možností, jak zvýšit přímé příjmy obcí, například tím, že by daň z nemovitosti a různé místní poplatky byly nahrazeny daní z bydlení, a nepřenášet na obce stále další povinnosti státu, když stát takto vzniklé náklady obcím dostatečně nehradí. Zároveň zmínil, že v České republice jsou obce příliš malé: Na konci roku 2008 z pozice primátora v médiích kritizoval byrokracii, usiloval o znovuzavedení okresů a zrušení krajů, varoval před nedostatkem strážníků a zdůvodňoval, proč Teplice neuspořádaly novoroční ohňostroj.  V analýze přístupu k feminismu v českých médiích za období od dubna 2004 do dubna 2005 se ocitl mezi 8 jmenovanými osobnostmi vystupujícími proti feminismu, výslovně byl zmíněn Kuberův výraz citovaný v článku Václava Dolejšího v "MF Dnes" 1. prosince 2004. V diskusi o registrovaném partnerství se zasazoval o rovnost bez ohledu na pohlaví a sexuální orientaci, tedy o to, aby registrovat bylo možno i vztah druh–družka. V Nedělní partii na TV Prima 18. května 2008 se vyjadřoval proti návrhům ministryně Džamily Stehlíkové, která mimo jiné prosazovala, aby zákon zakázal tělesné tresty dětí v rodinách, a tlak EU na aplikaci zákonů prostřednictvím pokut označil za děsivý. V polovině července 2007 se vyjadřoval k výrokům senátorky Liany Janáčkové o Romech, k boji proti diskriminaci, vyjadřoval se proti trestnosti přechovávání dětské pornografie a z pozice primátora komentoval síť poboček Czech Point a příspěvek města na lékařský přístroj. V senátní diskusi 18. července 2007 Kubera mimo jiné řekl:  I přes výhrady podpořil návrh nového trestního zákoníku, na němž uvítal zejména zavedení alternativních trestů typu domácího vězení a sledovacích elektronických náramků.

Herecká zkušenost.

Režisér Ondřej Trojan obsadil v roce 2017 Kuberu do malé role prezidenta Edvarda Beneše ve filmu "Toman", popisujícím osudy Zdeňka Tomana, vedoucího odboru zahraniční rozvědky v letech 1945 až 1948. Jednalo se o jeho jedinou filmovou hereckou zkušenost. Vyzkoušel si i několik divadelních rolí, např. v teplickém Krušnohorském divadle hrál principála v "Prodané nevěstě".

Jaroslav Kubera (16. února 1947 Louny – 20. ledna 2020 Ústí nad Labem) byl český pravicový politik, od listopadu 2018 do úmrtí v lednu 2020 předseda Senátu Parlamentu České republiky. V horní komoře tak navázal na předchozí působení ve funkcích místopředsedy Senátu a předsedy Ústavně-právního výboru. Senátorem za obvod č. 32 – Teplice byl poprvé zvolen v roce 2000. Mezi lety 1994 až 2018 stál v čele města Teplice, nejprve jako starosta, od roku 2001 jako primátor.

Jaroslav Kubera (16 February 1947 – 20 January 2020) was a Czech Civic Democratic politician who served as Senator representing Teplice from 2000 and the President of the Senate from 2018 until his death in 2020, becoming first high-ranking Czech official to die in the office. He previously served as mayor of Teplice from 1994 to 2018.


Historie.

První zachovalá zmínka o obci pochází z roku 1318. Tehdy zde vedla obchodní stezka z Prahy do Žitavy a z roku 1324 je první záznam o existenci strážního hradu u obce. Je však pravděpodobné, že je o 30 let starší. V první čtvrtině 14. století kraj od Žitavy přes Lužické hory až na Českolipsko patřil Ronovcům, Chvalovi z Lipé a jeho synům. Syn Chval se nechal psát po roce 1290 jako Čeněk z Ojvína a zřejmě on využil skálu ve Sloupu připomínající Ojvín ke stavbě hradu. Vesnice pod hradem byla roku 1352 psána jako farní. Od roku 1400 patřila ves Hynkovi Hlaváčovi z Dubé, který ji i s okolím roku 1412 prodal za 200 kop grošů šlechtici Hanušovi Welfovi z Varnsdorfu. Husitské války Sloup přežil bez újmy.  Později po husitských válkách získal sloupské panství loupeživý rytíř Mikeš Pancíř ze Smojna. Podnikal odtud loupeživé nájezdy na okolí i do Saska a Lužické vojsko mu v odvetě v letech 1444 a 1445 hrad zbořilo. Mikeš jej později obnovil a loupil dál, v roce 1455 jej předal synům. V lednu 1471 ho i s podhradím koupili Berkové z Dubé.  V roce 1595 Adam Berka z Dubé ve vsi postavil panský dům, Berkovský zámek, k obývání daleko pohodlnější než zdejší hrad. Během třicetileté války roku 1639 hrad oblehlo vojsko švédského generála Banera, dobylo jej a vypálilo. Obnoven již nebyl. O 50 let později byla ve skále u hradu vyhloubena poustevna.

Rozvoj podnikání.

Po zesnulém Ferdinandu Hroznatovi jeho dědici roku 1708 prodali panství Sloup za 280 000 zlatých hraběti Václavu Norbertu Oktaviánu Kinskému, pánu v České Kamenici. Když ten zemřel, testamentem a dědickou dohodou rodiny Kinských sloupské panství získal jeho druhorozený syn Josef, který byl v době otcova úmrtí nezletilý. Proto až do roku 1726 panství spravoval starší bratr Štěpán Vilém Oldřich Kinský. Obec se začala rozvíjet po roce 1726, kdy panství převzal hrabě Josef Jan Maxmilián Kinský. Nechal zde postavit v letech 1730–1733 zámek v barokním slohu, který hrabě Kinský později stále upravoval. Roku 1779 zde hostil císaře Josefa II. a koncem července 1822 i arcivévodu Františka Karla. U něj je zámecký park s kašnou a vodotryskem. Po znárodnění majetku vysídlených Němců byla v zámku zřízena ozdravovna pro děti z Prahy, sloužil i jako škola v přírodě a ústav sociální péče. Pak se zde usídlil Domov pro seniory  Hrabě Kinský podnikal na celém svém panství, v samotném Sloupu využil i svůj zámek, kde od roku 1756 vyráběl na třech, později devíti stavech jemné plátno. V roce 1759 v obci, ve dvoře pod hradem zřídil barvírnu pláten, kterou postupně rozšířil na kartounku, nejstarší v Čechách. Formíři připravující dřevěné formy k potisku pracovali v obecním domě a v budově, ze které se později stal hostinec Fichtelschänke poblíž hradu. Nedaleko u potoka měl prádelnu pláten. V obci zřídil tkalcovskou školu a roku 1760 manufakturu na výrobu barchetu, kde zaměstnával v roce 1761 na 35 stavech 250 lidí, o 3 roky později jich bylo 400. Roku 1762 založil manufakturu na výrobu cvilinku, řízenou mistrem ze Saska.

Změny státní správy.

V roce 1848 byl vlastníkem Panství Sloup Karel, hrabě Kinský. Součástí jeho panství bylo 26 obcí, z nichž 24 je dnes v okrese Česká Lípa. Po zrušení nevolnictví a v důsledku revolučních událostí roku 1848 došlo v Rakousko-Uhersku k radikálním změnám státní správy. Byla zrušena panství šlechty (včetně panství Sloup), ustanoveny během roku 1850 nové kraje, politické a soudní okresy. Sloup byl i s Janovem začleněn do Českolipského kraje, politického okresu Česká Lípa řízeného okresním hejtmanstvím, soudního okresu Nový Bor. Příslušný krajský soud byl v České Lípě.  V roce 1855 byl Českolipský kraj zrušen, Sloup byl v okrese Nový Bor, který byl začleněn do Litoměřického kraje. Při další reformě státní správy roku 1862 byly kraje zrušeny úplně, okresy zůstaly. Tento stav se do roku 1918 téměř nezměnil.

Symboly obce.

Návrh znaku i praporu zpracoval Miloslav Sovadina a Heraldická komise při Státním okresním archivu v České Lípě. V lednu 1993 návrhy projednalo Obecní zastupitelstvo, v květnu 1998 jej posoudil Podvýbor pro heraldiku a vexilologii PS PČR (prodleva kvůli nedostatečně odůvodněnému návrhu) a 18. června 1998 jej obci předseda Poslanecké sněmovny udělil.

Cestovní ruch.

V 19. století se stává Sloup oblíbeným letoviskem a také zde vznikla řada spolků, např. Horský a zkrášlovací, či Tělocvičný a Divadelní. V obci je řada ubytovacích zařízení, restaurací, naučné stezky a okruhy. Svou mezinárodní základnu, která je zároveň ubytovacím zařízením, má v objektu Herberk (Lesní 205) dětská asociace A-TOM.

Koupaliště.

V roce 1905 bylo na okraji obce z Radvaneckého rybníka vytvořeno přírodní koupaliště, na břehu fungovala restaurace, půjčovna loděk, byla zde plavecká škola. V období mezi světovými válkami se areál nazýval "Vlaštovčím jezerem" ("Schwalbensee"), protože zde hnízdící břehule Němci nazývali břehovými vlaštovkami. Po roce 1945 zůstalo koupaliště v provozu a byl u něj postaven kemp i s chatkami.  V roce 1989 byl kemp veden jako veřejné tábořiště "Na koupališti", provozovaný Okresním podnikem služeb, závod 06, Nový Bor. Rozloha oploceného areálu byla 80 000 m2, provozováno sociální zařízení, půjčovna loděk, restaurace Jednoty III. cenové skupiny, další kiosky s občerstvením, byl zde povolen tehdy i windsurfing.

Doprava a turistika.

Do obce zajíždějí autobusové linky několika dopravců. Jedná se o spoje na trase Česká Lípa - Nový Bor (přes Sloup), Česká Lípa - Cvikov a Nový Bor - Zákupy. Nádraží v Novém Boru na železniční trati 080 Bakov nad Jizerou - Česká Lípa - Jedlová je od středu obce vzdáleno necelé 4 km. Přes Sloup vede mezinárodní červeně značená turistická trasa pro pěší E10 z České Lípy i trasa značená modře. Vedou zde cyklotrasy 3062 a 3066. Obec si vybudovala vlastní vyhlídkové okruhy obcí a po přilehlých památkách. V červnu 2014 byla otevřena poblíž Lesního divadla naučná stezka pro děti.

Sport.

Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2010/2011 ve III. třídě okresu Česká Lípa na 4. místě čtrnáctičlenné tabulky. Rok poté soutěž vyhráli a postupují pro sezónu 2012/2013 do II. třídy okresu Česká Lípa.

Slavní rodáci.

V nedalekém Janově se narodili:

Obec Sloup v Čechách (německy "Bürgstein") se nachází v okrese Česká Lípa, kraj Liberecký. Díky zdejšímu skalnímu hradu, koupališti, nové rozhledně a sousedícím Lužickým horám patří k oblíbeným cílům turistů. Žije zde obyvatel.

Sloup v Čechách () is a village and municipality in Česká Lípa District in the Liberec Region of the Czech Republic.


Život.

Franz Kruckenberg pocházel ze staré obchodnické rodiny z Hamburku. Jako diplomovaný inženýr v oboru stavby lodí konstruoval v období před první světovou válkou bojová letadla a vzducholodě. Už v této době kritizoval vzducholodě. Důvodem bylo jejich plnění explozivním vodíkem. U letadel těžších než vzduch byly zase pro civilní využití příliš velké náklady na palivo a provoz.  Po válce si Franz Kruckenberg otevřel konstrukční kancelář v Heidelbergu. Nejprve navrhl projekt visuté dráhy – monorailu, ten však pro nedostatek kapitálu nedovedl ani do stadia prototypu. Později společně s Hermannem Föttingerem založil "Flugbahn-Gesellschaft mbH" pro stavbu „Schienenzeppelinu“ – vozu s vrtulovým pohonem. První testovací jízdy se uskutečnily 25. září 1930 na trati Braunschweig-Paderborn mezi Kreiensen a Altenbeken. 21. června 1931, po mnoha zkušebních jízdách, se jím zkonstruovaný vůz předvedl na první jízdě na trati mezi obcemi Ludwigslust a Wittenberge. Dvounápravový aerodynamický vůz lehké konstrukce poháněný vrtulí dosáhl při této jízdě železničního světového rekordu 230,2 km/h. Tento rekord byl překonán až po více než dvaceti letech (1954). Vozidlo bylo na svou dobu revoluční, jeho koncept – aerodynamický tvar a lehkou konstrukci využívají vysokorychlostní vlaky až do současnosti (ICE, Acela, TGV). Hlavním problémem však byl vrtulový pohon vytvářející hluk a proud vzduchu. Kruckenberg přestavěl „Schienenzeppelin“ na hydrodynamický přenos výkonu. Takto rekonstruovaný vůz s motorem o výkonu 441 kW dosahoval maximální rychlosti 180 km/h.  Další Kruckenbergovou konstrukcí byla prototypová motorová jednotka SVT 137 155. Pohonná jednotka byla ukryta v mohutném aerodynamickém čele. Přenos výkonu byl opět hydrodynamický, jako přenosové médium byla použita voda. Při zkušební jízdě 23. června 1939 dosáhla jednotka na trati Hamburk–Berlín rychlosti 215 km/h. Po druhé světové válce navázala na tento typ Kruckenbergova konstrukční kancelář při vývoji jednotek řady DB VT 10.5 („Senator“ a „Komet“). Kruckenbergovy konstrukce byly inspirací i pro motorovou jednotku DB VT 11.5 známou z nasazení do západoevropské sítě expresních dálkových vlaků Trans Europ Express (TEE) a pro východoněmeckou VT 18.16 známou v Československu především z nasazení na mezinárodní vlaky "Vindobona", "Karlex" a "Karola."

Franz Friedrich Kruckenberg (21. srpna 1882, Uetersen – 19. června 1965, Heidelberg) byl německý strojní inženýr a železniční konstruktér. Byl průkopníkem rychlé železniční dopravy, jeho nejznámější konstrukcí byl Schienenzeppelin, který v roce 1931 dosáhl rekordní rychlosti 230 km/h.

Franz Friedrich Kruckenberg (* 21 August 1882 in Uetersen, Germany; † 19 June 1965 in Heidelberg) was an engineer and pioneer of high speed railway systems. He designed several high speed trains. His most famous design was the Schienenzeppelin.


Dějiny.

Počátky vzrůstu Tálibánu spadají do afghánské post-sovětské éry devadesátých let. První členové hnutí se rekrutovali ze studentů madrás v Kandaháru a Hilmadu. Za svou ideologii přijali wahhábismus. Po skončení sovětské okupace Afghánistánu začal počet stoupenců Tálibánu rychle narůstat. Začali se k němu přidávat i islámští fundamentalisté z okolních zemí a Tálibán postupně získával moc nad jednotlivými částmi Afghánistánu, až v roce 1996 dobyl hlavní město Kábul, čímž fakticky započala vláda nad celým Afghánistánem. Tálibové přejmenovali Afghánistán na Islámský emirát Afghánistán. Do čela emirátu se postavil samozvaný fundamentalista Muhammad Umar.  Mulla Umar nastolil v zemi velmi tvrdý režim, který vyvolal vlnu odporu nejen u mezinárodních společenství, ale i u samotných Afghánců. Ve snaze vymýtit z emirátu zločin obnovil i za menší provinění tresty bičováním, kamenováním, sekání rukou i veřejné popravy. V rámci fundamentálního islámu začal v zemi praktikovat přísný ikonoklasmus. Ve snaze odstranit veškerou světskou zábavu mimo jiné zakázal tanec na veřejnosti, fotografování, sportovní utkání a zrušil veškeré televizní vysílání. Televizory nechal shromáždit na kábulském náměstí a poté je nechal rozdrtit tanky. Snad největším vrcholem jeho obrazoborecké snahy bylo zničení bamjánských Buddhů. Dále zakázal chodit dívkám do škol a ukazovat se na veřejnosti, v celé zemi zakázal veškeré druhy zábavy a i dalšími způsoby porušoval základní lidská práva v celé zemi. Situace uvnitř emirátu tehdy vyvolala odpor nejen u Západních států a mezinárodních organizací, ale i u samotných Afghánců.  I přes snahu Tálibánu se emirát nikdy nerozšířil na celé afghánské území. Severní výběžek země (přibližně 1/10 celkové rozlohy Afghánistánu) stále zůstával pod správou místních kmenů, které tvořily tzv. Severní alianci. Jedinými státy, které uznaly svrchovanost a nezávislost Islámského emirátu Afghánistán se staly Saúdská Arábie, Pákistán a Spojené arabské emiráty. Islámský emirát v Afghánistánu neměl dlouhého trvání. V roce 2001 byl ukončen následkem operace Trvalá svoboda, která byla přímým důsledkem útoků z 11. září, ze kterých sice byla viněna Al-Káida, ta však měla těsné styky s Tálibánem a její základny se nacházely na afghánském území.

Islámský emirát Afghánistán (: ) byl islámský emirát, který se mezi lety 1996–2001 nacházel na většině území dnešního Afghánistánu. Pojmenování dostal od islámského nábožensko-politického hnutí Tálibán, které tehdy fakticky ovládalo 90 % území dnešního Afghánistánu.

The Islamic Emirate of Afghanistan (, "") was a totalitarian Islamic state established in September 1996 when the Taliban began their rule of Afghanistan after the fall of Kabul. At its peak, the Taliban established control over approximately 90% of the country, whereas remaining parts of the country in the northeast were held by the Northern Alliance, who maintained broad international recognition as a continuation of the Islamic State of Afghanistan. After the September 11 attacks and subsequent United States-backed war on terror, international opposition to the regime drastically increased, with diplomatic recognition from the United Arab Emirates, and Pakistan being rescinded. The Islamic Emirate ceased to exist on 17 December 2001, after being overthrown by the Northern Alliance, which had been bolstered by a US-led invasion of the country.


Zlatý chrám.

Sikhský Zlatý chrám je nejdůležitější svatyní sikhského náboženství a skutečným „srdcem“ kolem něhož se točí život v Amritsaru. Je to obrovský rozlehlý komplex budov z bílého kamene, uvnitř leží obrovská nádrž a uprostřed ní – jako ostrov – září samotný Harimandir – chrám pokrytý měděným plechem, který je pozlacen několika tunami zlata. Zde se ve dne nachází originál knihy Guru Granth Sahib sepsaný přímo desátým sikhským guru – Guru Gobindem Singhem. Tato posvátná kniha se každý večer přenáší na nosítkách k úschově. Sikhové považují za nejvyšší čest, mohou-li se tohoto přenášení účastnit jako nosiči.

Hranice s Pákistánem.

Město se nachází jen necelých 30 km od hranic Pákistánu – tj. jediného hraničního přechodu mezí Indií a Pákistánem, kterým je Wagha – Láhaur. Železniční hraniční přechod je nedaleké Attari – Láhaur. Pro obyvatele Kašmíru byl nedávno zřízen hraniční přechod z Kašmíru na území Pákistánem obsazeného území, nazvaného Azad (= Svobodný) Kašmír u města Muzaffarabádu, ten ale slouží pouze pro autobusovou linku, která cizince nepřepravuje. Každý den večer v době západu slunce se na hraničním přechodu Wagha – Láhaur odehrává velkolepá podívaná – rituál uzavírání hranice a stahování vlajky. Je to oblíbená podívaná pro turisty. Někteří Indové a Pákistánci ji ale berou smrtelně vážně, jako soupeření znepřátelených stran a trochu to připomíná někdejší soupeření SSSR a USA v dobývání kosmu. Na pákistánské straně je vše laděno do zelené – barvy Islámu, naproti tomu indická strana září pestrostí barev. Na indické straně tančí dívky v rytmu indického disco-stylu a snaží se tak provokovat pákistánské muslimy, kterým jejich víra takovou „bezbožnou“ zábavu zakazuje. Na obou stranách stojí obrovské tribuny, které se zaplní diváky – na indické straně mnoha tisíci, na straně pákistánské jich bývají pouze stovky, i když z blízkého 6,5 milionového velkoměsta Láhauru sem jezdí i městská autobusová linka č. 4. Po obou stranách parádním krokem pochodují hraniční gardy v parádních uniformách s vysokými čepicemi, které ještě zdůrazňují obrovský vzrůst gardistů. Poté předvedou dokonalé „kvérgrify“ a velitelé gard přesně synchronizovaně stahují státní vlajky. Ty pak poskládají a v průvodu odnesou na noc uložit. Tím končí jakási „oficiální“ část rituálu a začíná druhá část – volné pokřikování z jedné strany na druhou. Diváci soupeří, která strana bude křičet hlasitěji a vydrží to déle. Indové provolávají: „India zindábád“ (= ať žije Indie!) a „Bhárat mátá kí džaj“ (= Matce Indii nazdar!) a Pákistánci zase: „Pákistán zindábád“ (= ať žije Pákistán) a „Alláhu Akbar“ (= Alláh je nejvyšší)

Historie.

Město založil v roce 1577 sikhský guru Rám Dás na místě kde bývala nádrž, jejíž voda měla léčebné účinky. Tato nádrž se zachovala dodnes, leží ale přibližně 25 km na jih od centra města, jmenuje se „Taren Taran“ a má velice dobré autobusové spojení z Amritsarem.

Amritsarský masakr.

13. dubna 1919 se v uzavřeném parku jménem Džallijáanválá Bagh (Jallianwala Bagh) odehrál pověstný masakr v Amritsaru, kdy brigádní generál Reginald Dyer dal ghurkským oddílům příkaz postřílet tisíce neozbrojených mužů, žen, dětí a starců. Toho dne se shromáždilo asi 10 – 20 tisíc lidí k pokojnému a nenásilnému protestu na uzavřeném území parku Džallijáanválá Bagh. Z tohoto parku s rozlohou 26 tisíc m2, neměl nikdo šanci uniknout, neboť je až na úzký vchod celý obehnán vysokou zdí. Nyní je v tomto parku památník této tragické události.  Reginald Dyer před vyšetřujícím soudem prohlásil, že palbu zastavil protože mu již došla munice a že jeho zákrok měl sloužit k vyvolání „morálního a všeobecného účinku“. Byl za to zbaven velení, ale nijak nebyl potrestán. Veřejná sbírka v Británii mu vynesla 26 tisíc GBP.  Oficiálně Britové přiznali pouze 379 zastřelených a asi 1200 raněných a 1650 vystřelených nábojů. Indické údaje jsou ale více než trojnásobné a ani ty mezi mrtvé nepočítají oběti smrtelných zranění, které jim podlehly později. Stopy po kulkách, které jsou zakonzervovány, jasně prokazují, že vojáci stříleli i z blízkosti na osoby ležící na zemi. Mnoho lidí, ve snaze chránit se před střelami, naskákalo do velké studny, kde převážně také zahynuli, ze studny bylo později vyproštěno 120 těl. Tento masakr byl znázorněn i ve filmu „Gándhí“, v originální verzi jsou dokonce i původní černobílé záběry, které ale byly z české verze vystřiženy.  15. dubna vyhlásil místoguvernér O'Dwyer v Paňdžábu stanné právo, Indové byli hromadně zatýkáni, veřejně bičováni a umísťováni do klecí na veřejných místech. Proti obyvatelstvu bylo nasazeno i válečné letectvo, které bombardovalo a kulomety ostřelovalo civilní cíle podle libovůle pilotů.

Operace Modrá hvězda.

Mezi Sikhy se čas od času projeví autonomistické snahy, vedené stranou Akálí dal, která se snaží vytvořit pro Paňdžáb širokou autonomii s teokratickým systémem vlády, který by měl navazovat na někdejší sikhský stát. Akálí dal je však parlamentní strana, respektující ústavu Indické republiky. V 80. letech 20. století začaly tyto tendence opět nabývat na síle a tak federální vláda, vedená premiérkou Indírou Gándhíovou raději podpořila extremisty, ve snaze oslabit pozici strany Akálí dal. To se však brzy vymstilo. Extremisté, které vedl sant Džarnail Singh Bhindránvála, se uchýlili k teroristickým metodám, v roce 1984 obsadili, ozbrojení moderními rychlopalnými automatickými zbraněmi, komplex Zlatého chrámu, z poutníků udělali své zajatce a rukojmí a po federální vládě žádali, aby jim předala moc nad Paňdžábem a vytvoření nezávislého sikhského státu, nazvaného Khálistán, podle vzoru muslimského Pákistánu. Na příkaz federální premiérky Indíry Gándhíové zahájila v noci na 5. června 1984 indická armáda útok na centrum teroristů, který nesl kódové označení Operace Modrá hvězda. Útok začal nočním dělostřeleckým ostřelováním. Poté byly nasazeny tanky a parašutistický výsadek. Budova, v níž měli extremisté centrum, byla téměř v rozvalinách. Extremisté se úporně bránili a nakonec tento útok stál životy více než 200 indických vojáků a více než 2000 rukojmích – sikhských poutníků. Tato akce stála nakonec Indíru Gándhíovou život, zastřelili ji totiž dne 31. října 1984 členové její sikhské tělesné stráže. Tento atentát na Indíru Gándhíovou měl jako přímý následek pogromy a genocidu sikhů, kdy bylo v průběhu několika dnů vyvražděno mnoho tisíců sikhů a to především v Dillí. O tři roky později, za vlády premiéra Rádžíva Gándhího, syna Indíry Gándhíové, se extremisté opět pokusili o převrat, tentokrát ale akci označenou jako Operace Černá bouře provedla paňdžábská policie téměř beze ztrát, tím že extremisty obklíčila a izolovala a oni nakonec kapitulovali.

Amritsar (paňdžábsky: ਅੰਮ੍ਰਿਤਸਰ, hindsky: अमृतसर, znamená "Jezero nektaru nesmrtelnosti") je nejvýznamnějším (nikoliv však největším – tím je město Ludhiana, ani hlavním – tím je město Čandígarh) městem indického svazového státu Paňdžáb. Je centrem a posvátným městem sikhského náboženství, žije v něm však i mnoho hinduistů. Leží velice blízko hranic s Pákistánem, pouhých 32 km od pákistánského velkoměsta Láhauru. Žije v něm zhruba 1,5 milionu obyvatel, ale včetně okolí města až 3,7 milionu.

Amritsar (), historically also known as "Rāmdāspur" and colloquially as "Ambarsar", is a city in state of Punjab, northwestern India which is the administrative headquarters of the Amritsar district and is located in the Majha region of Punjab.


Začátek kariéry.

Ve dvanácti letech stal českým mistrem ve třídě ICA a v dalších třech letech si domácí titul zopakoval. V roce 1998 obsadil ve stejné třídě 5. místo v mistrovství Evropy a začal poznávat, jak vypadá závodění s formulovým vozem.  Vydal se stejným směrem jako pár let před ním Tomáš Enge a vstoupil do německého mistrovství formule Ford. Sedmé místo z roku 1999 vylepšil v roce následujícím titulem vicemistra a v zimních měsících na přelomu roku 2001 zazářil v seriálu Formula Palmer Audi Winter Series, když dva závody vyhrál a v konečném pořadí obsadil 3. místo.  Sedmnáctiletý Janiš měl být jednou z hvězd seriálu Formula Palmer Audi, ale začátkem dubna 2001 Dr. Palmer svůj šampionát odvolal. Manažer Antonín Charouz našel náhradu ve formuli Renault, ze které vyšel mistr světa formule 1 Fin Kimi Räikkönen. Řešení mělo háček, neboť všechny dobré stáje byly obsazené. Na Jarka zbyl tým, jenž byl stejně jako jeho jezdec nováčkem. Místo zápolení o špičku zůstal boj s neposlušným vozem a místo v polovině startovního pole.  S monopostem formule Renault nakonec absolvoval pouhé čtyři závody, pak přesedl do monopostu předního týmu německého mistrovství formule 3, švýcarského KMS. Ve čtvrtém závodě za volantem tohoto stroje získal první body do šampionátu.

2001.

Během sezony 2001 seděl ve formulových vozech čtyř různých kategorií a výkonů. Vystřídal monoposty formulí Palmer Audi, Renault, F3 a F3000. Začátkem srpna 2001 řídil na okruhu v Mostě v rámci seriálu ELMS také sportovní vůz Panoz. V roce 2001 se stal testovacím jezdcem týmu formule 1 Prost Acer.

2002.

V roce 2002 Jarek závodil v prvním českém týmu Evropské série formule 3000, která představuje předstupeň k mezinárodnímu mistrovství FIA F3000. V Evropské sérii formule 3000 se umístil na výborném třetím místě, když vyhrál poslední závod šampionátu v ulicích města Cagliari na Sardinii.

2003.

Sezonu 2003 strávil v Mezinárodním šampionátu FIA F3000. Na společném partnerství se dohodli jeho manažer Antonín Charouz s manažerem německého týmu PSM Racing Line Sigi Müllerem. Tým s českou licencí nesl jméno PSM I.S.R. Charouz. V tomtéž roce se stal druhým Čechem, který testoval formuli 1. Testy probíhaly ve španělském Jerezu s týmem Jordan.

2004.

V roce 2004 přesedl z formulových vozů do cestovního vozu Německého šampionátu DTM v týmu Sonax Dark Dog AMG Mercedes. Na konci sezóny poprvé usedl do kokpitu zámořské formule ChampCar a po úspěšně zvládnutých testech se zúčastnil závodu v australském Surfers Paradise v týmu Dale Coyne Racing. Poté absolvoval další dva testy s monopostem s týmem Forsythe Racing, ve kterých patřil mezi nejrychlejší. Stal se tak prvním Čechem v ChampCar sérii.

2005.

Jarek Janiš začal sezonu 2005 s týmem Kondo Racing v japonském šampionátu Formule Nippon. Začátek sezony ovlivnilo nepříznivé počasí a technické problémy, které mu zabránily plně využít oficiální testy. Do sezony tak vstoupil s omezenými zkušenostmi na suchu a to se ukázalo jako značný handicap. V závodech v Suzuce a Motegi se trápil, navíc ho opět postihly technické problémy. Nicméně dokázal zazářit v částečně mokrém závodu v Sugo, kde se pohyboval na čele závodu. V tomtéž roce nastoupil i v italském šampionátu formule 3000, kde ihned debutoval ve druhém závodu sezony ve Vallelunze s ma-con Charouz Junior týmem. Okamžitě patřil mezi nejrychlejší a v závodu dojel druhý. Na předních místech se pohyboval i závěru sezony, kde mu patřilo celkové druhé místo.  Ke konci roku se stal členem reprezentačního týmu České republiky ve Světovém seriálu národů a v Malajsii poprvé usedl do závodního vozu v pátečním volném tréninku.

2006.

Sezónu 2006 výborně zahájil v nově vzniklé F3000 International Masters, kde několik závodů vyhrál. Podílel se tak na zisku titulu v hodnocení týmů pro Charouz Racing systém Junior team. Ve zbytku sezóny přijal nabídku startovat v prestižních závodech FIA GT s vozem Saleen S7R týmu Zakspeed. Ve FIA GT dlouho bojoval o titul v kategorii GT1. Získal prestižní titul nováčka roku. Také se zúčastnil se několika závodů A1GP a pro sezónu 2006/2007 byl členem českého A1GP týmu. Doma v České republice několikrát závodil v mistrovství České republiky na okruzích s vozem Mercedes Benz AMG CLK DTM. V posledním závodě se objevil s vozem BMW Z4 Coupe a ve své třídě zvítězil.

2007.

Po havárii v extrémně rychlé a nebezpečné zatáčce Eau Rouge při závodě Le Mans Series 2007 na belgickém okruhu Spa-Francorchamps musel kvůli zranění páteře téměř na rok přerušit aktivní jezdeckou kariéru. V létě 2007 tak tento úspěšný olomoucký pilot opustil týmy Spyker Squadron (Le Mans Series) a Scuderia Ecosse (FIA GT) a z nucené pauzy jej vytrhla pouze účast ve dvou závodech A1GP, kdy absolvoval tréninky nováčků při A1GP Taupo (Nový Zéland) a Sydney (Austrálie). Ani v době rekonvalescence však hvězda FIA GT 2006 prostředí automobilových závodů neopustila: Jarek byl nablízku kolegům Štěpánu Vojtěchovi a Adamu Lackovi, ale zejména svému mladšímu bratrovi Erikovi v F3 Euro Series.

2008.

Rok po havárii, v polovině září 2008, konečně znovu usedl do závodního vozu při MMČR v Brně a v královské Divizi 4 hned porážel soupeře. Bývalý testovací pilot týmu formule 1 Jordan vyhrál kvalifikaci Sprintu Divize 4 nad 2000 cm3 a v závodě pak obsadil třetí místo. K bronzu v Brně přidal ještě stříbro z vytrvalostního závodu, jehož se účastnil spolu s Antonínem Charouzem, Nicolasem Kiesou a Pedrem Lamym.

2009.

V sezóně 2009 se Jarek Janiš stal továrním pilotem týmu SNORAS Spyker Squadron, za který společně s týmovým kolegou Tomem Coronelem startoval v Le Mans Series. Ve slavném závodě 24h Le Mans doplnil jezdeckou sestavu Jeroen Bleekemolen. Posádka poprvé v historii dokončila pro holandskou značku závod a zároveň získala vynikající výsledek v podobě páté pozice ve třídě LMGT2. Startoval také v premiérovém ročníku Lamborghini Super Trofeo, kde získal třetí pozici mezi profesionálními jezdci a v českém mistrovství v závodech automobilů na okruzích ve stáji Sauto.cz Racing Team.

Jaroslav „Jarek“ Janiš (* 8. července 1983, Olomouc) je český automobilový závodník, první český jezdec Champ Car World Series a druhý ve Formuli 1. V roce 2003 byl oficiálním testovacím jezdcem týmu Jordan. 24. října 2004, jako první Čech, poprvé odstartoval do závodu ChampCar na okruhu v Surfers Paradise. Jeho bratr Erik je také automobilový závodník.

Jaroslav "Jarek" Janiš (born 8 July 1983) is a Czech auto racing driver. In 2006 he is racing in the FIA GT Championship. He has taken three pole positions Brno, Dijon and the Hungaroring turning two of them into victories, teamed with Sascha Bert and occasionally former Formula One driver Andrea Montermini. Prior to 2006 he had done six GT Championship races, four of them in a Ferrari 360 Modena for the Menx team in 2003, taking a total of 17.5 points.