Autorita purán.

Z hlediska klasifikace indických posvátných pramenů patří purány mezi tzv. písma "smriti" (paměti, "to, co bylo zapamatováno"). Do této kategorie spolu s puránami patří také historické spisy zvané "itihásy" (sem spadají indické hrdinské eposy Mahábhárata a Rámájana). Purány a itihásy tedy tvoří kategorii "smriti". Naproti tomu existuje skupina písem zvaných "šruti" ("to, co bylo vyslyšeno"). Do kategorie "šruti" patří původní védské sbírky, sútry a upanišady. Za autoritativní "zjevené spisy" jsou obvykle považovány pouze písma kategorie "šruti", purány a historické příběhy nikoliv. Otázkou je, zda toto přesvědčení odpovídá skutečnosti, nebo zda se nejedná o chybně obecně přijimaný fakt, jelikož spisy na mnoha místech dokládají, že purány a stejně tak historické spisy se nazývají tzv. pátou védou, tedy, že jsou stejně tak autoritativní a "zjevené" jako původní Védy. Přestože purány a mnohé spisy obsahují výroky o své autenticitě, nemohou být tyto pasáže považovány za důkazy, které podporují autoritu purán, a to zkrátka proto, že tato písma nejsou považována za "védská". Na úrovni argumentace musíme tedy použít důkazy ("šabda-pramána") z písem kategorie "šruti" (upanišady, áranjaky atd.). Tyto výroky zde budou nyní uvedeny:  V "Brihadáranjaka Upanišadě" (2.4.10) se nachází pasáž, která je evidentně klíčovým důkazem zjevených písem podporující autoritu purán a "itihás" (pro větší autentičnost bude nejprve uveden původní text v sanskrtu a následně jeho překlad):"eva vā are'sya mahato bhūtasya niḥśvasitam etad yad ṛgvedo yajurvedaḥ sāmavedo 'tharvāṅgirasa itihāsaḥ purāṇaṃ vidyā upaniṣadaḥ ślokāḥ sūtrāṇy anuvyākhyānāni vyākhyānani | asyaivaitāni niśvasitāni ||""Rg Véda, Jadžur Véda, Sáma Véda, Atharva Véda, Itihásy, Purány, Upanišady, šlóky, sútry, různá umění, vysvětlení a komentáře — všechny pocházejí z dechu Nejvyšší Osoby."Důležitost tohoto výroku je podpořena skutečností, že je v tomto spise výrok uveden hned dvakrát. Kromě výše citované pasáže z II. kapitoly také ve IV. kapitole (4.5.11).  V "Čhandógja Upanišadě" (7.1.2) je uvedeno:"ṛgvedaṁ bhagava ‘dhyemi yajurvedaṁ | sāmavedamātharvanaṁ caturthamitihāsapurāṇam pañcamam vedānāṁ ||" "Ó pane, studoval jsem Rg Védu, Jadžur Védu, Sáma Védu a Atharva Védu – čtyři Védy, a purány a historické příběhy ("itihásy") jako pátou védu."  O kousek dál v Čhandógja Upanišadě je obdobný výrok (7.1.4):"nāma vā ṛgvedo yajurvedaḥ sāmaveda ātharvanaścaturtha itihāsa-purāṇaḥ pañcamo vedānāṁ""Rg Véda, Jadžur Véda, Sáma Véda a Atharva Véda jsou známy jako čtyři Védy, purány a itihásy jako pátá Véda."  "Taittiríja-Áranjaka" (2.9) říká:... "yad brāhmaṇānītihāsa purāṇāni" – „ [...] "bráhmany", "itihásy" a "purány" slouží jako texty, které předepisují postupy obřadů (yajña).“ V této části písmo dává "purány" a "itihásy" do stejné kategorie spolu s "bráhmany", což jsou spisy kategorie "šruti", stejně jako "áranjaky". Jde o to, že kdyby nebyly "purány" a "itihásy" považovány za stejně důležité a autoritativní v oblasti rituálu jako "šruti", nebylo by to ve výše zmíněné pasáži uvedeno. Tímto tedy tato pasáž nepřímo potvrzuje, že "purány" a "itihásy" jsou stejně důležité a zjevené, jako "šruti" písma.

Rozdělení purán.

Základních purán, napsaných v epických sanskrtských dvojverších (slokách), je osmnáct a jsou také označovány jako mahápurány (velké purány). Ty se dělí na tři skupiny:  Kromě mahápurán existuje ještě osmnáct méně významných vedlejších purán (tzv. upapurány), jejichž seznam je možno nalézt v "Kúrmapuráně" a které obsahují doplňující texty. Dalším druhem purán jsou i v novoindických jazycích psané místní purány (sthalapurány), týkající se vzniku a tradic různých chrámů a svatyň, a kulapurány, zabývající se mytologickým vznikem kastovního systému.

Purány (v sanskrtu पुराण, doslova "stará vyprávění") jsou hinduistické sbírky starých příběhů. Svými kořeny sahají sice hluboko do minulosti, ale nejstarší z nich získaly svou dnešní podobu na počátku našeho letopočtu a některé dokonce až kolem roku 900 n. l.

The word Purana (;, "") literally means "ancient, old", and it is a vast genre of Indian literature about a wide range of topics, particularly legends and other traditional lore. The Puranas are known for the intricate layers of symbolism depicted within their stories. Composed primarily in Sanskrit, but also in Tamil and other Indian languages, several of these texts are named after major Hindu deities such as Vishnu, Shiva, Brahma and Shakti. The Puranic genre of literature is found in both Hinduism and Jainism.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Slovinsko – Grónsko 35:21 (17:9)  20. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  20. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (16:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar

Skupina B.

Island – Austrálie 45:20 (26:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  20. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (20:00) - Magdeburg

Skupina C (Berlin, Halle/Westfalen).

Německo – Brazílie 27:22 (12:10)  19. ledna 2007 (17:30)  20. ledna 2007 (19:30)  21. ledna 2007 (15:30)  21. ledna 2007 (17:30)  22. ledna 2007 (17:00)  22. ledna 2007 (19:30)

Skupina D.

Česko – Katar 37:23 (18:11)  20. ledna 2007 (15:45) - Brémy  20. ledna 2007 (18:00) - Brémy  21. ledna 2007 (15:45) - Brémy  21. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (20:00) - Brémy

Skupina E.

Norsko – Angola 41:13 (21:8)  20. ledna 2007 (18:15) - Kiel  20. ledna 2007 (20:15) - Kiel  21. ledna 2007 (18:15) - Kiel  21. ledna 2007 (20:15) - Kiel  22. ledna 2007 (18:15) - Kiel  22. ledna 2007 (20:15) - Kiel

Skupina F.

Chorvatsko – Maroko 35:22 (16:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  20. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (20:00) - Stuttgart  Slovinsko – Německo 29:35 (14:17)

Osmifinále.

Skupina A (Halle/Westfalen, Dortmund).

24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (19:30)  25. Ledna 2007 (16:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  25. Ledna 2007 (20:30)  27. Ledna 2007 (16:30)  27. Ledna 2007 (18:00)  27. Ledna 2007 (20:00)  28. Ledna 2007 (15:30)  28. Ledna 2007 (17:30)  28. Ledna 2007 (19:30)  Česko – Maďarsko 25:28 (10:17)

Skupina B.

24. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim

Play off.

Čtvrtfinále.

Německo – Španělsko 27:25 (15:12)  30. Ledna 2007 (17:50) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (20:00) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (17:30) - Hamburg  30. Ledna 2007 (20:00) - Hamburg

Semifinále.

Německo – Francie 32:31pp (11:12, 21:21)  1. února 2007 (17:30) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (20:00) - Hamburg

Finále.

Německo – Polsko 29:24 (17:13)  4. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 3. místo.

Dánsko – Francie 34:27 (21:15)  4. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 5. – 8. místo.

Chorvatsko – Španělsko 35:27 (16:12)  1. února 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (17:30) - Hamburg

O 5. místo.

Chorvatsko – Rusko 34:25 (18:12)  3. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 7. místo.

Španělsko – Island 40:36 (19:13)  3. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 9. místo.

Maďarsko – Slovinsko 34:33 (16:16)  30. ledna 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem

O 11. místo.

Tunisko – Česko 25:21 (13:13)  30. ledna 2007 (15:00) - Hamburg

O 13. - 18. místo.

Skupina A.

Kuvajt – Ukrajina 23:33 (10:19)  24. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo

Skupina B.

Egypt – Norsko 18:27 (9:12)  24. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo

O 13. místo.

Norsko – Ukrajina 32:22 (12:12)  28. Ledna 2007 (18:00)

O 15. místo.

Jižní Korea – Argentina 38:31 (19:13)  28. Ledna 2007 (15:30)

O 17. místo.

Egypt – Kuvajt 26:22 (12:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

O 19. - 24. místo.

Skupina A (Halle/Westf., Dortmund).

Grónsko – Austrálie 34:25 (16:12)  24. Ledna 2007 (15:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  27. Ledna 2007 (14:00)

Skupina B (Halle/Westf., Dortmund).

Katar – Angola 27:33 (14:15)  24. Ledna 2007 (20:00)  25. Ledna 2007 (14:00)  27. Ledna 2007 (18:30)

O 19. místo.

Brazílie – Maroko 36:29 (17:12)  28. Ledna 2007 (20:00)

O 21. místo.

Angola – Grónsko 29:28 (14:12)  28. Ledna 2007 (17:30)

O 23. místo.

Katar – Austrálie 36:22 (15:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

20. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 19. 1. – 4. 2. v Německu. Mistrovství se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do osmi čtyřčlenných skupin. První dva týmy postoupily do dvou osmifinálových skupin, týmy z prvního až čtvrtého místa postoupily do play off, ostatní hráli o umístění. Mistrem světa se stalo Německo.

The 2007 World Men's Handball Championship took place from 19 January to 4 February 2007 in Germany. 24 national teams played in 12 German cities. It was the 20th edition of the World Championship in team handball and was won by the hosts.


Charakteristika.

Pro μ = 1 by se dostal do negativního standardního stavu, jako všechny nehmotné částice se spinem 1 nebo větším. Tyto stavy nejsou fyzikální, a pro soudržnost tu musí být kalibrační invariance, která tyto stavy zruší: δψ = ∂ε kde ε(x) je spinorová funkce časoprostoru. Tato kalibrační invariance je lokální supersymetrická transformace a výsledná teorie je teorie supergravitace.  Gravitino je fermion zprostředkující interakci supergravitace, stejně jako foton zprostředkující elektromagnetismus a pravděpodobně graviton zprostředkující gravitaci. Kdykoliv je supersymetrie narušena teorií supergravitace, získává hmotu, která je určena na stupnici, nakolik je supersymetrie narušena. Je to velmi rozdílné pro jednotlivé odlišné modely supersymetrického narušení, ale pokud je supersymetrie řešením hierarchického problému standardního modelu, tak by gravitino nemělo být těžší než 1TeV.

Kosmologický problém gravitina.

Pokud má gravitino opravdu hmotnost v řádu TeV, tak to vytváří problém ve standardním modelu kosmologie, alespoň naivně.  Jednou z možností je, že gravitino je stabilní. To by bylo v případě, že gravitino je nejlehčí supersymetrická částice a R-parita se zachovává (nebo téměř). V tomto případě je gravitino kandidátem na temnou hmotu; gravitina jako taková by měla být vytvořena ve velmi raném vesmíru. Nicméně, někdo může spočítat hustotu gravitina a ukáže se, že je mnohem vyšší, než pozorovaná hustota temné hmoty.  Jiná možnost je, že je gravitino nestabilní. Výše uvedená gravitina by se rozpadla a nepřispěla k pozorování hustoty temné hmoty. Ale, protože se rozkládají pouze gravitací, jejich doba života je velmi dlouhá, v řádu M/m v přirozených jednotkách, kde Mpl je Planckova hmotnost a m hmotnost gravitina. Pro gravitino s hmotností v řádech TeV by to bylo 105 sekund, což je déle než éra jaderné syntézy. Alespoň jeden z možných způsobů rozkladu musí zahrnovat jeden foton, nabitý lepton nebo mezon, z nichž každý by byl energeticky aktivní, aby zničil jádro, pokud jej zasáhne. Může se ukázat, že energetické částice vzniklé rozpadem mají dostatečnou energii na zničení většiny jader v éře jaderné syntézy, v rozporu s pozorováními. Ve skutečnosti by v takovém případě mohl být vesmír tvořen pouze z vodíku a vytvoření hvězd by bylo pravděpodobně nemožné.  Jedním z možných řešení kosmologického problému gravitina je rozdělení supersymetrického modelu, kde by mělo gravitino o hodně větší hmotnost v měřítku TeV, ale ostatní fermionové supersymetrické částice standardního modelu, se již objevují v tomto měřítku.  Dalším řešením je, že R-parita je lehce porušena a gravitino je nejlehčí supersymetrickou částicí. To způsobí, že téměř všechny supersymetrické částice v raném vesmíru se rozpadají na částice standardního modelu porušením interakce R-paritou s dostatečným předstihem před syntézou prvotních jader, malá část se však rozpadá na gravitina, jejichž doba života je řádově vyšší, než je věk vesmíru v důsledku potlačení rychlosti v Planckových jednotkách a malé porušení spojení R-parity.

Gravitino (symbol G͂) je superpartner gravitonu, jak předpokládá teorie kombinující obecnou relativitu a supersymetrii; tj. teorie supergravitace. Pokud existuje, je to fermion se spinem 3/2, je tedy řízen Rarito-Schwingerovou rovnicí.

In supergravity theories combining general relativity and supersymmetry, the gravitino () is the gauge fermion supersymmetric partner of the hypothesized graviton. It has been suggested as a candidate for dark matter.


Životopis.

Harnoncourt se narodil v Berlíně v rodině stavebního inženýra. Jeho celé rodné jméno je Johannes Nicolaus hrabě de la Fontaine a d’Harnoncourt-Unverzagt. Mládí prožil ve Štýrském Hradci, kam se jeho rodiče přestěhovali. V roce 1948 začal ve Vídni studovat hru na violoncello. Již v té době se začal zabývat problematikou interpretační praxe staré hudby. V letech 1952–1969 působil jako cellista u Vídeňských symfoniků. Roku 1953 založil Harnoncourt orchestr Concentus Musicus Wien (Vídeňský hudební souzvuk), orientovaný na autentickou interpretaci barokní hudby za pomoci původních nástrojů nebo jejich replik. Realizoval s ním mnoho nahrávek a získal světovou proslulost.  Od začátku 70. let se začal prosazovat jako dirigent klasických symfonických orchestrů. Vrcholem v této oblasti bylo navázání spolupráce s Vídeňskými filharmoniky v roce 1984 a s Berlínskými filharmoniky roku 1991. Harnoncourt byl i vyhledávaným operním dirigentem. Ve Vídeňské státní opeře, Salcburském festivalu či Opeře Zürich inscenoval díla od baroka po 20. století. Na Salcburském festivalu se ovšem prosadil teprve počátkem 90. let, po smrti Herberta von Karajan. Harnoncourt byl rovněž pedagogicky činný. V letech 1972–1992 vyučoval na hudební akademii Mozarteum v Salcburku interpretaci staré hudby. Harnoncourt pravidelně vystupoval na hudebním festivalu Styriarte, který se každoročně koná ve Štýrském Hradci. V roce 2009 zde dirigoval Gershwinovu operu "Porgy a Bess".  V roce 1968 vytvořil Harnoncourt filmovou roli prince Anhaltsko-Cöthenského ve filmu "Kronika Anny Magdaleny Bachové". O Harnouncourtovi byl v roce 2005 natočen televizní dokumentární film "Jede Note ist ein Kuss" (Každá nota je políbení), kde spoluúčinkovaly hudební soubory Concentus musicus Wien a Vídeňští filharmonikové.

Nikolaus Harnoncourt (6. prosince 1929, Berlín, Německo – 5. března 2016, Sankt Georgen im Attergau, Rakousko) byl rakouský dirigent, cellista, hudební publicista, jeden ze zakladatelů interpretace klasické hudby na dobové nástroje.

Nikolaus Harnoncourt (Johann Nikolaus Harnoncourt, nobility historically Johann Nikolaus Graf de la Fontaine und d'Harnoncourt-Unverzagt; 6 December 1929 – 5 March 2016) was an Austrian conductor, particularly known for his historically informed performances of music from the Classical era and earlier. Starting out as a classical cellist, he founded his own period instrument ensemble, Concentus Musicus Wien, in the 1950s, and became a pioneer of the Early Music movement. Around 1970, Harnoncourt started to conduct opera and concert performances, soon leading renowned international symphony orchestras, and appearing at leading concert halls, operatic venues and festivals. His repertoire then widened to include composers of the 19th and 20th centuries. In 2001 and 2003, he conducted the Vienna New Year's Concert. Harnoncourt was also the author of several books, mostly on subjects of performance history and musical aesthetics.


Mládí a studium.

Vyrůstal se třemi bratry v silně katolickém prostředí v tehdy německé Vratislavi. Po odsunu Němců z Polska v roce 1945 a smrti otce v témže roce se jeho rodina usadila v durynské obci Körner. Meisner se vyučil bankovním úředníkem a v roce 1951 vstoupil do magdeburského kněžského semináře, v němž dodatečně složil maturitní zkoušku. V letech 1959 až 1962 studoval filosofii a teologii v Erfurtu, kde byl také 8. dubna 1962 vysvěcen na jáhna a 22. prosince 1962 na kněze. Následně působil jako farní vikář v lázeňském městě Heilbad Heiligenstadt a poté v Erfurtu. V roce 1969 získal doktorát teologie na Papežské univerzitě Gregoriana v Římě. V roce 2015 se pak stal jedním z laureátů Ceny ÚSTR za svobodu, demokracii a lidská práva.

Biskup v Erfurtu a Berlíně.

Dne 17. března 1975 byl Meisner jmenován pomocným biskupem erfurtsko-meiningenským a titulárním biskupem vinským. Biskupské svěcení přijal 17. května téhož roku z rukou Huga Aufderbecka, tehdejšího apoštolského administrátora erfurtsko-meiningenské diecéze. Dne 22. dubna 1980 jej papež Jan Pavel II., s nímž se osobně znal již řadu let, jmenoval biskupem berlínským. Do úřadu byl uveden 17. května téhož roku. Berlínské biskupství se svou východní a západní částí diecéze patřilo v době rozděleného Německa z hlediska církevní politiky k nejobtížnějším biskupským úřadům.  V letech 1982–1989 předsedal Berlínské biskupské konferenci (pro území tehdejší Německé demokratické republiky). V konzistoři 2. února 1983 byl jmenován kardinálem.

Arcibiskup kolínský.

Po smrti kolínského arcibiskupa Josepha kardinála Höffnera v roce 1987 byl Meisner jmenován 20. prosince 1988 jeho nástupcem; do úřadu byl uveden 12. února 1989. Jeho biskupské heslo znělo "Spes nostra firma" (2Kor 1, 7; česky "Máme pevnou naději").  V listopadu 2011 se jako zvláštní papežský legát zúčastnil oslav 800. výročí narození sv. Anežky České v Praze. Dne 28. února 2014 byla přijata jeho rezignace.  Kardinál Meisner zemřel 5. července 2017 během léčebného pobytu v bavorských lázních Bad Füssing.

Joachim kardinál Meisner (25. prosince 1933, Vratislav-Leśnica – 5. července 2017, Bad Füssing) byl německý římskokatolický kněz a emeritní arcibiskup v Kolíně nad Rýnem.

Joachim Meisner (25 December 1933 – 5 July 2017) was a German cardinal of the Catholic Church. He was the immediate past Archbishop of Cologne, serving from 1989 until his resignation was accepted by Pope Francis in 2014. He previously served as Bishop of Berlin from 1980 to 1989, and was created a cardinal in 1983. He was widely considered to be Germany's leading conservative Roman Catholic figure.


Průběh expedice.

Sestavení posádky a zahájení expedice.

Příprava kosmonautů ke čtvrtému dlouhodobému letu na stanici Mir začala v lednu 1988, kdy byli jmenováni do hlavní posádky Alexandr Volkov (velitel) a Alexandr Kaleri (palubní inženýr), zálohu tvořili Alexandr Viktorenko a Alexandr Serebrov. V březnu 1988 Kaleriho, odstraněného z přípravy ze zdravotních důvodů, nahradil Sergej Krikaljov. Třetí, rezervní, posádka byla jmenována v září 1988 a sestávala z Anatolije Solovjova a Alexandra Balandina.  Expedice začala startem kosmické lodi Sojuz TM-7 z kosmodromu Bajkonur 26. listopadu 1988 v 15.49:34 UTC, se stanicí Mir se loď spojila 28. listopadu v 17.16 UTC. Kromě dvojice Volkov, Krikaljov byl třetím členem posádky Sojuzu (a jediným kosmonautem 5. návštěvní expedice) Jean-Loup Chrétien z francouzské kosmické agentury CNES, kterému třítýdenní cestu do vesmíru v rámci programu Aragatz umožnila francouzsko-sovětská dohoda.

Průběh letu.

Po spojení se stanicí se kosmonauti přivítali s Vladimirem Titovem a Musou Manarovem ze 3. základní expedice. Během následujících dní od nich přebírali stanici, současně Chrétien se sovětskými kolegy prováděl experimenty programu Agaratz. Od 1. prosince se Volkov a Chrétien připravovali na výstup do vesmíru, který proběhl 7. prosince. Při něm vynesli na povrch stanice zařízení a nářadí pro experimenty "ERA" a "Obrazcy". Na kuželovou část přechodového úseku instalovali nosnou plošinu a na ni připevnili soupravu "ERA". Jde o skládací konstrukci vyrobenou firmou Aérospatiale z tyčí z uhlíkového laminátu o délce 1 m s kovovými kloubovými spoji. Konstrukce v rozloženém stavu měla tvar šestibokého hranolu o průměru 3,8 m a výšce 1 m. Průběh rozkládání byl sledován televizní kamerou a mikroakcelerometry, které zjišťovaly také vibrace rozložené konstrukce. Po ukončení měření se konstrukce oddělila od stanice. Kosmonauti také upevnili na povrch stanice vzorky nátěrů a plastických hmot k sledování jejich degradace působením atomárního kyslíku a slunečního ultrafialového záření a detektor mikrometeoritů. Výstup trval 6 hodin.  Titov, Manarov a Chrétien 21. prosince odletěli na Zem v Sojuzu TM-6. O několik dní později (27. prosince se ke stanici připojil nákladní Progress 39, další dny Volkov a Krikaljov strávili vykládkou lodi.  V novém roce se dvojice kosmonautů věnovala fotografování a pozorování Sibiře a Dálného východu. Pozorovali hvězdy, galaxie a mlhoviny na bulharském zařízení "Zagorka" a ultrafialovým dalekohledem "Glazar", také měřili optické vlastnosti atmosféry Země. Observatoř Rentgen v modulu Kvant využili ke sledování souhvězdí Plachet (Vela) a Malého Magellanova mračna. Poljakov pravidelně lékařsky vyšetřoval posádku.  Od poloviny ledna se připravovali k dalšímu výstupu do vesmíru, ten však byl 1. února zrušen. Poté pokračovali v astronomických a lékařsko-biologických pozorováních a experimentu Jantar (na umělohmotný film nanášeli stříbro-palladiový a hliníko-wolframový povlak).  Dne 7. února se Progress 39 odpojil od Miru a shořel v atmosféře Země. Další zásobovací Progress – už čtyřicátý – přiletěl 12. února a zůstal připojen ke stanici do 3. března. Dalekohledem Glasar kosmonauti pozorovali souhvězdí Býka (Taurus), měřili radiaci spektrometrem Marija, pozorovali centrální části naší Galaxie v souhvězdí Střelce (Sagittarius), měřili spektra atmosféry Země. Od 18. března do 21. dubna byl k Miru připojen Progress 41. Po vyložení Progressu se věnovali pozorování a fotografování Země, astronomickým pozorováním a opravám elektrických rozvodů stanice. V očekávání přistání začali cvičit v podtlakových oblecích Čibis.  Sojuz, kterým měla přiletět střídající posádka, byl během přípravných prací na kosmodromu Bajkonur poškozen. Kosmonauti proto museli stanici připravit na automatický režim letu. Podle plánu letu měli Volkov a Krikaljov přijmout nový modul stanice – Kvant-2. Modul byl určen pro dovybavení Miru zařízením, které pro příliš velkou hmotnost nemohlo být umístěno v základním bloku. Jeho výroba se však zdržela a proto byl vypuštěn až v listopadu 1989. Odklad startu modulu posloužil jako oficiální zdůvodnění převedení Miru do bezpilotního režimu letu.  V posledních dnech expedice kosmonauti dokončili biologické experimenty – výzkum růstu pšenice (Triticum aestivum L.) a tkáňové kultury huseníčku rolního (Arabidopsis thaliana Heynh.) a též syntézu polyakrylamidového gelu pro čištěni biologicky aktivních látek.  Dne 26. dubna ve 23.28 UTC odletěli z Miru s lodí Sojuz TM-7. Přistáli ve 2.58 UTC jižně od obce Tikenekty asi 140 km severovýchodně od Džezkazganu. Při přistávacím manévru se Krikaljov lehce zranil na noze.

4. základní expedice, zkráceně EO-4 (), na Mir byla trvalou (celkově osmou) expedicí vyslanou Sovětským svazem na jeho vesmírnou stanici Mir. Expedice byla zahájena 26. listopadu 1988 startem kosmické lodi Sojuz TM-7 a trvala do přistání téže lodi 27. dubna 1989. Výprava byla tříčlenná a skládala se z velitele Alexandra Volkova, palubního inženýra Sergeje Krikaljova a lékaře-výzkumníka Valerij Poljakov, který do expedice přešel z předešlé 3. základní posádky.

Mir EO-4 (also called Principal Expedition 4) was the fourth long-duration expedition to the Soviet space station Mir. The expedition began in November 1988, when crew members Commander Aleksandr Volkov and Flight Engineer Sergei Krikalev arrived at the station via the spacecraft Soyuz TM-7. The third crew member of EO-4, Valeri Polyakov, was already aboard Mir, having arrived in August 1988 part way through the previous expedition, Mir EO-3.


Zápis do vrcholové knihy.

Do vrcholové knihy se píše datum, název cest(y) a obtížnost, jména horolezců v pořadí jak na vrchol vystoupili a název horolezeckého oddílu, čitelně a úsporně. Pokud leze dvojice jen jednu cestu, zápis podtrhne tužkou podle víčka krabičky. Pokud se na věž chystá více družstev různými cestami, nepodtrhávají každý zápis. Knížka nebo sešit se uloží do vrcholové schránky, tužka se vloží vedle knihy, aby se nelámala vazba a schránka se zavře víčkem. Vrcholová krabička se nasadí na vrcholovou tyčku, vloží do škvíry ve skále, nebo zatíží kamenem víčkem vzhůru tak, aby do ní nenapršelo.

Hore zdar.

Hore zdar, (z německého Berg Heil!) zapíše do vrcholové knihy první návštěvník v kalendářním roce. Někteří horolezci sbírají "horezdary" a každoročně soutěží v jejich počtu. Horolezci pak mezi sebou na počátku každého roku soupeří v získávání "horezdarů" na nejdostupnější i nejvýznamnější věže. Cenné, předávané nebo utajované jsou potom informace o vrcholových knihách na skalních věžích již odlovených. Lovení "horezdarů" může být také společenská událost, nebo oddílová akce. Velkou tradici má lovení "horezdarů" v pískovcových oblastech v Sasku a Severních Čechách, v Dubských skalách, v Českém ráji, v Broumovsku, ale i v Jizerských horách.

Jubilejní výstupy.

I tato tradice se do Česka přenesla ze saských pískovcových oblastí a i zde je legendou v jejich sbírání mezi jinými severočeský horolezec a pískovcový lezec Karel Bělina. Významná jsou zejména opakování výstupů na skalní věže po sto letech. Někteří horolezci se vydávají čekat a hlídat pod skalní věže již večer a vystupují na ně v noci, nebo časně z rána, další příchozí pak mají smůlu, nebo mohou utvořit vrcholové družstvo společně.

Tradice číslování výstupů.

Zejména v saských pískovcích jsou u jednotlivých cest číslované jejich opakování od 1 do 100, v Česku spíše jen u významných věží či nejtěžších cest.

Archivy vrcholových knih.

Popsané vrcholové knihy jsou po výměně restaurovány a digitalizovány, poté se uloží do archivů. Výměnu vrcholových knih zajišťují podle možností příslušní správci oblastní vrcholové komise Českého horolezeckého svazu.

Vrcholová kniha je nepopsaná kniha nebo sešit, který je umístěný na horském nebo skalním vrcholu, horolezecké věži či ve skalní stěně a slouží coby návštěvní kniha k evidenci výstupů a poznámkám návštěvníků. Dále se zapisují nové výstupy a poznámky u údržbě jištění či varování před nebezpečím. Sešit je zpravidla uschován v bezpečné schránce, aby ho nezničilo počasí. Vrcholové knihy na turistických vrcholech jsou přístupnější.

A summit book or summit register is a record of visitors to the summit of a mountain. It is usually enclosed in a weatherproof, animalproof metal canister. Some books are maintained in an informal manner by an individual or small group, while others are maintained by a club. Well known and often climbed peaks, such as those on peak bagging lists, are more likely to have summit books. On the other hand, mountains which are very heavily climbed or have popular trails up, such as Mount Whitney or Ben Nevis, may not have registers, or may have a daily log book that is changed out often.


Nappování (šlofíky) během extrémních situací.

Během krizí a jiných extrémních situací, lidé ne vždy mají možnost spát doporučených 8 hodin denně. Systematické nappování může být v těchto případech nezbytné.  Dr. Claudio Stampi díky svému zájmu v závodění lodí na dlouhé vzdálenosti studoval systematické časování krátkých nappů jako prostředek k dosažení optimálního výkonu v situacích, kde je extrémní spánková deprivace nevyhnutelná, ale neobhajuje krátké napování jako životní styl. Televizní stanice "Scientific American Frontiers" (PBS) uvedla případ Stampiho 49denního experimentu, kdy mladík nappoval v celkové délce 3 hodin za den. Všechna stádia spánku byla údajně zahrnuta. Stampi napsal o svém výzkumu knihu "" (1992).  V roce 1989 publikoval výsledky studie v časopise "Work & Stress" se závěrem, že "strategie polyfázového spánku zlepšují prodloužený trvalý výkon" v situacích s trvalým pracovním nasazením.

Ozbrojené síly Spojených států.

Americké ozbrojené síly studovaly opatření proti únavě. Letecké složky uvádějí:

Kanadští armádní piloti.

I ti podobně ve výsledné příručce uvádějí:

NASA.

NASA ve spolupráci s National Space Biomedical Research Institute financoval výzkum napování. Navzdory doporučení NASA, že spánek astronautů by měl být při pobytu ve vesmíru 8 hodin denně, je obvykle pro astronauty problematické naspat 8 hodin v kuse, agentura tedy potřebovala vědět více o optimální délce, načasování a délce napů. Profesor David Dinges z University of Pennsylvania School of Medicine vedl výzkum v laboratorních podmínkách, kdy spánkové rozvrhy kombinovaly různá množství "ukotvujícího spánku", od 4 do 8 hodin, s napy v celkové délce až 2,5 hodiny nebo bez nich. Bylo zjištěno, že delší napy jsou lepší, jelikož přinášejí lepší kognitivní funkce. Na bdělost a čilost měly minimální vliv, zatímco na pracovní paměť velký. Napy realizované během biologického dne zkoumaných osob působily dobře, avšak napy během jejich nočního času byly následovány mnohem větší spánkovou setrvačností, která trvala až hodinu.

Italské letecké síly.

Italské letecké síly (Aeronautica Militare Italiana) také provedly experimenty pro své piloty. Polyfázový spánek byl studován v režimu zahrnujícím noční směny a rozdělení povinností během dne. Zkoumané osoby musely být 4 hodiny aktivní a poté dostaly 2hodinový odpočinek (s možností spát), toto bylo opakováno 4krát během 24 hodin. Navzdory povolenému spánku, zkoumané osoby se na první možnost odpočinku během dne adaptovaly na režim bez spánku. AMI uvedla zjištění, že ""celkový spánek byl ve srovnání s běžným 7–8hodinovým monofázovým nočním spánkem značně omezen" a to při "zachování dobré úrovně bdělosti, udávané virtuální absencí EEG mikrospánků."" EEG mikrospánky jsou měřitelné a obvykle nepostřehnutelné vpády spánku do mozku, zatímco se zkoumaná osoba jeví být vzhůru. Lidé, kteří v noci špatně spí, mohou být během dne těžce bombardováni mikrospánky, které omezují jejich soustředění a pozornost.

Bifázový spánek.

Historicky.

Před příchodem elektrického osvětlení do Evropy se spící lidé během noci probouzeli z jejich "prvního" spánku na hodinu či více. Poté se vrátili ke svému "druhému" spánku.

Studie.

Jedna studie naznačuje, že během dnů s krátkým denním světlem (cca 10 hodin, např. v zimě), se lidé adaptují na bifázový spánek. Jiná studie uvádí, že se toto stává kdykoliv je lidem odebráno umělé světlo.

Systematické napování za účelem získání více času během dne.

Na počátku zmínek o systematickém napování jako životním stylu za účelem získání více času během dne, Buckminster Fuller údajně obhajoval režim složený z 30minutových napů každých 6 hodin. Krátký článek o jeho spánkovém režimu v časopisu "Time" z roku 1943, který tento režim označuje jako "občasný spánek", říká, že jej provozoval po 2 roky. Dále uvádí, že: Avšak není zcela jasné, kdy Fuller praktikoval tento režim a zda se držel striktních period jako je uváděno v článku; také bylo řečeno, že skončil kvůli námitkám své ženy. Mimoto, Fuller je jediná známá osoba, která prohlašovala úspěšný "dymaxion" spánek. Tudíž není příliš jistá udržitelnost tohoto režimu.  Kritici jako například psycholog a softwarový podnikatel Piotr Woźniak považují teorii, která stojí za silnou redukcí celkového spánku metodou krátkých napů, za nezdravou.  Tvrdí, že neexistuje žádný ovládající mechanismus mozku, který by umožnil adaptovat se na systém "více napů". Tvrdí, že tělo bude mít tendenci upevnit spánek aspoň v jeden pevný blok, a vyjadřuje znepokojení nad tím, že způsoby, ve kterých se napující lidé snaží snížit celkovou délku spánku a které omezují čas strávený v různých fázích spánkového cyklu a narušují jejich cirkadiánní rytmus, nakonec zapříčiní stejné negativní dopady jako spánková deprivace nebo porucha cirkadiánních rytmů – snížená duševní a fyzická schopnost, zvýšený stres a úzkostnost, a oslabí imunní systém. Woźniak dále tvrdí, že prohlížel blogy polyfázových spáčů a zjistil, že se musí udržovat v bdělosti opakujícími se "poutavými aktivitami" a že polyfázový spánek nezlepšuje schopnosti učení či kreativitu.

Polyfázový spánek je termín formulovaný psychologem J. S. Szymaskim na počátku 20. století. Označuje způsob spaní, kdy člověk spí vícekrát během 24 hodin – obvykle více než dvakrát ve srovnání s bifázovým spánkem (dvakrát za den) nebo monofázovým spánkem (jednou za den). Termín neoznačuje žádný konkrétní rozvrh spánku. Porucha cirkadiánního rytmu známá jako syndrom nepravidelného probouzení je příkladem polyfázového spánku u lidí. Polyfázový spánek je běžný u mnoha zvířat a věří se, že jde o původní způsob spánku.

Biphasic sleep (or diphasic, bimodal or bifurcated sleep) is the practice of sleeping during two periods over the course of 24 hours, while polyphasic sleep refers to sleeping multiple times – usually more than two. Each of these is in contrast to monophasic sleep, which is one period of sleep within 24 hours. Segmented sleep and divided sleep may refer to polyphasic or biphasic sleep, but may also refer to interrupted sleep, where the sleep has one or several shorter periods of wakefulness. A common form of biphasic or polyphasic sleep includes a nap, which is a short period of sleep, typically taken between the hours of 9 am and 9 pm as an adjunct to the usual nocturnal sleep period. Nowadays, the definition of polyphasic sleep is any sleep schedule with at least two sleeps per day, to distinguish it from monophasic sleep, which only has one sleep per day.


Pozadí vzniku a klasifikace.

Po podpisu washingtonských dohod se závody v námořním zbrojení nezastavily – pouze se přesunuly od bitevních lodí a bitevních křižníků k do té doby druhořadým kategoriím, jako byly křižníky a torpédoborce. Následující londýnská odzbrojovací konference přidala omezení i na tyto kategorie. Podle článku III.16 londýnské smlouvy nesmělo císařské námořnictvo k 31. prosinci 1936 překročit v kategorii torpédoborců celkový limit 105 500 T standardního výtlaku. Podmínky smlouvy dále neumožňovaly stavbu dalších jednotek třídy "Fubuki" (limit 16 880 T v jednotkách převyšujících standardní výtlak 1500 T třída "Fubuki" již překročila, ale rozestavěné torpédoborce směly být dokončeny). Vzniklou situaci chtělo císařské námořnictvo řešit stavbou dvanácti torpédoborců třídy "Hacuharu" schválených v rámci „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ ~ "Maru iči keikaku"). Tím ale císařské námořnictvo vyčerpalo svůj limit pro kategorii torpédoborců. Používat torpédoborce v roli "keibikan" ( ~ válečná loď strážící přístav) by v nastalé situaci byl luxus, který si nemohlo císařské námořnictvo dovolit. Proto se "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) pokusil obranu námořních základen a přilehlých vod zajistit plavidly mimo omezení londýnské smlouvy – tedy do 600 T standardního výtlaku (jestliže měly být vyzbrojeny torpédy). Kvůli novým plavidlům císařské námořnictvo obnovilo klasifikační kategorii "suiraitei", která byla předtím zrušena 15. ledna 1924. Od dělení na další třídy ale bylo – na rozdíl od staré kategorie "suiraitei" – upuštěno. Stejně jako předchozí "suiraitei" ani nová kategorie nespadala do kategorie "gunkan" ( ~ válečná loď).  Podle původních požadavků "Kaigun gunreibu" měly nové torpédovky mít rychlost 30 uzlů (55,6 km/h), dosah 3000 námořních mil (5556 km) při 14 uzlech (25,9 km/h) a výzbroj složenou ze tří 127mm kanónů typu 3. roku a čtyř (2xII) 533mm torpédometů s celkovou zásobou osmi torpéd. To vše při standardním výtlaku maximálně 600 T. Nové torpédovky tak měly při menším výtlaku a menší maximální rychlosti, ale se silnější výzbrojí, plnit úkoly torpédoborců II. třídy ( "nitó kučikukan"). 2/3 zkouškový výtlak ale u původního návrhu vycházel na 720 tun, což znamenalo, že by se nepodařilo dodržet 600T limit u standardního výtlaku. "Kaigun kansei honbu" ( ~ námořní technický úřad) proto musel plány budoucí třídy "Čidory" přepracovat. Kvůli londýnským limitům by stačilo snížit 2/3 zkouškový výtlak asi o 40 tun, ale rozpočtová omezení počátkem 30. let si vynutila redukci až na 535 T standardního, či 615 t zkouškového výtlaku.  Navzdory nutnosti omezit výtlak nových plavidel, "Kaigun gunreibu" trval na zachování jejich bojového potenciálu. Úspory se tedy musely najít kdekoliv jinde, například využitím tehdy nového elektrického svařování a lehkých slitin. Nýty a některé další konstrukční prvky byly zmenšeny, aby se ušetřila další hmotnost. Vypracováním projektu F-46 (jak znělo projektové označení budoucí třídy "Čidory") byl pověřen "zósen taisa" ( ~ námořní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto a jeho tým, který tou dobou pracoval i na projektu F-45 (budoucí třída "Hacuharu"), kde použil obdobné odlehčovací postupy. Práce na detailním návrhu začaly koncem roku 1930.  I přes snahu o redukci hmotnosti měl výsledný projekt F-46 (stejně jako F-45) přetížené nástavby a byl nestabilní. Tomu ale (až na zvětšení šířky přidáním výdutí) nebyla věnována pozornost, neboť se všeobecně věřilo, že moderní loď se nemůže převrátit.

Konstrukce.

Trup a podpalubí.

Celkem 82 metrů dlouhý trup byl konstruován z menších sekcí, které byly v maximální možné míře sestaveny na zemi a teprve poté umístěny na skluz loděnice a tam svařeny dohromady. Postupovalo se přitom (alespoň z počátku) od centrální sekce směrem k přídi a zádi. Při sestavování bylo v maximální možné míře použito svařování, což si vynutilo použití nelegované ocele, kterou jako jedinou dokázaly loděnice v Japonském císařství počátkem 30. let svařit. Ke spojování prvků z vysokotažné a Dücol ocele muselo být použito nýtování. Jelikož nýtování s sebou přinášelo nechtěný nárůst hmotnosti, byly použity zmenšené nýty a vysokotažná a Dücol ocel byla omezena pouze na nejdůležitější nosné prvky.  Trup byl dělen na několik sekcí, navzájem oddělených příčnými vodotěsnými přepážkami. Podélná vodotěsná přepážka nebyla instalována, neboť se předpokládalo, že plavidla jsou příliš malá, než aby se při nesymetrickém zaplavení nepřevrátila. Přední část měřila 25,5 metrů (projekt, měřeno od přední svislice) a odzdola nahoru byla jednotlivými palubami rozdělena následovně:  Za přídí následovala celkem 14,0 metrů dlouhá sekce kotelen s palivovými nádržemi po stranách (liché č. 3 a 5 na levoboku a sudé č. 2 a 4 na pravoboku) a za nimi následovala 15,4 metrů dlouhá sekce strojoven se zesíleným kýlem. Kotelny i strojovny zabíraly většinu hloubky trupu, která byla 4,4 m.  Zadní část měřila od zadní (pomocné) strojovny po zadní projektovanou svislici 22,6 metrů a byla odzdola nahoru dělena následovně:

Můstek.

Můstek měl celkem čtyři úrovně: dolní patro na přední palubě, druhé patro tvořil horní můstek ( "džóbu kankjó"), třetí patro tvořil uzavřený navigační můstek ( "rašin kankjó") a nad ním se nacházela plošina s 2m dálkoměrem.

Pohon.

Rychlost kolem 30 uzlů (55,56 km/h), kterou požadoval "Kaigun gunreibu", mělo zajistit opětovné využití přehřáté páry. K přehřáté páře se císařské námořnictvo vrátilo u lodí doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931 poté, co v polovině 20. let od ní upustilo po přetrvávajících problémech s korozí na třídě "Furutaka".  Přehřátou páru o teplotě 350 °C a tlaku 30 kg/cm (2,94 MPa) generovaly dva vysokotlaké vysokoteplotní vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B). Vůbec poprvé v císařském námořnictvu tak byla použita taková teplota a tlak. Oba kotle byly vybaveny předehřívači vzduchu a každý se nacházel v samostatné kotelně. Obě kotelny (umístěné za sebou: č. 1 přední, č. 2 zadní) měly každá délku 7,0 m, šířku 5,2 m a výšku 4,2 m. Kouřovody z obou kotlů byly svedeny do jednoho komínu.  Za kotelnami následovala 15,4 m dlouhá sekce strojoven, která měla vnitřní šířku 7,0 m a výšku 3,9 m. Přibližně 3/4 délky sekce zabírala přední (hlavní) strojovna se dvěma sestavami parních turbín "Kanpon" umístěnými vedle sebe. Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes jednostupňovou převodovku poháněly po jedné hřídeli s lodní vrtulí o průměru 2,0 m a stoupáním 2,26 m. Pro plavbu cestovní rychlostí byla v každé sestavě instalována jedna cestovní turbína, která byla přes převodovku napojena na hřídel vysokotlaké turbíny. Celkový výkon byl projektován na 11 000 koňských sil na hřídeli (8090,5 kW), tedy 5500 koňských sil (4045,2 kW) na sestavu. To mělo při 520 otáčkách lodních vrtulí za minutu stačit na dosažení rychlosti 30 uzlů. Vzhledem k nárůstu hmotnosti se ale této rychlosti nepodařilo dosáhnout a i když "Manazuru" při zkouškách dosáhla výkonu 11 950 koňských sil na hřídeli (8789,2 kW), maximální rychlost byla kolem 28 uzlů (51,9 km/h).  Zadní čtvrtinu sekce strojoven zabírala pomocná strojovna se dvěma 55KVA turbogenerátory a jedním 25KVA dieselgenerátorem. Elektrické kabely byly opatřeny papírovou izolací.

Výzbroj.

Silná výzbroj představovala jednu z příčin nestability torpédovek třídy "Čidory". Hlavňová výzbroj byla založena na třech 127mm kanónech typu 3. roku – sice tedy poloviční, než výzbroj „speciálních torpédoborců“ I. třídy, ale pořád silnější, než výzbroj torpédoborců II. třídy, které (i když byly větší než "Čidory") nesly pouze tři 120mm kanóny typu 3. roku. Jeden 127mm kanón byl umístěn v jednohlavňové uzavřené lafetaci modelu A na přídi, zatímco na zádi se nacházela dvouhlavňová uzavřená lafetace modelu B se zbývajícími dvěma 127mm kanóny. Lafetace modelu A i B bylo – alespoň teoreticky – možno použít i k protiletadlové palbě. Projekt F-46 vznikal v době, kdy byly lafetace modelu A a B teprve ve vývoji. Jak se během stavby prvních jednotek ukázalo, výsledná hmotnost lafetací byla větší, než se původně očekávalo a proto bylo kvůli podélné pevnosti nutné zesílit horní palubu. Dvouhlavňová lafetace modelu B měla nakonec hmotnost 30,975 metrických tun a jednohlavňová lafetace A 18,5 metrických tun.  Řízení palby 127mm kanónů bylo stejné, jako na torpédoborcích I. třídy, jak (bez dalších podrobností) uvádí "Kaigun Zósen Gidžucu Gaijó". Pravděpodobně se ale jednalo centrální řízení palby založené na metodě „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). K měření vzdálenosti cíle sloužil jeden dvoumetrový dálkoměr instalovaný na vrcholu můstku. Při nočním boji bylo možné cíl ozářit 75cm světlometem instalovaným na plošině za komínem.  Protiletadlovou výzbroj – vedle možnosti použít 127mm kanóny hlavní baterie – představoval (podle Lengerera) jeden 13,2mm kulomet instalovaný na plošině za světlometem. Podle Nišidy se ale mělo jednat o jednohlavňový 40mm kanón typu HI.  Hlavní výzbroj torpédovek třídy "Čidory" představovaly dva otočné dvouhlavňové 533mm torpédomety typu 6. roku, které byly (jako na jediné třídě) opatřené čelním ochranným štítem. 5400 kg vážící torpédomety byly otáčeny manuálně a to rychlostí přibližně 5,14 °/s. Kromě čtyř 533mm torpéd typu 89 nabitých v torpédometech byla další čtyři torpéda uložena v zásobnících (po dvou na každé straně komína) s rychlonabíjecím zařízením. K zaměřování torpéd sloužily pravděpodobně torpédové zaměřovače typu 90 nebo 91 ( "(gjorai) hóiban"), které doplňovaly panely řízení palby typu 92 ( "haša šikiban").  Protiponorkovou výzbroj tvořil dvounásobný vrhač hlubinných náloží typu 94 ( "bakurai tóšaki") na zádi, který doplňoval rychlonabíjecí zásobník. Podle Lengerera je počet nesených hlubinných náloží nejasný, ale pravděpodobně se mělo jednat o devět až osmnáct kusů. Samotný zásobník u vrhače pojal šest hlubinných náloží a další dvě nálože mohly být uloženy již připravené k použití na vrhači.  Pro minolovné účely byly na zádi umístěn velký jednolodní odminovač ( "tenkan-šiki dai sókaigu") se dvěma paravány (pravděpodobně středního typu).

Problémy s nadváhou a stabilitou.

Již během stavby se zjistilo, že některé komponenty překročily plánovanou hmotnost a že plavidla budou mít problémy se stabilitou. Distribuce hmotnosti u "Čidory" a "Tomozuru" byla následující:  Kvůli těžším lafetacím 127mm kanónů musela být zesílena horní paluba (konstruktéři neměli v době návrhu projektu F-46 k dispozici skutečné hmotnosti lafetací, neboť ty byly teprve ve vývoji) a jenom samotný trup nakonec vyšel o více než 50 tun těžší. Po spuštění "Čidori" na vodu se ukázalo, že těžiště je posunuté o 300 mm výš, než předpokládal projekt. Loděnice v Maizuru o tom informovala "Kaigun kansei honbu" a pokračovala v dokončování "Čidori". Při zkušebních plavbách "Čidori" ukázala svoji nestabilitu, když při 8/10 výkonu a vychýlení kormidla o pouhých 15 ° dosahoval náklon 30 °.  Stabilita měla být zvýšena zmenšením plochy kormidla z 2,91 m na 2,33 m a instalací bočních výdutí, které začínaly na úrovni horní paluby a končily pod čarou ponoru (šířka na vodorysce tak vzrostla o 0,7 m), takže jejich větší část se nacházela (za normálního stavu) nad hladinou. Náklon při 8/10 výkonu a plném vychýlení kormidla (35 °) se podařilo snížit na méně než 20 °, což bylo považováno za dostatečné...

Incident "Tomozuru" a následná rekonstrukce.

Obdobné úpravy, které byly provedeny na "Čidori", byly provedeny i na následujících jednotkách. V ranních hodinách 12. března 1934 se v bouři při návratu z nočního cvičení převrátila torpédovka "Tomozuru", přičemž zahynulo 100 mužů posádky, včetně kapitána. Příčinou katastrofy byla malá stabilita, vlny a vítr opírající se do pravoboku, které při snaze o změnu kurzu doprava způsobily převrácení na levobok. Odpoledne téhož dne byla kýlem vzhůru driftující torpédovka nalezena a následně odtažena do suchého doku v Sasebu. Incident ukázal na podcenění stability nejenom u třídy "Čidori", ale i u dalších lodí císařského námořnictva.  Zpráva komise vyšetřující incident byla hotová 2. dubna téhož roku. Na jejím základě bylo přistoupeno k rozsáhlé rekonstrukci všech čtyř jednotek třídy "Čidori". Ta spočívala v sejmutí bočních výdutí (kvůli zajištění stabilnější dělostřelecké platformy; šířka na vodorysce se tak vrátila k původně projektované hodnotě), instalaci 98 tun balastu pod kýl, snížení můstku o jedno patro odstraněním horního můstku, snížení předního stožáru a komínu a v neposlední řadě redukci výzbroje. Torpédová výzbroj byla redukována odstraněním zadního torpédometu a zásobníků s náhradními torpédy. Zbývající dvouhlavňový torpédomet byl opatřen ochranným štítem. 127mm kanóny v zakrytovaných lafetacích byly nahrazeny za tři 120mm kanóny typu 3. roku v jednohlavňových lafetacích modelu G s ochranným štítem. Dva kanóny byly umístěny na přídi a zádi místo původních 127mm kanónů, třetí kanón byl umístěn na místo demontovaného torpédometu.  Po incidentu 4. loďstva, který odhalil nedostatečnou pevnost svařovaných trupů japonských plavidel, byly svařované spoje trupu zesíleny a zkouškový výtlak u "Čidori" vzrostl na 815 tun.

Pozdější modifikace.

Za druhé světové války došlo k posílení protiletadlové a protiponorkové výzbroje. To je nejlépe zdokumentováno na případu "Hacukari", která se dočkala kapitulace. Paravány a zadní 120mm kanón byly odstraněny. Protiletadlová výzbroj se skládala ze dvou 25mm dvoukanónů typu 96 umístěných na plošině před můstkem a na zadní nástavbě, které doplňovalo šest 25mm kanónů stejného typu v jednohlavňových lafetacích (dva na palubě po stranách můstku, jeden za světlometem na místě 13,2mm kulometu a tři na palubě na zádi) – celkem tedy deset hlavní. Konkrétní složení protiletadlové výzbroje na zbývajících jednotkách je nejasné, neboť mimo jiné záleželo i na osobních stycích velitele, či "fukučó" ( ~ výkonný důstojník) s lidmi v loděnici. Vzhledem k tomu, že se ale všechny jednotky dočkaly roku 1945, lze i u nich předpokládat obdobné úpravy.  Protiponorková výzbroj byla posílena až na 48 kusů hlubinných pum. Ty mohly být svrhávány z (pravděpodobně) dvou skluzavek na zádi a vystřelovány do boků vrhači hlubinných náloží. Bokorysy ve Fukui i "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" shodně ukazují tři vrhače na zádi – buďto se může jednat o tři dvouhlavňové (tzv. "Y-hó", či ) typu 94 nebo šest jednohlavňových (tzv. "K-hó", či ) typu 3 v zákrytu.  Další spornou otázkou ve výzbroji třídy "Čidori" je (ne)instalace hydrofonu a sonaru. Před incidentem "Tomozuru" a následnou přestavbou Lengerer jejich instalaci neuvádí. Po přestavbě měly – podle oficiálních plánů – jednotky nést sonar typu 91 a hydrofon, ale Lengerer je k jejich skutečné instalaci skeptický.  K instalaci radarů pravděpodobně nedošlo – bokorysy ve Fukui, ani "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" jejich charakteristické antény nezaznamenávají.

Třída Čidori ( "Čidori-gata") sestávala ze čtyř torpédovek ( "suiraitei") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1931 až 1934. Jednotky třídy "Čidory" vznikly jako malá, ale silně vyzbrojená plavidla, která by nespadala do limitů ustanovených londýnskou námořní konferencí. Snaha o umístění silné výzbroje na malý trup s sebou přinesla problémy se stabilitou, které v noci na 12. března 1934 vedly k tzv. Incidentu "Tomozuru" ( "Tomozuru džiken") – převrácení torpédovky "Tomozuru" za bouře. To donutilo císařské námořnictvo přehodnotit nároky na stabilitu nejenom u třídy "Čidory", ale i u všech ostatních lodí císařského námořnictva. Pro třídu "Čidory" to znamenalo přidání balastu, odlehčení nástaveb a redukci výzbroje.

The was an Imperial Japanese Navy class of torpedo boats that were built before and served during the Second World War. The design initially proved to have too much armament for its small displacement, and the capsizing of shortly after completion in heavy weather resulted in a scandal which called into question the basic design of many Japanese warships of the time. After extensive modification, the class became satisfactory sea-boats and saw service in the Battle of the Philippines and the Dutch East Indies campaign as escorts and continued in that role for the rest of the war. Three were sunk during the war and the fourth was seized by the British at Hong Kong after the end of the war, where it was scrapped later.


Biografie.

Kapela vznikla během toho, co všechny zakládající členové studovali vysokou školu. Tehdy dva bratři Fabien a Florian společně se svými kamarády Benoîtem a Nicolasem zjistili, že mají stejnou vášeň pro hudbu. Zjistili, že se jim líbí kapely jako Pearl Jam, Nirvana, Rage Against the Machine a Soundgarden. V roce 1997 se setkali s manažerem, který se přesvědčil o jejich talentu a následně získal pro kapelu smlouvu od nahrávacího studia Sony. Od té doby Kyo vydali tři alba a jedno DVD nesoucí název Kyosphere. Po rychlém úspěchu se prodalo 1.5 milionu kopií alba Le Chemin. Jejich další album 300 Lésions se stalo zlatým hned po 4 dnech prodeje. Skladba Le Chemin byla použita na konci druhé epizody animé OVA Strait Jacket a píseň Contact byl součástí soundtracku pro hru FIFA 06.  V roce 2006 utichá jejich aktivita, kdy přestávají koncertovat. Přestávají nahrávat a dokonce i jejich webové stránky jsou nečinné. Kapela se však nikdy oficiálně nerozpadla. V červnu 2013 Kyo oznámili, že chystají opět návrat a zároveň potvrzují, že nahrávají nový materiál. Ten je poprvé představen v lednu roku 2014. Vycházejí singly "Le Graal" a "L'équilibre" z plánovaného alba, které bylo vydáno koncem téhož měsíce. Součástí tohoto návratu jsou aktualizované oficiální stránka kapely. Na facebookové stránce a na kanále Youtube se také objevuje aktivita. Kapela potvrzuje nové koncerty na území Francie, které kapela zasvěcuje nové desce.

Ocenění.

MTV Europe Music Awards.

Francouzská kapela roku(2003)  World Music Awards  Světově nejlépe prodávající se francouzská kapela (2004)

Kyo je francouzská rocková skupina, která vznikla v roce 1994. Známá je tím, že kapelu tvoří dva bratři Fabien a Florian Dubosovi.

Kyo is a French rock band with lead by Benoît Poher. The band was active from 1997 to 2005 with three albums "Kyo" (2000), "Le Chemin" (2003) and "300 Lésions" (2004) and a string of singles. It announced a hiatus in 2005 without a definite break-up. In 2006, Kyo was involved in launching "L'Or de nos vies" written by Kyo and its lead singer Benoît Poher for the Fighting AIDS charity in 2006. Kyo had a comeback in 2013 with the album "L'équilibre".


Historie.

Dnešnímu hlavnímu nádraží předcházelo několik menších stanic umístěných v okolí centra města. První železniční trať mezi Hamburkem a Bergedorf, byla otevřena dne 5. května 1842.  Po rozhodnutí zacelit mezeru mezi jednotlivými stanicemi byla uspořádána v roce 1900 návrhová soutěž na nové hlavní nádraží. Hamburg Hauptbahnhof postavený v letech 1902–1906, byl navržen architekty Georg Heinrich a Reinhardt Süßenguth. Stanice byla otevřena za přítomnosti císaře Viléma II. dne 4. prosince 1906. První vlak přijel následující den. Pravidelně vlaky začaly jezdit od 6. prosince 1906. Během druhé světové války bylo hlavní nádraží velice poškozeno bombardováním. Například v roce 1943, byla jedna z věží s hodinami zcela zničena. Od roku 1985 do roku 1991 bylo nádraží rekonstruováno.

Technické parametry.

Budova nádraží je 206 m dlouhá, 135 m široká a dosahuje do výše 37 m. Má 8 200 m2 pronajímatelných ploch, celkovou rozlohu 27 810 m2. Věž s hodinami dosahuje do výše 45 m, hodiny mají průměr 2,2 m. Přilehlá hala je postavena z oceli a skla, pokrývá hlavní část nástupišť a dvě dráhy S-Bahn. Dvě další dráhy S-Bahn a U-Bahn jsou připojené systémem tunelů.

Wandelhalle.

Wandelhalle – promenádní hala v nádražní budově obsahuje malé obchodní centrum s prodlouženou otevírací dobou. Bylo postaveno v roce 1991 při obnově nádraží, respektive obnově nosníku konstrukce. Nachází se na severním můstku, zahrnuje restaurace, květinářství, kiosky, lékárny a další. Horní patro má také galerii.

Provoz.

Dálkové spoje: Hlavní nádraží je jedno z největších nádraží v severním Německu. Obsluhuje pravidelné spoje InterCityExpress zkráceně ICE jedoucí do Berlína, Frankfurtu, Stuttgartu, Mnichova a Brém, ale také do Kolína nad Rýnem. Na sever spoje ICE spojují Aarhus a Kodaň v Dánsku, Kiel v Šlesvicku-Holštýnsko. Obsluhuje také několik spojů InterCity, EuroCity. Stanice je hlavním uzlem pro cesty do zahraničí.  Přehled spojů Intercity-Express (ICE)  Regionální spoje: Četné jsou především spoje Regional-Express a RegionalBahn spojující Šlesvicko-Holštýnsko a Dolní Sasko.  Přehled spojů Regional-Express – RE, Regionalbahn – RB  Meziměstské spoje: Hlavní nádraží je také centrální křižovatkou dvou ze tří rychlých dopravních systémů ve městě a to S-Bahn příměstské železnice U-Bahn metra. Dráhy S-Bahn jsou umístěné uvnitř stanice nástupiště 3 a 4, které vedou na východ do Barmbek, Harburg a Bergedorf a v samostatném tunelu, vedle výpravní budovy nástupiště 1 a 2, které vedou na západ k Altona, Wedel a Eidelstedt. Dráhy U-Bahn jsou rozděleny na dvě stanice, Hauptbahnhof Süd (jih) slouží linkám U1 a U3, Hauptbahnhof Nord (sever) slouží linkám U2.

Hamburg Hauptbahnhof, zkráceně Hamburg Hbf, je hlavní nádraží v německém Hamburku, které bylo otevřeno v roce 1906. S průměrným počtem 550 000 cestujících denně (2018) je nejfrekventovanější nádraží Deutsche Bahn v Německu a po nádraží Paris-Nord „nejfrekventovanější nádraží v Evropě“.

Hamburg Hauptbahnhof (abbrev. "Hamburg Hbf") is the main railway station of the city of Hamburg, Germany and is classed by Deutsche Bahn as a category 1 railway station. Opened in 1906 to replace 4 separate terminal stations, today Hamburg Hauptbahnhof is operated by DB Station&Service AG. With an average of 550,000 passengers a day, it is Germany's busiest railway station and the second-busiest in Europe after the Gare du Nord in Paris.


Životopis.

Narodil se 28. dubna 1982 v Puerto Limón na Kostarice. Jeho matka je původem z Hongkongu a jeho otec z Kantonu v Číně. Jeho rodiče se přestěhovali do Kostariky, kde byli Shum a jeho dvě starší sestry narozeni. Když mu bylo šest let, přestěhovali se s rodinou do San Franciska (Kalifornie). Říká: „Cítím se, že mám to nejlepší z mnoha světů. Mluvím čínsky a španělsky. Španělština je vlastně můj první jazyk, než jsem se naučil čínštinu a angličtinu. V jednom rozhovoru řekl, že jeho nejčasnější motivací k tanci byli Ginuwine, Dru Hill a Usher, předtím, než na něj přenesli vliv ikoničtí tanečníci jako Gene Kelly a Michael Jackson.  Maturoval v roce 2000. Potom začal tančit se skupinou ze své střední školy a pokračoval ve své kariéře v San Francisku v několika různých tanečních studiích. Zde se naučil také mnoho nových tanečních technik. Byl přijat na Sanfranciskou státní univerzitu, zůstal zde ale jen tři měsíce, protože se poté rozhodl pokračovat ve své taneční kariéře.

Kariéra.

Svoji kariéru zahájil jako jediný tanečník na BET Comic View v roce 2002 a jeho kariéra od tohoto momentu pokračovala. Byl jeden z hlavních tanečníků hvězd jako jsou Beyoncé, Mariah Carey, Jennifer Lopez a Jessica Simpson. Byl silouetou známých reklam na iPod. V současné době hraje v televizním seriálu "Glee" roli Mika Changa, tanečníka, který se připojí ke sboru. V první sérii byl v seriálu známý jen jako "ten druhý Asiat" a měl ve scénáři jen pár vět, ve druhé sérii ale byla jeho postava značně rozšířena, zejména tím, že jeho postava začala chodit se sboristkou Tinou Cohen-Chang (Jenna Ushkowitz). V seriálu zpíval písně "Make 'Em Laugh" v epizodě "Suplentka", "Sing" z muzikálu Chorus Line v epizodě "Duety", "Valerie" v epizodě "Kurtova válka" a v prvním tanečním sólu v seriálu v epizodě "A Night of Neglect". Z hostujícího herce byl v třetí sérii povýšen na hlavní roli, když je Mike v posledním ročníku střední školy. Velkého prostoru se mu dostalo ve třetí epizodě s názvem "Asian F", kde i zpíval "Cool" z West Side Story, což byla jeho první sólová píseň v seriálu.  Objevil se v mnoha inscenacích Wong Fu Productions.  V roce 2010 se objevil ve filmu "Let's Dance 3D", 3D verzi street dance v New Yorku. Také je tanečníkem a choreografem seriálu "Legion of Extraordinary Dancers". V roce 2014 si zahrál v krimi dramatu "Revenge of the Green Dragons".  V roce 2015 se připojil k obsazení seriálu "". V roce 2018 byl obsazen do role Charlieho Wua ve filmu "Šíleně bohatí Asiati".

Osobní život.

V roce 2007 začal chodit s herečkou a tanečnic Shelby Rabarou. Dvojice se zasnoubila v roce 2014 a vzali se 22. listopadu 2015 v Kostarice. V listopadu oznámili, že očekávají první dítě, dívku. 29. března 2019 se jim narodila dcera Xia.

Harry Shum Jr. (* 28. dubna 1982, San José, Kostarika) je americký tanečník, herec a choreograf. Jeho nejznámější role je Mike Chang v hudebním seriálu "Glee". Objevil se v tanečních filmech jako "Divoký Stomp", "Nakládačka", "Let's Dance 2" a "Let's Dance 3D". Také hraje roli Elliota Hoo v seriálu "The Legion of Extraordinary Dancer"s. V roce 2015 se připojil k obsazení seriálu "".

Harry Shum Jr. (Chinese: 岑勇康; Cantonese Yale: "Sàhm Yúhnghōng"; born April 28, 1982) is a Costa Rican-American actor, singer, dancer, and choreographer. He is best known for his roles as Mike Chang on the Fox television series "Glee" (2009–2015) and as Magnus Bane on the Freeform television series "Shadowhunters" (2016–2019). He was nominated for four Screen Actors Guild Awards for his performance in "Glee", winning once and he won the award for The Male TV Star of 2018 in the E! People's Choice Awards for "Shadowhunters".


Životopis.

Mládí.

Scott Ian Rosenfeld (ze jména si později nechal odebrat příjmení) se narodil do židovské rodiny v Queens, jednom z obvodů New Yorku. Navštěvoval Bayside High School, kde byli mj. jeho spolužáky (a budoucími členy Anthrax) Dan Lilker a Neil Turbin.  V roce 1977 byl na koncertě skupiny Kiss v Madison Square Garden, což velmi ovlivnilo jeho další vývoj (sám se později objevil v jedné z epizod "Gene Simmons Family Jewels", kde navštívil Simmonsův dům a mluvil o vlivu, který na něj skupina měla). Dále se mu zalíbila punkrocková skupiny The Ramones a heavymetalové skupiny jako Black Sabbath, Iron Maiden, Motörhead či Judas Priest. Jeho psaní textů a styl hudby značně ovlivnila německá metalová skupina Accept. Z pozice doprovodného kytaristy uvedl jako své největší vzory Malcolma Younga, Rudolfa Schenkera a Johnnyho Ramoneho.

Anthrax.

Jako jeden ze dvou zakládajících členů Anthrax (skupina vznikla 18. července 1981) pomohl Ian v polovině 80. let spolu s kapelami Metallica, Megadeth a Slayer vytvořit nový metalový žánr − thrash metal. Tyto čtyři skupiny jsou označovány jako „velká čtyřka“ thrash metalu.  Přišel s nápadem spolupracovat s rapovou skupinou Public Enemy; v roce 1991 Anthrax nahráli coververzi písně „Bring the Noise“. V roce 2005 Iana pozval Chuck D, zpěvák skupiny, aby s nimi zahrál právě skladbu „Bring the Noise“ jako část jejich uvedení do Hiphopové síně slávy americké hudební televizní stanice VH1. Ian se skupinou také hrál v roce 2007 na turné s názvem "Rock the Bells".

Ostatní projekty.

V roce 2001 zahájil Ian spolupráci s hudební televizní stanicí VH1, když byl pozván, aby moderoval pořad s názvem "Rock Show". Během 48 epizod, které moderoval, dělal rozhovor s hosty jako Ozzy Osbourne, Rob Halford, Megadeth, 3 Doors Down či Sevendust. Pracoval také jako komentátor mnoha dalších pořadů, např. sérii "I Love the...", "100 Most Metal Moment"s, "Awesomely Bad Number One Songs" nebo "When Metallica Ruled the World".  Se svou ženou, zpěvačkou Pearl Aday, hraje ve skupině Pearl. V lednu 2010 vyšlo jejich debutové album pod vydavatelstvím Megaforce Records.  Ian napsal svoji autobiografii, vyšla 24. listopadu 2015 pod názvem "I'm The Man: The Story of That Guy from Anthrax". O dva roky později, 12. prosince 2017, vyšlo pokračování − "Access All Areas: Stories from a Hard Rock Life". Popisuje zážitky nejen se skupinou Anthrax, ale i s různými dalšími hudebníky a umělci (např. Madonna, David Lee Roth). Reakce byly vesměs pozitivní, ačkoli se někteří kritici cítili podvedeni, že si musí koupit dvě knihy, aby se dozvěděli celý příběh.

Osobní život.

Ian byl ženatý se svou přítelkyní ze střední školy, Marge Ginsburgovou, se kterou se později rozešel. V roce 2011 si vzal zpěvačku Pearl Aday, adoptovanou dceru zpěváka známého pod přezdívkou Meat Loaf. Mají spolu jedno dítě. Je fanoušek New York Yankees a profesionální hráč online pokeru; na světové sérii v roce 2009 vyhrál přes 20 000 dolarů.  V Las Vegas dříve s Jerrym Cantrellem ze skupiny Alice in Chains spoluvlastnil hardrockový bar s názvem Dead Man's Hand.

Scott Ian Rosenfeld (* 31. prosince 1963, New York, USA) je americký hudebník, nejvíce známý jako kytarista a zakládající člen skupiny Anthrax. Je autorem většiny textů skupiny. Je také zakladatelem crossoverthrashové kapely Stormtroopers of Death, kde působí jako kytarista a textař. Působí jako doprovodný kytarista v metalové skupině the Damned Things. V minulosti uváděl na VH1 "The Rock Show" a objevil se i v mnoha dalších pořadech.

Scott Ian (born Scott Ian Rosenfeld; December 31, 1963) is an American musician, author and spoken word storyteller best known as the rhythm guitarist, backing and additional lead vocalist, and the only original remaining member of the thrash metal band Anthrax. He writes the lyrics on all their albums. Ian is the guitarist and a founding member of the crossover thrash band Stormtroopers of Death for which he is also the lyricist. He has hosted "The Rock Show" on VH1 and has appeared on VH1's "I Love the..." series, "", and "SuperGroup". Ian is also the rhythm guitarist for the metal band the Damned Things, and played with experimental band Mr. Bungle for seven reunion shows in 2020.


Před vydáním.

Když John Cale v roce 1972 uslyšel koncertní album "Live in Concert with the Edmonton Symphony Orchestra" anglické progresivní rockové skupiny Procol Harum, udělalo na něj dojem. Nedlouho poté kontaktoval Chrise Thomase, producenta tohoto alba, s dotazem, zda by nechtěl produkovat jeho nové album. Thomas nabídku přijal, a tak koncem roku 1972 John Cale s Thomasem začal za doprovodu členů skupiny Little Feat (skupinu navrhl producent Ted Templeman, který s Calem v té době produkoval album "Chunky, Novi & Ernie" stejnojmenné skupiny), baskytaristy Wiltona Feldera a symfonického orchestru pracovat na svém třetím sólovém albu; nahrávalo se ve studiu Sunwest Studios v Los Angeles. O zvuk se při nahrávání staral Phil Sheer, který dříve působil jako manažer při turné skupiny The Velvet Underground.  Přestože Cale po zkušenostech s předchozím albem "The Academy in Peril" nechtěl na "Paris 1919" využít orchestr, nakonec tak na Thomasův podnět učinil. John Cale později přiznal, že písně pro většinu svých alb píše přímo až v nahrávacím studiu, ale u "Paris 1919" tomu bylo jinak: do studia šel s kompletně připravenými písněmi. Později také řekl, že si nemohl dovolit použít klasický orchestr a tak do nahrávání zapojil studenský orchestr.

Vydání.

Album "Paris 1919" vyšlo 1. března roku 1973 v hudebním vydavatelství Reprise Records. Obal alba zdobí Caleova fotografie. Jeho název odkazuje na Pařížskou mírovou konferenci, kterou v roce 1919 pořádaly vítězné strany první světové války. Ve stejný rok vydal Lou Reed, Caleův bývalý spoluhráč ze skupiny The Velvet Underground, album "Berlin", které je také zaměřené na evropská témata. Píseň „Paris 1919“ ještě toho roku vyšla na propagačním albu "Appetizers" společnosti Warner Bros. Records. Na CD bylo album publikováno již v roce 1993; o remastering se postaral Lee Herschberg. V roce 2006 vyšlo album v reedici doplněné o dvanáct dříve nevydaných nahrávek; jde převážně o alternativní verze písní z původního alba, ale nachází se zde také „Burned Out Affair“, která nikdy dříve nevyšla.

Skladby.

Album otevírá bezmála tříapůlminutová píseň „Child's Christmas in Wales“, inspirovaná sbírkou prózy Dylana Thomase nazvanou "A Child's Christmas in Wales". Právě podle části textu této písně bylo pojmenováno Caleovo kompilační album "Seducing Down the Door". Jde o píseň v uptempové náladě s výrazným klavírem a varhanami doplněnými slide kytarou, ve které Cale vzpomíná na své dětství ve Walesu. Následuje krátká baladická píseň „Hanky Panky Nohow“ s výraznými orchestrálními aranžemi a akustickou kytarou; naopak málo je zde perkusních nástrojů. Na třetí pozici je umístěna „The Endless Plain of Fortune“, kterou otevírá Caleova hra na klavír a později je opět výrazně využit orchestr. Následuje další balada v podobě písně „Andalucia“. Poslední pozici na první straně původní gramofonové desky vyplňuje tříminutová píseň „Macbeth“; jde o svižnou píseň v boogie stylu.  Na první pozici druhé strany desky je obsazena píseň „Paris 1919“. Její stopáž šesti sekundami přesahuje čtyři minuty a provází ji výrazný klavír. Tříminutová píseň „Graham Greene“, pojmenovaná podle stejnojmenného anglického spisovatele, je hrána v téměř funkovém stylu a má výrazně surrealistický text. Předposlední místo zaujímá další balada; její název zní „Half Past France“ a výraznými nástroji jsou v ní elektrická kytara a varhany. V závěrečné písni „Antarctica Starts Here“ Cale šeptem vypráví o filmové královně a o filmu "Sunset Boulevard" režiséra Billyho Wildera. V písni je Caleův hlas doprovázen elektrickým pianem a akustickou kytarou. Tato píseň později v alternativní verzi vyšla také na Caleovo albu "Antártida" z roku 1995, které je soundtrackem ke stejnojmennému filmu. Stejná píseň také inspirovala britského hudebníka Roberta Hampsona k napsání písně „Antarctica Ends Here“ v roce 2012.

Kritika.

Album jako celek bývá všeobecně často označováno za nejlepší či jedno z nejlepších sólových alb Johna Calea. Publicista Stephen Holden album v dobové recenzi alba "Paris 1919" pro časopis "Rolling Stone" označil za „mistrovské dílo popu“. V časopise "Billboard" bylo album popsáno jako „mimořádně odvážný set kombinující rockové rytmy a Caleovy chytré texty za zvuků symfonického orchestru UCLA.“ Jason Ankeny, který ve své recenzi pro server Allmusic album ohodnotil čtyřmi a půl z pěti možných hvězdiček a označil je za jedno z nejlepších Caleových děl, o němž napsal, že obsahuje bohatě poetické písně. Matthew Murphy o albu na portále Pitchfork Media napsal, že se z něj i přes různé výstřednosti, jako jsou například historické a literární narážky a nesrozumitelná lyričnost, stalo Caleovo nejpřístupnější album. Dave Simpson z deníku "The Guardian" o albu řekl, že zní svěže a je ideálním bodem pro nové lidi, kteří se s Calem chtějí hudebně seznámit. Publicista Robert Christgau kritizoval, že je na albu až příliš půvabných věcí, utěšující melodie, melodický zpěv a jednoduché rýmy jako například „Andalucia“ a „“. Německý kritik Diedrich Diederichsen o albu řekl, že jde o nejlepší písňový cyklus od "Zimní cesty" skladatele Franze Schuberta.

Odkaz.

Album je jediným Caleovým albem, které je zařazeno v knize "1001 alb, která musíte slyšet, než umřete". Úvodní píseň „Child's Christmas in Wales“ je pak zařazena v podobné knize věnující se písním: "1001 písní, která musíte slyšet, než umřete". Magazín "Uncut" desku v únorovém čísle roku 2016 zařadil na 99. příčku v žebříčku 200 nejlepších alb všech dob. Písně z alba nahrála řada hudebníků, mezi které patří mimo jiné Owen Pallett („Paris 1919“), David J („Antarctica Starts Here“) nebo skupiny Manic Street Preachers („The Endless Plain of Fortune“), Superchunk („Child's Christmas in Wales“) a Yo La Tengo („Hanky Panky Nohow“ a „Andalucia“). Americký zpěvák Mark Lanegan album zařadil mezi svá vůbec nejoblíbenější alba. Rovněž řekl, že je to jedna z desek, které bude poslouchat navždy. Za oblíbenou nahrávku album označil rovněž Jeff Tweedy, leader skupiny Wilco. Hudebník Peter Hook, člen kapel Joy Division a New Order, desku označil za „impozantní dílo“.

Koncertní program.

Přestože John Cale plánoval odehrát turné na podporu alba již v roce 1973, nakonec se tak nestalo. Nakonec jej při koncertech v celém svém rozsahu několikrát představil až v letech 2009 až 2014 pod titulem „“. O orchestrální aranžmá všech písní z alba se postaral Randall Woolf, který s Calem již v minulosti spolupracoval například na hudbě k filmu "Americké psycho" a dalších projektech. Poprvé se tak stalo 21. listopadu 2009 v Cardiffu v Caleově rodném Walesu; vedle tříčlenné doprovodné skupiny (kytara, baskytara, bicí) jej zde doprovodil devatenáctičlenný orchestr. Celá akce se opakovala dne 5. března 2010 v Londýně, kde jej vedle kapely doprovodil orchestr Heritage Orchestra. Stejný orchestr jej doprovodil také o devět dní později v Norwich. Za hranicemi Spojeného království s tímto programem vystoupil poprvé 5. září 2010, a to v Paříži, kde jej doprovodil orchestr Orchestre d'Île-de-France. Dne 11. září téhož roku pak vystoupil v italském městě Brescia, kde se o doprovod postaral Orchestra da Camera di Brescia.  Později se z Evropy přesunul do Ameriky, kde program představil v sále Royce Hall v kampusu Kalifornské univerzity v Los Angeles; při tomto koncertě se jako hosté představili Mark Lanegan a Ben Gibbard. Následoval další přesun na jiný kontinent − tentokrát do Austrálie, kde Cale vystoupil 16. října 2010 v Melbourne za doprovodu orchestru Orchestra Victoria. Po delší odmlce album v koncertní verzi představil dne 28. května 2011 na festivalu Primavera Sound ve španělské Barceloně. Po několikaměsíční přestávce pak 6. října 2011 vystoupil v německém Essenu; zde jej doprovodil orchestr Bochumer Symphoniker. 21. listopadu toho roku vystoupil v operním domě ve švédském Malmö za doprovodu orchestru Malmö Operaorkester. Stejný program naposledy představil za doprovodu orchestru Wordless Music Orchestra po dva večery v lednu 2013 v New Yorku. Celé album přehrál znovu dne 20. prosince 2014 v nejmenší belgické obci Mesen. Písně však byly upraveny do nové podoby, hrálo zde menší množství hudebníků. Doprovázelo jej pět hráčů na smyčcové nástroje, pět na dechové, tři vokalistky a Caleova tříčlenná doprovodná skupina. V nové verzi byly výrazněji použity elektronické prvky.

Seznam skladeb.

Autorem všech skladeb je John Cale.

Paris 1919 je třetí sólové studiové album velšského hudebníka Johna Calea, vydané v březnu roku 1973 prostřednictvím hudebního vydavatelství Reprise Records. Spolu s albem "The Academy in Peril" vydaným v předchozím roce jde o jediné Caleovo album vydané touto společností; později přešel k vydavatelství Island Records. Celé album pojednává o tom, jak mu chyběla Evropa. Texty písní jsou složité a obsahují řadu metafor. Album "Paris 1919" bývá kritiky označováno za vůbec nejlepší Caleův sólový počin. Obsahuje celkem devět písní s celkovou stopáží třicet jedna a půl minuty, producentem alba byl Chris Thomas, který později působil coby klávesista v Caleově doprovodné skupině. O hudební doprovod se na albu postarala skupina Little Feat a orchestr složený ze studentů Kalifornské univerzity v Los Angeles.

Paris 1919 is the third solo studio album by Welsh musician John Cale. It was released on 25 February 1973 by Reprise Records. Musicians such as Lowell George and Wilton Felder worked with Cale on the release. Its title is a reference to the 1919 Paris Peace Conference, and song contents explore various aspects of early 20th century Western Europe culture and history.


Klubová kariéra.

Začátky.

Mathieu Flamini se narodil italské matce a francouzskému otci ve městě Marseille. Zde také začal hrát za místní velkoklub Olympique Marseille. Svůj debut odehrál 23. 12. 2003 proti Toulouse (1:0) a rovněž v této sezoně debutoval v Evropské lize.

Arsenal FC.

V Marseille se nedohodl na smlouvě a tak odešel do Anglie hrát za tým Arsenal. Též jako u hráče Philippa Mexese se mateřský klub obrátil na UEFU, aby přestup nevyšel. Jenže UEFA poznámku odmítla a přestup byl platný. Debutoval v lize 15. srpna 2004 proti Evertonu (4:1). V sezóně 2005/06 hrál na křídle obrany a s týmem postoupil do finále Ligy Mistrů, kde prohrává ve finále 1:2 se španělskou Barcelonou.  Sezóna 2006/07 byla co se týče gólů nejlepší a na konci sezony měl pohovor u trenéra Wengera, aby mu poskytoval více času v zápasech, jinak odejde. Nakonec setrval a novou sezonu zahájil ve středu zálohy. Smlouva mu končila v létě, byl rozhodnout, že novou už nepodepíše.

AC Milán.

Dne 5. 5. 2008 se v AC Milán představil jako nová posila, přišel zadarmo a podepsal smlouvu do roku 2012. Debut v Serii A se nepodařil, 31. srpna 2008 Miláno podlehlo Bologni 1:2. 13. ledna 2009 vstřelil první gól v poháru proti Novaře (2:1).  V roce 2011 získává s týmem titul a je skvěle připraven na novou sezonu, jenže při turnaji si přetrhl přední zkřížený vaz. Svůj první zápas sezony odehrál až v jejím závěru.

Arsenal FC (návrat).

V létě roku 2013 Flamini odmítl prodloužení smlouvy s AC Milán a na konci srpna podepsal smlouvu s Arsenalem, kde během léta nabíral kondici.

Crystal Palace FC.

Poslední den letních přestupů v roce 2016 (31. srpna) podepsal jako volný hráč roční smlouvu s anglickým mužstvem Crystal Palace FC.

Getafe.

V únoru 2018 podepsal smlouvu do konce sezóny se španělským klubem Getafe.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

S reprezentací do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy U21 2006 v Portugalsku. V základní skupině A porazila Francie postupně Portugalsko 1:0, Německo 3:0 a Srbsko a Černou Horu 2:0. S 9 body postoupila z prvního místa do semifinále. V semifinále byla Francie vyřazena pozdějším vítězem Nizozemskem 2:3 po prodloužení.

A-mužstvo.

Za francouzský reprezentační A-tým nastoupil poprvé 16. listopadu 2007 v přátelském utkání proti Maroku (remíza 2:2).

Mathieu Flamini (* 7. března 1984) je francouzský fotbalový záložník a bývalý reprezentant Francie, od léta 2019 bez angažmá. Většinou své kariéry strávil v anglickém klubu Arsenal FC.

Mathieu Pierre Flamini (born 7 March 1984) is a French professional footballer and environmental entrepreneur. A midfielder, he has played for French side Marseille, English sides Arsenal and Crystal Palace, Italian side Milan and Spanish side Getafe. At international level, he has been capped by the France national team on three occasions.


Historie.

Eon-Technology je soukromá společnost vytvořená Trevorem Dickinsonem, Anthony Moorleyem a Benem Hermansem v roce 2009 výhradně za účelem vývoje nového hardwaru pro AmigaOS, konkrétně pro verzi 4 a následující. Firma se zaměřila na hi-end s cílem vytvořit v rámci projektu X1000 počítač, který bude pokračovat v původním odkazu Amigy.  Partnerství s Hyperion Entertainment bylo zpočátku navázáno kvůli konzultacím s klíčovými vývojáři AmigaOS 4. Bylo potřeba zjistit, co by měla nová generace Amiga počítače obnášet, aby co nejvíce vyhovovala nárokům AmigaOS 4. Jedním z důležitých rozhodnutí bylo, že by měl být výsledný počítač postaven na míru včetně nově navržené základní desky, skříně i periferií. Tím se tento počítač vyčlenil z původní strategie počítačů AmigaOne.  Ještě před dojednáním výsledné konfigurace byla jako partner vybrána společnost Varisys s ohledem na její zkušenosti s architekturou PowerPC a oblastí paralelních výpočtů. Navázání tohoto partnerství mělo za následek, že se do architektury počítače AmigaOne X1000 dostal čip XMOS XCore. Firma A-EON tento čip označuje jako koprocesor „Xena“.  První prototyp byl vyroben v polovině roku 2009 a na konci roku 2009 začal Hyperion Entertainment s portováním AmigaOS na X1000. V červnu roku 2010 již bootoval počítač AmiguOS z pevného disku. Debutoval na Vintage Computer festivalu v Bletchley Park 19. a 20. června 2010 při společné prezentaci Hyperion Entertainment, A-EON Technology a Varisys, které zde oznámili své partnerství.

Uvedení na trh.

Původní záměr byl, aby byl počítač k dispozici do léta 2010, ale A-EON Technology oznámila na Vintage Computer festivalu, že uvedení bude odloženo. V srpnu 2011 začal Varisys s výrobou první série revize 2.1 základní desky určené pro betatestování. V lednu 2012 A-Eon oznámil, že AmigaKit.com začne zákazníkům prodávat AmigaOne X1000 s AmigaOS4.1 Update 5 a součástí by měla být licence na stažení AmigaOS4.2 do budoucna, až vyjde.

Specifikace.

Specifikace ze stránek A-EON Technology:

Koprocesor Xena.

Xena je novinkou řady AmigaOne. Xena je označení pro čip XMOS XCore XS1-L2 124, který je na desce X1000 připojen přes slot Xorro, upravený slot PCI-Express. XCore XS1 je architektura řízená událostmi škálovatelná spojeními mezi jádry s nízkou odezvou a spojeními mezi vlákny jednotlivých jader s nulovou odezvou. Xena, jednojádrový XS1, má osm hardwarových jader, které společně poskytují výkon maximálně 500 MIPS.  Zhruba jedna čtvrtina I/O linek Xena je přímo připojena k CPU místní sběrnicí, zatímco zbývající tři čtvrtiny jsou připojeny k slotu Xorro. Tyto I/O linky na slot Xorro jsou softwarově konfigurovatelné pomocí "XC", což je sada rozšíření programovacího jazyka C. Poskytují nízkou latenci připojení jak do hlavního systému, tak do jakékoliv Xorro extenze, jako je vzorkování dat nebo vlastní hardwarová kontrola nad Xorro. Proto je také možné spojit další XCore čipy Xena přes Xorro, a tím dále rozšiřovat výkon koprocesoru.

AmigaOne X1000 je PowerPC počítač navržený jako špičková platforma pro AmigaOS 4. Vývoj počítače byl oznámen společností A-EON Technology, která jej vyvíjí ve spolupráci s Hyperion Entertainment a uvedení na trh se očekává koncem roku 2011. Jméno počítače vychází ze jména počítače Amiga 1000, který vyrobila firma Commodore v roce 1985.

AmigaOne X1000 is a PowerPC-based personal computer intended as a high-end platform for AmigaOS 4. It was announced by A-Eon Technology CVBA in partnership with Hyperion Entertainment. Its name pays homage to the Amiga 1000 released by Commodore in 1985. It is, however, not hardware compatible with the original Commodore Amiga system.


Sportovní kariéra.

Poprvé se na velkém šampionátu představila v roce 1987 v Indianapolisu, kde na halovém MS zkoušela uspět v závodě na 800 metrů. Ve druhém rozběhu obsadila třetí místo a do finále nepostoupila, když skončila jako první nepostupující. O dva roky později na halovém světovém šampionátu v Budapešti doběhla ve finále těsně pod stupni vítězů, na 4. místě. V roce 1990 vybojovala na halovém ME ve skotském Glasgowě bronzovou medaili v běhu na 1500 metrů.  Stříbrnou medaili z běhu na 800 metrů si odvezla z halového MS 1991, které se konalo ve španělské Seville. V cílové rovince nestačila jen na německou běžkyni Christine Wachtelovou, která byla o 24 setin sekundy rychlejší. Stříbro získala také na následujícím halovém MS 1993 v Torontu, kde uspěla na patnáctistovce. Halovou mistryní světa se tehdy stala Ruska Jekatěrina Podkopajevová, která v cíli byla o 12 setin rychleji než Rumunka.  V roce 1994 na halovém ME v Paříži skončila v běhu na 1500 metrů na 4. místě. Na evropském šampionátu v Helsinkách nepostoupila z rozběhu, když v něm obsadila poslední místo. V halové sezóně roku 1995 měla pozitivní dopingový nález na anabolika a následně dostala tříletý zákaz startů, který začal platit 15. února.  Hned po svém návratu vybojovala v březnu roku 1998 bronzovou medaili na halovém ME ve Valencii. V témže roce se zúčastnila také evropského šampionátu v Budapešti, kde postoupila do finále, v němž se umístila na 5. místě. V roce 1999 získala stříbro na halovém mistrovství světa v japonském Maebaši. Ve finále běhu na 1500 metrů si vytvořila výkonem 4:03,53 nový osobní rekord a prohrála jen s krajankou Gabrielou Szabóovou, která cílem proběhla o 30 setin dříve. Těsně pod stupni vítězů, čtvrtá doběhla na MS v atletice 1999 v Seville.  Jedny z nejúspěšnějších sezón zažívá na začátku nového tisíciletí. V roce 2000 se stává v belgickém Gentu halovou mistryní Evropy v běhu na 1500 metrů. Titul získává v čase 4:12,82. V témže roce reprezentuje na letních olympijských hrách v Sydney. Do finále patnáctistovky se probojovala z prvních míst, které obsadila v rozběhu i v semifinále. V něm o pět setin sekundy prohrála s alžírskou běžkyní Mérah-Benidaovou a získala stříbrnou olympijskou medaili. Sezónu završila první místem ve Finále Grand Prix v katarském Dauhá.  V roce 2001 získala stříbrné medaile na halovém MS v Lisabonu i na světovém šampionátu v Edmontonu. Stala se také celkovou vítězkou 17. ročníku atletické Grand Prix a byla jednou z deseti nominovaných atletek v anketě Atlet světa.

Osobní rekordy.

"Hala"  "Dráha"

Violeta Szekely, rozená Violeta Beclea (* 26. března 1965, Dolhești, Suceava), je bývalá rumunská atletka, běžkyně, která se specializovala na střední tratě. Její hlavní disciplínou byl běh na 1500 metrů.

Violeta Szekely, née Beclea (born 26 March 1965, in Dolheştii Mari, Suceava County) is a Romanian former middle distance runner who competed mainly in the 1500 metres. She competed in two Olympic Games, in 1992 and 2000.


Teritoriální členění.

Samospráva obcí je nezávislá na vyšších územních celcích – regionech a departementech – a na administrativním členění departementů na arrondissementy a kantony. Zvláštní postavení má pouze hlavní město Paříž, které je zároveň obcí i departementem.  Všechny obce ve Francii tvoří vždy část regionu, departementu (kromě Paříže) a arrondissementu. Hranice kantonů se oproti tomu mohou někdy krýt s hranicemi obcí. Menší obce tvoří část kantonu, větší obce tvoří naopak celý samostatný kanton, který může zahrnovat i sousedící menší obce.  Obce Paříž, Lyon a Marseille jsou rozděleny do městských obvodů ("arrondissement"), které však mají zcela jinou funkci než arrondissementy, na které se dělí departementy.  Kromě kontinentální Francie a pěti zámořských departementů je i většina zámořských společenství rozdělena na obce. Výjimku tvoří Wallis a Futuna, které se člení na tři místní tradiční království, která mají 36 vesnic, dále Saint-Barthélemy a Saint-Martin a rovněž území bez stálých obyvatel (Francouzská jižní a antarktická území a Clippertonův ostrov), které žádné místní orgány nemají.  K 1. lednu 2009 existovalo 36 782 obcí, z čehož se 36 570 nacházelo v evropské Francii, 112 v zámořských departementech a 100 v ostatních zámořských společenstvích. Počet samostatných obcí ve Francii je ve srovnání s jinými zeměmi výrazně vyšší, neboť za posledních 200 let neproběhla žádná systematická územně správní reforma.  V rámci některých obcí se nacházejí tzv. přidružené obce ("communes associées"), kterých bylo v roce 2006 kolem 730. Jedná se o bývalé samostatné obce, které si udržují omezenou samostatnost v rámci současných obcí.  Podle statistického územního členění Eurostatu odpovídají francouzské obce (stejně jaké české obce) úrovni LAU 2. Každá obec má dále statistický identifikační kód, který jí přidělil INSEE.

Historie.

Obce vznikly ze statusů měst a farních obvodů bývalého Francouzského království a byly během Velké francouzské revoluce právně ukotveny. V roce 1884 obdržely zákonem o volbách do obecní rady ("conseil municipal") rozsáhlou autonomii.

Orgány obce.

Každá obec si volí v přímých volbách vlastní obecní radu. Radě předsedá starosta ("maire"), který má své zástupce, tzv. přidělence ("adjoints"). Starosta má v rámci obce výkonnou moc, zastupuje obec navenek a je zodpovědný za obecní rozpočet.

Svazky obcí.

Sousedící obce mohou společně vytvořit svazek obcí, který se ve Francii podle velikosti a statusu nazývá "métropole", "communauté urbaine", "communauté d'agglomération" nebo "communauté de communes". V roce 2012 bylo ve Francii 15 communauté urbaine se 7,2 milióny obyvatel, 213 communauté d'agglomération (25,5 miliónů obyvatel) a 2581 communauté de communes (téměř 27,5 miliónů obyvatel). Svazek métropole vytvořilo pouze město Nice.

Obec (francouzsky "commune") je ve Francii po regionech a departementech nejnižší územní správní jednotkou ("collectivité territoriale"), která je srovnatelná s obcí v České republice. Celkem se na celém území francouzského státu (včetně zámořských území) nachází 36 782 obcí (stav k 1. lednu 2009).

The () is a level of administrative division in the French Republic. French communes are analogous to civil townships and incorporated municipalities in the United States and Canada, "Gemeinden" in Germany, "comuni" in Italy or "municipio" in Spain. The United Kingdom has no exact equivalent, as communes resemble districts in urban areas, but are closer to parishes in rural areas where UK districts are much larger. Communes are based on historical geographic communities or villages and are vested with significant powers to manage the populations and land of the geographic area covered. The communes are the fourth-level administrative divisions of France.


Biografie.

Původ, mládí, vzdělání.

Jan se narodil jako šesté ze sedmi dětí prince Maximiliána Saského (1759–1838) a jeho první manželky Karoliny Bourbonsko-Parmské (1770–1804). Jeho otec byl nejmladším synem saského kurfiřta Fridricha Kristiána Saského, jeho matka Karolina, rozená parmská princezna, byla vnučkou císařovny Marie Terezie.  Jan byl velmi záhy vzdělán ve správě království a převzal důležité úkoly ve finančním kolegiu. Po schválení ústavy v roce 1831 se stal princ Johann členem první komory saského "Landtagu" (parlamentu) a účastnil se aktivně jeho jednání.  Během jeho návštěvy v Lipsku v srpnu roku 1845 došlo k nepokojům, při nichž obyvatelstvo protestovalo proti němu a armáda zahájila proti demonstrantům palbu.

Vláda.

Jan se stal králem poté, co se jeho bezdětný starší bratr, král Fridrich August II. Saský, stal obětí smrtelné nehody (9. srpna 1854). Jan převzal i podle ústavy mu náležející předsednictví "Gesamtministerium". Díky svým dlouholetým zkušenostem se orientoval dobře ve všech oblastech státní správy a dokázal si o všem vytvořit vlastní úsudek. Fakticky tak byl svým vlastní ministerským předsedou. Váhu přikládal nanejvýš námitkám či jiným názorům svých ministrů Beusta a Falkensteina. Reforma justice v roce 1855, rozšíření železniční sítě, zavedení svobody řemesel vešly v život hlavně na jeho popud a díky jeho podpoře. Za jeho vlády došlo k uzavření obchodní smlouvy s Francií (1862) a k uznání nově vzniklého Italského království. Zasadil se pod vlivem Beustovým pro velkoněmeckou koncepci sjednocení říše (včetně západní části Habsburské monarchie). Saské království bojovalo v roce 1866 v prusko-rakouské válce na straně Rakouska. Po porážce v bitvě u Hradce Králové vstoupilo nakonec Sasko do Severoněmeckého spolku a roku 1871 se připojilo k Německému císařství pod hegemonií Pruska.  Zvláštní pozornost věnoval školství a vysokému školství. Podporoval "Saskou akademii věd"; roku 1824 založil "Königlich Sächsische Verein zur Erforschung und Erhaltung vaterländischer Altertümer (Královský Saský spolek pro výzkum dávnověku vlasti)" 1824 a roku 1863 časopis "Neues Archiv für Sächsische Geschichte (Nový archiv Saských dějin)".

Překladatel.

Vedle své politické práce se Jan věnoval literatuře. Pod pseudonymem "Philalethes" („Přítel pravdy“, odtud také jeho přídomek „Der Wahrhaftige“ – "Upřímný") překládal Dantovu Božskou komedii, podstatnou část z toho na zámku Weesenstein.

Manželství a potomci.

21. listopadu roku 1822 se v Drážďanech oženill s bavorskou princeznou Amálií Augustou, dcerou bavorského krále Maximiliána I.; s její mladší sestrou Marií Annou se v roce 1833 oženil Janův starší bratr, saský král Fridrich August II.  Z jejich manželství vzešlo devět potomků:

Jan I.Saský, plným jménem německy "Johann Nepomuk Maria Joseph Anton Xaver Vincenz Aloys Franz de Paula Stanislaus Bernhard Paul Felix Damasus" (12. prosince 1801, Drážďany – 29. října 1873, Pillnitz) byl v letech 1854–1873 saským králem. Byl činný i jako překladatel pod pseudonymem Philalethes.

John (; 12 December 1801 – 29 October 1873) was a King of Saxony and a member of the House of Wettin.


Stavba.

Celkem bylo ve dvou skupinách postaveno 17 ponorek této třídy. Všechny postavila loděnice v Gorkém. Ponorky první verze Projekt 670A Skat ("Charlie I") byly do služby zařazeny v letech 1967–1973 v počtu 11 kusů. Na první sérii navázalo šest ponorek Projektu 670M Čajka ("Charlie II") nesoucích modernější protilodní střely. Do služby byly zařazeny v letech 19673–1982. Všechny byly vyřazeny do poloviny 90. let.

Konstrukce.

Oproti třídě "Echo" měly tyto ponorky mnohem elegantněji tvarovaný trup. Jejich hlavní zbraň, v podobě protilodních střel, se přitom přesunula do přídě, odkud byly střely vypouštěny přímo z šachet v trupu ponorek. Novinkou byla také schopnost ponorek vypouštět tyto střely při plavbě pod hladinou. Ponorky verze "Charlie I" byly vyzbrojeny osmy protilodními střelami typu P-70 Ametist (v kódu NATO SS-N-7 Starbright) s dosahem cca 60 km. Pozdější verze "Charlie II" nesla stejný počet modernějších střel P-120 Malachit (v kódu NATO SS-N-9 Siren) s dosahem cca 120 km. Ponorky rovněž měly čtyři 533mm torpédomety pro klasická torpéda a dva 406mm torpédomety pro torpéda s akustickým samonavedením. Podle odhadů ponorky nesly celkem 12 torpéd či řízených střel RPK-2 Viyuga (v kódu NATO SS-N-15 Starfish).  Pohonný systém tvořil jeden vodou chlazený reaktor VM-4 a dvě turbíny, roztáčející jeden pětilistý lodní šroub. Nejvyšší rychlost byla 12 uzlů na hladině a 26 uzlů pod hladinou, u verze "Charlie II" to bylo 15 uzlů na hladině a 24 uzlů pod hladinou.

Zahraniční uživatelé.

V letech 1988–1991 byla ponorka "K-43" verze "Charlie I" zapůjčena Indii, kde sloužila jako INS "Čakra" (S71). Indické námořnictvo má stále zájem o získání ponorek s jaderným pohonem.

Projekt 670 (v kódu NATO třída Charlie) byla třída ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Jednalo se o nosiče protilodních střel, určené zejména k napadání hladinových lodí, především těch letadlových. Jako první sovětské ponorky mohly své střely odpalovat pod hladinou. Všech 17 postavených ponorek již bylo vyřazeno ze služby.

The Project 670 "Skat" submarine (NATO classification Charlie class) was a nuclear-powered cruise missile submarine built for the Soviet Navy and later operated by the Russian Navy. All Charlie I/II-class submarines are decommissioned. One Charlie-class submarine was used for testing an Oniks missile. Charlie I and its successor Charlie II-class submarines are designed by the Lazurit Central Design Bureau of Gorky.