Biografie.

Narodil se v Kyjevě v Ruském impériu (dnešní Ukrajina) oddaným sionistům Jehudovi a Cile Kačalskim. Rodina Kačalských původně žila v Lodži (dnešní Polsko), kde se narodil jediný Kacirův sourozenec Aharon (* 1914). Odtud se však v důsledku první světové války přestěhovala do Kyjeva. Ekonomická krize však nakonec rodinu přiměla v roce 1925 (některé zdroje uvádí rok 1922) podniknout aliju do britské mandátní Palestiny, kde se usadila v Jeruzalémě.  V mandátní Palestině vyrůstal od devíti (případně šesti) let v Jeruzalémě, kde v roce 1932 dokončil studium na gymnáziu Rechavja. Podobně jako bratr Aharon se zajímal o vědu. Na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě nejprve studoval botaniku, zoologii, chemii a bakteriologii, z nichž v roce 1938 získal titul magistr (M.Sc). Následně se však jeho zájmy stočily k biochemii a organické chemii, jež studoval v doktorském studiu, zakončeném v roce 1941 dizertační prací na téma „Jednoduché syntetické polymery aminokyselin.“ Ještě jako student byl členem a instruktorem mládežnické sionisticko-socialistické organizace ha-No'ar ha-oved. Po úspěšné promoci působil na univerzitě v letech 1941 až 1945 jako asistent na katedře teoretické a makromolekulární chemie. Během své asistentury zároveň působil jako výzkumný pracovník na americké Columbia University. V době svých vysokoškolských studií se stal aktivním členem Hagany, v roce 1939 úspěšně absolvoval její první důstojnický kurz a stal se velitelem studentské jednotky v polních silách ('Hiš). Mimo to v Haganě působil jako vědecký poradce. Společně se svým bratrem stáli za vývojem nových typů výbušnin. Surové výbušniny ale byly natolik zapáchající, že svou laboratoř museli umístit v jeskyni v jeruzalémské čtvrti Sanhedrija. Efrajim Kacir později vzpomínal, že zápach byl natolik silný, že od něj v autobuse odstupovali spolucestující. V květnu 1948 byl jmenován velitelem "Chejl Mada" (CHEMED) – sboru vědeckého výzkumu a vývoje Izraelských obranných sil, kterému na čas velel v hodnosti podplukovníka. Jeho bratr Aharon, mezinárodně uznávaný fyzik a vedoucí Oddělení výzkumu polymerů při Weizmannově institutu věd, byl zavražděn v roce 1972 během masakru na letišti Lod.  Dne 14. února 1938 se ve 22 letech oženil s Ninou Gottliebovou, učitelkou angličtiny původem z Polska, se kterou měl tři děti; syna Me'ira a dcery Nurit a Irit. Obě jeho dcery však tragicky zahynuly. Nurit (1943–1966), která byla úspěšnou herečkou, zemřela ve 23 letech v důsledku udušení, když ve svém domě nevědomky usnula se zapnutým petrolejovým topením. Irit (1953–1995) spáchala ve 43 letech sebevraždu v důsledku depresí, se kterými se potýkala od smrti své sestry. Kacirova manželka Nina zemřela v roce 1986 na rakovinu. Jeho rodina byla „bohatá“ na vědce; syn Me'ir je profesorem matematiky na Technionu v Haifě, zatímco synovec Abraham (Aharonův syn) je profesorem fyziky a odborníkem na infračervené záření na Telavivské univerzitě.

Vědecká kariéra.

Ve svém výzkumu započatém během doktorského studia na Hebrejské univerzitě pokračoval na Polytechnickém institutu New York University a dále na Columbia University a Harvard University. Po návratu do Izraele se v roce 1949 stal vedoucím katedry biofyziky na Weizmannově institutu věd v Rechovotu, který pomáhal zakládat. V roce 1961 Kačalski provázel americký tým při slavné inspekci v jaderné elektrárně v Dimoně. V roce 1966 byl tehdejším premiérem Levi Eškolem jmenován vědeckým poradcem na ministerstvu obrany a zároveň jmenován do čela vládní komise, která vládě radila v otázce organizace vědeckého výzkumu. Práce této komise, v jejímž čele stál až do roku 1969, vedla k větší spolupráci mezi vládou, vědeckou sférou, průmyslem a zemědělstvím. Zároveň též podnítila mimořádné zvýšení objemu finančních prostředků, vynaložených na aplikovaný výzkum a vědecké aktivity v rámci ekonomiky. V letech 1966 až 1968 byl hlavním vědcem izraelské armády.  Jeho počáteční výzkum se zaměřoval na jednoduché modely syntetických bílkovin, avšak později vyvinul metodu pro vázané enzymy, která pomohla položit základy pro disciplínu, dnes známou jako enzymové inženýrství. Jeho studium bílkovin přispělo k rozluštění genetického kódu, výrobě syntetických antigenů a objasnění různých fází imunitních reakcí. Pochopení vlastností polyaminokyselin přivedlo, mimo jiné, vědce z Weizmannova institutu věd k vývoji glatiramer acetátu (obecný název pro lék "Copaxone"), který se v současnosti po celém světě používá k léčbě roztroušené sklerózy. Byl průkopníkem ve studiu nerozpustných (imobilizovaných) enzymů, které tvoří základ pro důležitá biotechnologická průmyslová odvětví. Jím vyvinuté metody slouží dodnes, v rozšířené formě, k výrobě antibiotik a dalších důležitých látek. Vyvinul rovněž přirozeně rozpustné syntetické vlákno využívané v chirurgii pro šití vnitřních zranění. Jedním z jeho počinů též bylo založení hebrejsky psaného vědeckého časopisu "Mada".

Prezidentství.

V roce 1973 Kačalského, který v té době působil na Harvard University, kontaktovala tehdejší ministerská předsedkyně Golda Meirová s nabídkou kandidatury na post prezidenta. Jejím dřívějším zvažovaným kandidátem byl jeho bratr Aharon, který tragicky zahynul při teroristickém útoku v roce 1972. Kačalského, který se zprvu zdráhal, přesvědčoval i ministr financí Pinchas Sapir, který jej lákal na vědeckou laboratoř, která by mohla být vybudována v prezidentské rezidenci (nakonec však k tomu nedošlo). V prezidentských volbách, které se konaly 10. dubna 1973 kandidoval za vládní Stranu práce proti prof. Efrajimu Urbachovi, nominovanému Likudem a Národní náboženskou stranou. Uspěl hned v prvním kole voleb, když získal 66 hlasů (ze 120členného Knesetu), oproti Urbachovi, který obdržel 41 hlasů (9 hlasovacích lístků bylo prázdných a 4 lidé nehlasovali). Slavnostní přísahu složil 24. května téhož roku a ve funkci nahradil dosavadního prezidenta Zalmana Šazara. Po volbách si hebraizoval své příjmení na Kacir, což v hebrejštině doslova znamená „sklizeň.“ Úřad izraelského prezidenta byla Kacirovou první politickou funkci, a přesto že je tato funkce čistě ceremoniálního charakteru, vyjadřoval se v ní ke státním záležitostem a „pokusil se zcelit širokou propast, která existovala ve školství a sociálním zajištění mezi sefardskými a aškenázskými Židy, a podpořit porozumění mezi izraelskými Židy a jejich arabskými sousedy.“ Po pouhých čtyřech měsících jeho působení v úřadu byl Izrael v říjnu 1973 vtažen do jomkipurské války. Během ní prezident navštěvoval vojáky v bojových jednotkách při frontových liniích, rodiny padlých i raněné v nemocnicích. Válku Izrael nakonec, za cenu mimořádných obětí vyhrál, avšak po válce šokovaný národ žádal vysvětlení a rezignaci osob, které byly za počáteční neúspěchy a podcenění hrozby války zodpovědné. Kacir se z pozice hlavy státu pokusil potlačit rozšířené obviňování a vyjádřil svůj názor, že za předválečnou aroganci „jsme vinni všichni“. V dubnu 1974 nakonec přijal veřejností vynucenou rezignaci ministerské předsedkyně Meirové. Koncem roku 1974 prezident podal žádost předsedovi finančního výboru Knesetu, aby byla zrušena výjimka zákona o dani z příjmů, která plat prezidenta republiky osvobozuje od placení této daně. Žádost však nebyla vyslyšena.  Ve své funkci často „nesl hlavní nápor zloby veřejnosti.“ Kupříkladu v květnu 1974 byl vypískán na pohřbu 20 dětí, zabitých během masakru v severoizraelském Ma'alotu. Jiný otřes nastal, když ve volbách v roce 1977 historicky poprvé zvítězila pravicová strana Likud a Kacir, do funkce nominovaný labouristy, „musel reprezentovat vládu, jejíž étos se od toho jeho výrazně lišil.“ V roce 1977 hostil egyptského prezidenta Anwara Sadata při vůbec první oficiální státní návštěvě představitele arabského státu v Izraeli. Během svého prezidentství vyzval zahraniční univerzity k založení kateder Židovských studií a inicioval vznik prezidentské Ceny za dobrovolnictví. Ta je každoročně udílena dvanácti osobám, které jako dobrovolníci vykonali mimořádný počin. Během svého působení ve funkci prezidenta se rovněž několikrát vyjádřil v otázce izraelského vlastnictví jaderných zbraní. Například v prosinci 1974 ve svém projevu použil vágní postoj izraelské vlády, když uvedl, že „Izrael nebude první, kdo na Blízkém východě použije jaderné zbraně.“ Zároveň dodal, že „Izrael ‚má potenciál‘ takovou zbraň vyrobit, a že to může provést ‚v rozumné časové lhůtě.‘“  V červenci 1977 svolal několik autoritativních právních expertů, včetně tehdejšího generálního prokurátora Aharona Baraka, k prodiskutování dílčího rozšíření prezidentských pravomocí. Zdůraznil zejména malý rozsah prezidentských pravomocí a uvedl příklad v podobě prezidentských milostí, které závisí na ministru spravedlnosti. Zejména si přál zvážit možnost změny zákona v tom smyslu, aby prezident mohl rozpustit Kneset, a aby byl „informován o národní bezpečnosti náčelníkem Generálního štábu.“ Jeho návrhy se však nesetkaly s odezvou. V roce 1978 vzniklo z jeho iniciativy Jeruzalémské divadelní centrum Nurit Kacirové jako památka na zesnulou dceru.  Z důvodu nemoci své manželky se odmítl ucházet o znovuzvolení a v roce 1978 jej ve funkci nahradil Jicchak Navon. Po odchodu z postu prezidenta se vrátil ke své vědecké práci a zůstal i nadále velmi aktivní. Mezi jeho počiny po odchodu z funkce hlavy státu patří například založení katedry biotechnologie na Telavivské univerzitě, kterou posléze sám vedl. Mimo to napsal stovky vědeckých článků a „neúnavně podporoval mladé vědce.“ V následujících letech se v rámci výzkumu věnoval novým oblastem bádání; „v jednom projektu například vedl tým vědců z Weizmannova institutu, který v mezinárodní soutěži uspěl v počítačovém modelování bílkovin, a v jiné studii byl součástí interdisciplinární skupiny vědců, která odhalila významný aspekt hadího uštknutí na lidské tělo.“ I po odchodu z úřadu se veřejně vyjadřoval k různým událostem. Například v roce 1989 v průběhu první intifády v jednom rozhovoru uvedl: Zemřel 30. května 2009 ve věku 93 let ve svém domě v Rechovotu a je pochován na hlavním rechovotském hřbitově vedle své manželky, která zemřela v roce 1986. Toto místo posledního odpočinku bylo Kacirovým přáním, neboť obvykle jsou přední osobnosti státu pohřbívány na národním hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě. Den Kacirovy smrti připadl na 37. výročí smrti jeho bratra Aharona při teroristickém útoku z 30. května 1972.

Ocenění a pocty.

Během svého života získal Efrajim Kacir mnoho světových ocenění a stal se členem řady věhlasných vědeckých společností. V roce 1950 obdržel Weizmannovu cenu a o devět let později mu byla udělena Izraelská cena v oblasti přírodních věd. Ta je udílena od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání. V roce 1960 se stal členem Izraelské akademie věd a klasického vzdělávání, o rok později byl vyznamenán Rothschildovou cenou v oblasti přírodních věd a v roce 1966 se stal prvním Izraelcem zvoleným do americké Národní akademie věd. V roce 1977 byl přijat jako zahraniční člen Královské společnosti v Londýně a v roce 1985 mu byla udělena Japonská cena za mimořádný přínos v základní teorii na poli imobilizovaných enzymů a jejich praktické aplikace. O čtyři roky později vstoupil do Francouzské akademie věd a následující rok byl dekorován francouzským Řádem čestné legie () s hodností komandéra.  Mimo zmíněné se stal nositelem řady dalších vědeckých ocenění (např. Linderstrøm-Lang Gold Medal, Hans Krebs Medal, Tchernikhovski Prize, Alpha Omega Achievement Medal či Engineering Foundation's International Award) a byly mu uděleny čestné doktoráty na řadě světových univerzit, například Harvard University, McGill University, Oxford University, Northwestern University, Miami University, Technion, Eidgenössische Technische Hochschule aj. Na několika univerzitách též působil jako hostující profesor; šlo například o Harvard University, Rockefeller University, University of California v Los Angeles a Battelle Seattle Research Center.  V dubnu 2011 byla na jeho počest v Izraeli vydána poštovní známka o nominální hodnotě 9 šekelů.  Efrajim Kacir byl autorem stovek vědeckých článků. Mezi vybrané patří:

Efrajim Kacir (: אפרים קציר, rodným jménem Efrajim Kačalskij, : Эфраим Качальский, : Ефраї́м Качальський; 16. května 1916 – 30. května 2009) byl přední izraelský vědec v oboru biofyziky a biochemie, který je mezinárodně uznáván jako průkopník v oblasti biotechnologií. V letech 1973 až 1978 zastával funkci izraelského prezidenta.

Ephraim Katzir ( "Efrayim Katsir"; 16 May 1916 – 30 May 2009) was an Israeli biophysicist and Israeli Labor Party politician. He was the fourth President of Israel from 1973 until 1978.


Založení a začátky.

Strana byla oficiálně založena Pierrem Džamáílem v roce 1936 jako mládežnické hnutí inspirované NSDAP. Aktivně se účastnila bojů proti francouzské koloniální nadvládě v Libanonu až do vyhlášení libanonské nezávislosti v roce 1943. Její heslo je „Bůh, národ a rodina“.  Zpočátku byl vliv falangistické strany omezený. Vše se ale změnilo poté, co se Kataíb při krizi v roce 1958 postavila na stranu vlády. Pierre Džamáíl byl poté jmenován členem vlády a o dva roky později i zvolen do Národního shromáždění.  V roce 1968 se strana připojila k Alianci Hefl, která byla tvořena třemi hlavními křesťanskými stranami v Libanonu. V tomtéž roce Aliance Helf získala 9 křesel (z 99), a stala se tak nejúspěšnějším seskupením v roztříštěném libanonském politickém spektru.  Do konce 60. let 20. století Katáib vytvořila své vlastní ozbrojené milice a brzy na to se začaly množit srážky s palestinskými ozbrojenci.

Období bojů a úpadek.

V dubnu 1975 se falangističtí milicionáři zúčastnili tzv. autobusového masakru, který je obecně považován za záminku k vypuknutí libanonské občanské války. V dalších dnech se 8000 falangistických milicionářů (společně s dalšími křesťanskými milicemi) zapojilo do pouličních bojů proti palestinským milicím a milicím Libanonského národního hnutí.  V srpnu 1976 se Katáib podílela na formování libanonských sil, ozbrojeného křídla Libanonské fronty, přičemž jejich vůdcem byl zvolen syn zakladatele, Bašír Džamáíl. V září 1982 byl Bašír Džamáíl v průběhu první libanonské války zvolen prezidentem Libanonu. O měsíc později zahynul při atentátu, který spáchal prosyrský disident. K atentátu se však přihlásili palestinští muslimové. Izraelská armáda, která v té době okupovala Bejrút, umožnila falangistickým oddílům zesnulého prezidenta Džamáíla vstoupit do palestinských uprchlických táborů Sabra a Šatíla, kde měly hledat ozbrojené příslušníky palestinské teroristické skupiny Organizace pro osvobození Palestiny. V průběhu následujících dvou dnů namísto toho zmasakrovaly 474 až 2300 mužů, žen a dětí.

Syrské období a Cedrová revoluce.

Strana ztrácela směr a vzájemně v ní soupeřilo několik frakcí. Od roku 1986 až do své smrti v roce 1998 stál v čele strany Georges Saadeh. Toho o rok později nahradil Mounir Hajj, který předsednický post zastával do roku 2002. Následně se předsedou stal Karim Pakradouni, jenž v této funkci působil do roku 2007. Tehdy se nejvyšším představitelem strany stal někdejší libanonský prezident Amín Džamáíl, syn Pierra Džamáíla a bratr Bašíra Džamáíla, kterého v roce 2015 nahradil jeho syn Samy Džamáíl.  V březnu roku 2005 se po atentátu na Rafíka Harírího strana zúčastnila protisyrských demonstrací, později známých jako Cedrová revoluce. Stala se součástí Aliance 14. března (společně s Hnutím budoucnosti, Pokrokovou socialistickou stranou, Libanonskými silami a dalšími menšími stranami). Ve volbách v červnu 2005 získala Katáib 3 křesla v libanonském parlamentu a v nově sestavené vládě F. Siniora zasedl Pierre Amín Džamáíl, syn předsedy Amína Džamáíla, jako ministr průmyslu. Pierre Amín Džamáíl zahynul v listopadu 2006 při atentátů, z něhož byla obviněna Sýrie. Další člen Strany Katáib, Antoine Ghanem, zemřel při bombovém atentátu v září 2007.

Katáib (: ), též Falangistická strana, je libanonská politická strana. Strana někdy používá název Libanonská sociálně demokratická strana, přestože se nejedná o stranu sociálně demokratické orientace (ideologické směřování je národně konzervativní). Formálně se označuje světskou stranu, podporována je ovšem převážně maronitskými křesťany.

The Lebanese Phalanges Party ( '), better known in English as the Phalange ( '), is a Christian-democratic political party in Lebanon. Despite being officially secular, it is supported mainly by Maronite Catholics. The party played a major role in the Lebanese Civil War (1975–90). In decline in the late 1980s and 1990s, the party slowly re-emerged in the early 2000s. It is now part of the March 14 Alliance.


Životopis.

Před nástupem na trůn.

Andronikos se stal roku 1316 spolucísařem svého děda Andronika II. Poté Andronikos spolu se svou rodinou odešel do Soluně, kde žili. Roku 1320 se však odehrála nešťastná událost, při které mladý Adronikos nešťastnou náhodou zabil svého bratra Manuela. Jeho otec Michael zemřel, pravděpodobně v důsledku šoku, který utrpěl, když se hroznou novinu dozvěděl. Vražda a otřesné chování Andronika a jeho přátel, většinou synů pocházejících z mocných aristokratických rodů, císaře Andronika II. natolik rozlítily, že svého vnuka vydědil. Andronikos III. se však odmítal jen tak svých pozic vzdát, uprchl od dvora a v Thrákii začal shromažďovat své přívržence. Tím začala občanská válka.

Občanská válka a nástup na trůn.

Občanská válka mezi oběma Androniky, dědem a vnukem se rozhořela v letech 1322 až 1328. Obě strany se však vyhýbaly přímému střetnutí a armády císařů se pouze přesunovaly z místa na místo. Přesuny armád postihly hlavně venkovské obyvatelstvo v Thrákii, Makedonii a Thesálii. Za mladého Andronika se postavily především mocní aristokraté, mezi jinými i Kantakuzenové. Oba císaře do občanské války zaplétali i své slovanské spojence, Andronikos II. se opíral o Srbsko v čele se Štěpánem Dušanem, kdežto Andronikos III. o Bulharsko, kde vládl car Michal Šišman. Za těchto okolností nebyla věnována pozornost maloasijským provinciím, kde roku 1326 dobyl sultán Osman Bursu a položil tak základ mocné Osmanské říši. Navíc, z války vytěžily své i Bulharsko a Srbsko, které získaly některá území na úkor říše. Epir a Thesálie vyhlásily nezávislost na říši. Občanská válka byla konečně ukončena roku 1328, kdy Andronikos III. lstí pronikl do Konstantinopole a přinutil svého děda Andronika abdikovat. Stal se tak konečně autokratorem.

Císařská vláda.

Andronikos III. byl jedním z posledních mocných a velkých panovníků Byzantské říše. Snažil se ozdravit finance, udržet říši v nepozměněných hranicích a případně ji i rozšířit.

Války s Osmany.

Andronikos III. se věnoval především válkám se slovanskými státy na Balkáně. Avšak jeho pozornost si vynutily i nedávné události v Malé Asii, kde se osmanští Turci zmocnili Bursy a učinili z ní své hlavní město. Oslabení východní hranice má své počátky již za vlády císaře Michaela VIII., císaři totiž nevěnovali ve své snaze podmanit si Balkán pozornost východní hranici. Účinný obranný systém pevností z dob Nikájského exilu, byl podlomen šetřením výdajů na obranu hranic. A právě v této době trpěl východ Malé Asie pod nájezdy Mongolů, což vyvolalo velký pohyb tureckých kmenů na západ. Původně malý bezvýznamný osmanský kmen se usadil v Býthii, kde však brzy zahájil své výboje.  Andronikos III. se na Osmany zaměřil hned po nástupu na trůn. Roku 1329 se osobně v čele armády, která však čítala pouze okolo 2 000 mužů, vydal do Býthie, kde zamýšlel osvobodit Bursu a vyhnat Osmany z říšského území. Andronikos byl však Turky zaskočen v Bitvě u Pelekanonu a rozhodným způsobem poražen. Tažení Andronika III. bylo posledním pokusem o byzantskou ofenzívu v Malé Asii. Osmané se tři roky na to zmocnili Nikaey a roku 1337 padlo do jejich rukou významné starověké sídlo římských císařů, Nicomedia. Vše, co Byzanci nyní v Malé Asii zbývalo, bylo několik pevností v Býthii a město Philadelphia. Navíc byla říše ponížena tím, že musela Osmanům za území, která jí zbyla v Anatolii platit roční tribut. Andronikos se již o další významné zásahy proti Turkům nepokusil.

Balkánská politika.

Na Balkáně musela byzantská říše čelit soutěžení Srbska a Bulharska o hegemonii nad poloostrovem. Císař se však jen tak nemínil svých nároků na území vzdát a zahájil několik válečných kampaní.  Spojenectví s bulharským carem Michalem proti Srbsku nepřineslo žádné kýžené zisky. Navíc byli Bulhaři poraženi v bitvě u Velbaždu roku 1330, dříve než se mohli spojit s byzantskými posilami. Novým bulharským carem se stal poté Ivan Alexandr, se kterým se císař brzy ocitnul v konfliktu o některá thrácká území. Andronikos osobně vytáhl proti Bulharům, avšak opět v čele malé zanedbatelné armády. Bulhaři uštědřili císaři tvrdou porážku u Rusokastra. Byla to poslední velká bitva mezi odvěkými rivaly, sedm set let trvajících konfliktech o nadvládu nad Balkánem. Císař musel učinit územní ústupky v Thrákii a mír byl zaručen sňatkem dětí obou panovníků.  V soupeření se Srbskem došlo ke konfliktu roku 1334. Srbský vládce Štěpán Uroš IV. Dušan expandoval na území byzantské říše v Makedonii. Podařilo se mu získat významné strategické body v oblasti jako byly Ochrid, Kastoria, Strumica a další. Navíc, guvernér Soluně Syrgiannes Palaleologos přešel na stranu Srbů. Srbové situace využili a s vojskem vytáhli proti Soluni. Naštěstí se byzantskému veliteli Sphrantzesovi Palaiologovy podařilo Syrgianna zabít. Když se Srbové dozvěděli o Syrgiannově smrti, vypukl v jejich řadách zmatek a dali se na ústup. V srpnu roku 1334 pak Štěpán Uroš IV. uzavřel s císařem mír. A Andronikos obnovil svrchovanost říše nad ztracenými oblastmi.  Přes tyto neúspěchy se císaři Andronikovi opět podařilo získat nadvládu nad Thesálií, někdy v letech 1330 až 1333. Nakonec roku 1337 dokončil podmanění Epiru, kam se vydal s vojskem. Úspěchu císaře napomohly dynastické rozpory v obou zemích.

Italské republiky.

Na rozdíl od svých předchůdců císař Andronikos zachovával značně nepřátelský postoj k italským republikám, které považoval za parazity byzantské ekonomiky. Zaujal proti nim zcela nekompromisní postoj a po celou dobu vlády se cílevědomě snažil oslabit jejich postavení v egejské oblasti. Obnovené byzantské loďstvo dobylo Lesbos, který byl ovládnut na čas Janovany. Jeho loďstvo poté obnovilo kontrolu nad všemi ostrovy ztracenými za občanské války a donutilo uznat svrchovanost Byzance i některá latinská knížectví na ostrově Euboia.

Vnitřní politika císaře.

Andronikos III. zdědil říši na pokraji zhroucení. Po celou dobu vlády se snažil o efektivní reformy, které měly posílit byzantskou společnost. Zatímco sám se věnoval spíše lovům a válkám, správu říše vykonával jeho přítel a ministr schopný Jan Kantakuzenos, ten byl jmenován i megas domesticem, nejvyšším velitelem vojska. Císař a jeho ministři reorganizovali byzantské námořnictvo, které čítalo roku 1332 okolo deseti lodí. Byla provedena i reforma soudního systému, zřízení čtyř univerzálních soudů. Zvýšeny byly tresty za korupci a daňové úniky. Ve městech, která byla ještě životaschopná, bylo provedeno zdanění bohatých měšťanů.

Hodnocení.

Způsob jakým převzal Andronikos III. vládu, nebyl zrovna ideální. Císař se však projevil jako schopný vládce, který alespoň na čas zastavil nezadržitelný úpadek Byzantské říše. Účinnými reformami říši posílil. Podařilo se mu obnovit loďstvo a na rozdíl od svých předchůdců se nespoléhal na nespolehlivé zahraniční žoldnéře.  Císař sám o sobě nebyl zrovna nejschopnějším, ale úspěch jeho vlády spočíval v tom, že se dokázal obklopit zkušenými muži, jako byl pozdější císař Jan Kantakuzenos, kteří spravovali říši za císaře, zatímco on se věnoval válečným tažením. Došlo tak k jakémusi přerozdělení vládní moci do několika oblastí. Nemůžeme Andronikovy ani upřít jeho válečné úspěchy, za jeho vlády se sice již zhroutila východní hranice, ale netoliko jeho vinou. Východní hranici nebyla věnována dostatečná pozornost od obnovení Byzantské říše a Andronikos se mohl již pokusit pouze ochránit zbylá území. Dále císař utrpěl porážku od Bulharů, ale na druhou stranu se mu podařilo zastavit postup Srbů. Vítězstvím nad Epirem, Thesálií a latinskými knížectvími se sjednocení Balkánu přiblížil víc, než kterýkoliv císař od smrti Manuela I. Komnena. Andronikos bývá moderními dějinami poněkud opomíjen. Je nutno zdůraznit, že po jeho předčasné smrti nastal rapidní pokles byzantské moci.

Rodina.

Andronikos III. byl dvakrát ženat, jeho první manželkou byla Adelhaid Brunšvická, která zemřela roku 1324, poté se jeho manželkou stala Anna Savojská, se kterou měl několik dětí:

Adronikos III. Palaiologos (1296 Konstantinopol – 15. června 1341) byl byzantský císař, vládl v letech 1328–1341. Uvědomoval si smrtelnou hrozbu osmanských Turků a snažil se ozdravit vyčerpanou říši.

Andronikos III Palaiologos (; 25 March 1297 – 15 June 1341), commonly Latinized as Andronicus III Palaeologus, was the Byzantine emperor from 1328 to 1341. Born Andronikos Doukas Angelos Komnenos Palaiologos (), he was the son of Michael IX Palaiologos and Rita of Armenia. He was proclaimed co-emperor in his youth, before 1313, and in April 1321 he rebelled in opposition to his grandfather, Andronikos II Palaiologos. He was formally crowned co-emperor in February 1325, before ousting his grandfather outright and becoming sole emperor on 24 May 1328.


Život.

Jan VII. Palaiologos byl synem císaře Andronika IV. Palaiologoa a Keracy Bulharské, dcery bulharského cara Ivana Alexandera a jeho první choti Theodory Valašské. Když jeho otec Andronikos IV. uzurpoval trůn svého otce Jana V. v roce 1376, Jan (VII.) se stal spoluvládcem. V roce 1379 byli otec i syn svrženi a částečně oslepeni, ale Andronikos IV. si podržel svůj císařský status a byla mu Janem V. přidělena Selymbrie (Silivri) jako léno. Po smrti Andronika IV. pravděpodobně nastoupil Jan (VII.) na otcovo místo. 14. dubna 1390 vypudil Jan VII. svého děda Jana V. z trůnu a vládl pět měsíců, než byl Jan V. znovunastolen svým synem Manuelem II. s pomocí republiky Benátské. Jan VII. nalezl 17. září 1390 azyl u osmanského sultána Bajezida I.; sultán potvrdil Janovo právo na léno jeho otce v Selymbrii. Vztahy s Manuelem II. se posléze zlepšily, neboť jej mohl považovat za možného dědice byzantského trůnu (jeho vlastní synové nebyli v té době ještě na světě). Poté, co Bajezid I. roku 1399 zahájil obléhání Konstantinopole, které mělo trvat pět let, Manuel II. odjel hledat pomoc v západní Evropě a zanechal Jana VII., aby jako regent bránil město. Jan se chopil svých povinností dobře a doufal v zázrak. Sultán nabídl Janovi, aby se vzdal a že oplátkou ušetří obyvatelstvo města drancování. Jan se však statečně odmítl. Díky tomu byl konec byzantské říše oddálen o půl století. Kýžený zázrak nastal, když Bajezid byl poražen v červenci roku 1402 Tamerlánem v bitvě u Ankary. Porážka byla následována občanskou válkou v osmanském státě a osmanští princové se snažili o mír a spojenectví s byzantskou říší. Využívajíc dočasné slabosti říše Osmanů, uzavřel Jan VII. dohody, které Byzantincům zajišťovaly navrácení většiny Turky okupovaného evropského pobřeží Marmarského moře, navíc pak město Thessaloniki na pobřeží moře Egejského. (V Thessalonikách v době před dobytí Turky vládl právě Manuel II.) Po Manuelově návratu mu Jan VII. svědomitě předal zpět moc a bylo mu umožněno usadit se po zbytek svého života na odpočinek v Thessalonikách (mezi lety 1403 až 1408). Bylo mu též umožněno ponechat si císařský titul ("basileos"). Spoluvládcem v nám neznámém roce Jan učinil svého malého syna Andronika V., narozeného kolem roku 1400. Ten ale svého otce předešel a zemřel již roku 1407. Jan sám pak zemřel o rok později.

Rodina.

Se svou ženou Irene Gattilusio měl Jan VII. Palaiologos nejméně jednoho syna Andronika (V.) Palaiologa.

Jan VII. Palaiologos, "Iōannēs VII Palaiologos"; 1370 - 22. září 1408) byl byzantský císař v pěti měsících roku 1390.

John VII Palaiologos or Palaeologus (, "Iōannēs Z' Palaiologos"; 1370 – 22 September 1408) was Byzantine Emperor for five months in 1390. While he was Emperor, there is evidence showing he used the name Andronikos, after his father, although when he was regent during his uncle's absence in the West, he governed in his birth name.


Životopis.

Narodil se v Turčianském Svatém Martině. Jeho otec Ján Jesenský-Gašparé byl advokátem a významným činitelem slovenského národního hnutí a spoluorganizátorem akcí celonárodního významu (Memorandum národa slovenského, Matice slovenská apod.). Vzdělání získával ve svém rodišti, později na gymnáziu v Banské Bystrici, Rimavské Sobotě a v roce 1893 odmaturoval v Kežmarku. Dvouletou právnickou akademii absolvoval v Prešově, doktorát práv obhájil v Kluži v (Rumunsku). V Budapešti složil advokátskou zkoušku. Potom pracoval jako advokátní koncipient v Lučenci, Bytči, Liptovském Mikuláši, Turčianském Svätém Martině a v Novém Mestě nad Váhem. Zde si vytvořil vážnější milostný vztah k mladé klavíristce a zpěvačce Olze Kraftové.  V roce 1905 začal v Bánovcích nad Bebravou svoji samostatnou advokátní kariéru. Po osmi letech se oženil s Annou, dcerou významného štúrovského historika Júlia Botty. V 1914 narukoval k trenčanskému pluku. Byl obviněn z vlastizrady, v roce 1915 odvelen na ruskou frontu, kde přešel do ruského zajetí a po jisté době se zde zapojil do československého odboje v Rusku. Redigoval vícero časopisů – "Voronežský Čechoslovan" (zde se setkal s kolegy spisovateli Jozefom Gregorem-Tajovským a Jaroslavem Haškem), kyjevské "Slovenské hlasy". Byl zvolen místopředsedou ruské odbočky Československé národní rady a po složitých politických kolizích s bolševiky se dostal domů. V roce 1919 se pustil do poválečného budování ve vícero úřadech první československé republiky. V roce 1922 byl županem v Rimavské Sobotě, poté velkožupanem v Nitře, v roce 1929 přešel do Bratislavy, kde se stal vládním radou, později viceprezidentem krajinského ( zemského ) úřadu. Aktivně se zúčastňoval nejen politického, ale i kulturního a společenského života. V letech 1930–1939 byl místopředsedou Spolku slovenských spisovatelů, v roce 1933 se stal šéfredaktorem v časopisu "Slovenské smery umelecké a kritické". V roce 1939 se stáhl do soukromí, ale i navzdory tomu podporoval protifašistické hnutí. Dne 27. listopadu 1945 byl jako první Slovák jmenován národním umělcem, nicméně o měsíc později umírá. V roce 1950 byly jeho tělesné pozůstatky odvezeny a uloženy do rodinné hrobky Jesenských na slovenském Národním hřbitově v Martině.

Tvorba.

Jesenský se svojí tvorbou stal významným představitelem slovenské moderní prózy. Je jedním ze skutečně prvních tvůrců moderní slovenské literatury a reprezentantem její první vlny především v poezii. Kromě vlastní tvorby také překládal, hlavně poezii A. S. Puškina, Sergeje Jesenina či Alexandra Bloka. Literární tvorbě se začal věnovat v roce 1889 na kežmarském gymnáziu. Po průběžné přípravě a časopiseckém publikování množství úvah, črt, humoresek, novel a povídek, spatřil v Ružomberku světlo světa jeho prozaický debut. První krátké prózy jsou postaveny na anekdotách. Těžištěm jeho prozaické tvorby před rokem 1918 byly psychologické novely. Jako první ve slovenské poezii také problematizoval vlastní city, čímž do značné míry porušil tradiční charakter lyrického hrdiny, svá díla umísťuje jak do venkovského tak i do maloměstského prostředí, velmi často mají úsměvné humoristické ladění, které postupně přerůstá do satirické kresby.

Janko Jesenský (30. prosince 1874, Turčianský Svätý Martin, Uhersko – 27. prosince 1945, Bratislava, Československo) byl slovenský politik, básník, spisovatel-prozaik a překladatel.

Baron Ján Jesenský (30 December 1874 in Tučiansky Svätý Martin (), Kingdom of Hungary (present day Martin, Slovakia) – 27 December 1945 in Bratislava, Czechoslovakia) was a Slovak lower nobleman of the House of Jeszenszky, poet, prose writer, translator, and politician. He was a prominent member of the Slovak national movement.


Geografie.

Prefektura se nachází na severní straně Himálaje, na jihu sousedí s Nepálem a Indií, západně s tibetskou prefekturou Ngari, severně s tibetskou prefekturou Nagčhu a východně s Lhasou, Lhokou a Bhútánem. Krajem protéká největší tibetská řeka Jarlung Cangpo. Prefektura zahrnuje severní stranu Himálaje, proto se zde nachází řada nejvyšších vrcholů světa, Mount Everest, v Tibetu známý jako "Džomo langma" a mnoho dalších horských vrcholů, např. Čo Oju. Prefektura měří z východu na západ přibližně 800 km, ze severu na jih přibližně 220 km.

Historie.

V roce 2014 byl administrativně zrušen "okres Žikace" a "prefektura Žikace". Nahradili je městská prefektura Žikace a správní obvod města Žikace Samdrub-ce, který nahradil oficiální název pro město.

Pamětihodnosti.

Ve městě Žikace se nachází tradiční sídlo pančhenlamy – klášter Tašilhünpo (). V Žikace se také nachází známý Žikacký hrad, zbořen za kulturní revoluce a zrekonstruován v letech 2005–2007. Z dalších známých staveb se v kraji nachází klášter Žalu, Kumbum ve městě Gjance, klášter Sakja a další.

Demografie.

V roce 2010 žilo v celé prefektuře 703 tisíc obyvatel, což tvoří 1/4 obyvatel celé TAO. Tibeťané představovali až 95 %, dále zde žijí Číňané, Chuejové, Mongolové a další. Žije zde také množství Šerpů. Přibližně 90 % obyvatel bydlí na venkově, nebo jsou pastevci (nomádi).

Doprava.

Žikace vždy byla křižovatka při cestách z Indie a Nepálu do Lhasy. Prefekturou prochází čínská dálnice číslo G318 ze Šanghaje do tibetského města Dram (tibetsky: འགྲམ་, Wylie: 'gram) na nepálských hranicích. Úsek ze Lhasy na hranice s Nepálem je přezdívaná jako „Dálnice přátelství“ (Friendship Highway). Ve vzdálenosti 43 km od města Žikace v nadmořské výšce 3782 m n. m. se nachází letiště. Od výstavby v 60. letech 20. století fungovalo pouze jako vojenské. V roce 2009 bylo rekostruováno a od roku 2011 otevřeno i jako letiště civilní, obsluhuje civilní lety pouze dvakrát týdně do čínského města Čcheng-tu. Toto letiště je páté civilní v TAO. 15.8.2014 byla slavnostně uvedena do provozu železniční trať ze Lhasy, 6 stanic z celkového počtu 14 leží v prefektuře Žikace. Vlak zastavuje pouze na 6 stanicích, z toho 2 leží v prefektuře Žikace. Vlakové spojení z-do Lhasy existuje pouze jednou denně.

Administrativní dělení.

V roce 1970 byla oblast čínskými úřady nazvána prefektura Žikace. V roce 2014 byla prefektura změněna na městskou prefekturu Žikace se sídelním městským obvodem Samdrub-ce a dalšími 17 okresy. 9 okresů leží na pohraničí, prefektura má pouze jeden hraniční přechod.

Žikace (:, Wylie:"Gzhis ka rtse", pinyin: "Xigazê"; :, pinyin: "Rìkāzé", český přepis: "Ž'-kcha-ce") je město a městská prefektura v čínské Tibetské autonomní oblasti. Oblast okolo města Žikace byla tradičně centrem tibetské části Cang, dodnes se obyvatelům kraje Žikace přezdívá „cangba“.

Shigatse, officially known as Xigazê (;, is a prefecture-level city of the Tibet Autonomous Region of the People's Republic of China, with an area of. It is located within the historical Tsang province of Tibet.


Průběh toku.

Vzniká soutokem zdrojnic Kastach a Taryn-Jurjach na severních svazích Chalkanského hřbetu. Podle stavby říčního údolí, koryta a rychlosti toku se její tok dělí na horní (640 km) a dolní (1086 km). Od soutoku zdrojnic teče nejprve na severozápad nejnižší částí Ojmjakonské plošiny, poté se stáčí na sever, přičemž protíná několik horských výběžků Čerského hřbetu. Šířka doliny v této části toku dosahuje od 0,5 až 1 km do 20 km, koryto je oblázkové s množstvím peřejí a rychlost dosahuje 2 až 3,5 m/s. Při protínání Čemalginského hřbetu protéká v hlubokém kaňonu rychlostí 4 m/s a navíc překonává říční prahy, takže tento úsek se nehodí ani pro plavení dřeva. Dolní tok začíná nad ústím Momy, kde řeka vtéká do Momo-Selenňachské propadliny. Dolina se rozšiřuje, v korytě se začínají objevovat mělčiny a kosy a místy se rozděluje na oddělená ramena. Obtéká Momský hřbet a pokračuje rovinatou nížinou. Protéká Abyjskou nížinou, kde je velmi členitá, a Jano-Indigirskou nížinou, kde vytváří přímé dlouhé úseky velmi pomalu tekoucí vody o šířce 350 až 500 m. Ve vzdálenosti 130 km od ústí do Východosibiřského moře se rozděluje na ramena, jež vytvářejí deltu o rozloze 5500 km2. Hlavní ramena jsou Russkoje usťje, největší Střední a Kolymské. Od moře je ústí odděleno mělčinou.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou dešťové srážky a také tající voda sníh, ledovce, náledí. Nejvyšších vodních stavů dosahuje v teplých ročních obdobích, přičemž připadá na jaro 32 %, na léto 52 %, na podzim přibližně 16 % a na zimu méně než 1 % celkového ročního odtoku. Průměrný roční průtok vody u Usť-Něry činí 428 m3/s, maximální průtok dosahuje 10 600 m3/s a u Voroncova činí průměrný 1570 m3/s a maximální 11 500 m3/s. Rozsah kolísání hladiny dosahuje 7,5 až 11,2 m, přičemž nejvyšší úrovně dosahuje v červnu a na začátku července. Roční odtok v ústí činí 58,3 km3. Ročně unáší 13,7 Mt pevných usazenin. Zamrzá v říjnu a rozmrzá na konci května až na začátku června. Místy promrzá až do dna (Krest-Major, Čokurdach). Povodí řeky se rozkládá v oblasti dlouhodobě zmrzlých horských půd, s čímž souvisí vznik obrovských náledí.

Využití.

Řeka je bohatá na ryby, převážně síhy (malý, nosatý, muksun, nelma, omul, maréna), přičemž v ústí je rozvinuté průmyslové zpracování. Vodní doprava je možná v délce 1 086 km od soutoku s Momou. Na řece leží přístavy Usť-Něra, Chonuu, Družina, Čokurdach, Tabor. V povodí řeky se nachází vesnice Ojmjakon známá jako nejchladnější obydlené místo a také významná naleziště zlata. Oblast byla objevena ruskými kozáky v polovině 17. století.

Indigirka (, ) je významná řeka v severovýchodní části Sibiře v Jakutské republice v Rusku. Je dlouhá 1726 km. Povodí řeky má rozlohu 360 000 km2 a zasahuje také na území Magadanské oblasti.

The Indigirka (; ) is a river in the Sakha Republic in Russia between the Yana to the west and the Kolyma to the east. It is long. The area of its basin is.


Cíle organizace.

Privacy International má za cíl:

Činnost.

Hlavní činnost Privacy International aktuálně zahrnuje:

Aféra SWIFT.

V červnu 2006 přinesly "NY Times" a "LA Times" informace o tajné dohodě mezi americkou vládou a komunitou SWIFT ("Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication") o poskytování finančních údajů zákazníků finančních ústavů pod SWIFT. Jednalo se o zákazníky více než 8000 bankovních a finančních ústavů o finančních transferech o objemu více než 2×10 dolarů ročně. Po následných stížnostech regulačních úřadů z více než 38 zemí byl SWIFT donucen změnit své praktiky.

Big Brother Awards.

Od roku 1998 rozdává Privacy International ceny Velkého bratra ("Big Brother Awards"), a to jak v negativním slova smyslu: organizacím, společnostem, korporacím... porušujícím soukromí, tak v kladném slova smyslu: organizacím, které se zasadily o boj za ochranu soukromí a soukromých údajů.

Soutěž o nejhloupější bezpečnost.

V lednu 2003 odstartovala Privacy International soutěž o „nejnesmyslnější, nejplíživější a nejvypočítavější bezpečnostní iniciativu“ (anglicky "Stupid Security competition"). Výsledky oznámila 3. dubna téhož roku. V roce 2008 hodlá soutěž pořádat znovu.

Index soukromí.

Privacy International vyvinula tzv. Index soukromí, který je součtem několika faktorů, týkajících se dohledem nad společností, kontrolou a zneužíváním soukromých údajů jak ve státním tak v soukromém sektoru v rámci daného státu. Stanovování indexu soukromí začalo již v roce 1997 a v roce 2006 byl kompletně ohodnocen v 38 zemích. Index může nabývat hodnoty od 1,1 do 5, kde vyšší číslo znamená menší zásah do soukromí jedince.

Privacy International je nezisková organizace, založená roku 1990, jež má za cíl „být hlídacím psem (rozmachu) dozoru (nad obyvatelstvem) ze strany vlád a korporací“. Sídlí v Londýně (Velká Británie), ale má zázemí ve více než padesáti dalších zemích.

Privacy International (PI) is a UK-based registered charity that defends and promotes the right to privacy across the world. First formed in 1990, registered as a non-profit company in 2002 and as a charity in 2012, PI is based in London. Its current executive director, since 2012, is Dr Gus Hosein.


Historie.

Klub FC Buldoci Karlovy Vary vznikl v roce 2007, když se funkcionáři "SK VTJ Slavia" a "TJ Karlovy Vary-Dvory" dohodli na převedení veškerých fotbalových práv na akciovou společnost "SK BULDOCI Karlovy Vary-Dvory". V červenci 2007 pak byla společnost přejmenována na "FC BULDOCI Karlovy Vary". V roce 2009 byl klub přejmenován na 1. FC Karlovy Vary, čímž došlo k naplnění dohody mezi "SK VTJ Slavia" a "TJ Karlovy Vary-Dvory".

Historie SK Slavia Karlovy Vary.

Nejvýznamnějším karlovarským klubem byla "SK Slavia". Založena byla v roce 1928 od roku 1932 pak má klub i vlastní hřiště u horního nádraží. V roce 1938, v důsledku odstoupení Sudet fašistickému Německu, je nucen klub svoji činnost přerušit, a ta je obnovena až po válce v roce 1945. V souvislosti s tím, klub mění své působiště a přechází na hřiště v karlovarské čtvrti Rybáře. Klub působil po celou tuto dobu na úrovni Divize. V roce 1953 je klub donucen změnit své jméno na DSO Dynamo, později TJ Dynamo a poprvé je zařazen do nově vzniklé 2. československé ligy, kde působil s kratšími přestávkami až do roku 1968. V roce 1963 klub naposledy přesídlil do čtvrti Drahovice, kde působí klub dodnes (hrají zde mládežnické týmy). V roce 1965 se klub vrátil k tradičnímu jménu Slavia. Po sestupu v roce 1968 klub už nikdy takové úrovně nedosáhl a působil v divizi po založení 3. ligy pak krátce i v ní ale naposledy v roce 1976. Klesající výkonnost se prohlubovala a klub účinkoval pouze v krajském přeboru či divizi a to až do roku 1995, kdy klub vyhrál krajský přebor a postoupil do divize. Do ní už však nenastoupil, ale pod novým jménem SK VTJ Slavia KV, protože došlo ke sloučení klubu s VTJ, se účastnil 3. ligy. Klub ale hned v dalším ročníku končí předposlední a sestupuje zpět do divize. I přes sloučení s VTJ však klub tíží finanční problémy. V souvislosti s tím byly dokonce zrušeny veškeré mládežnické kategorie. V roce 1998 je na klub vyhlášen konkurz a je vyloučen z divize a sestoupil tak do přeboru, kde působil až do roku 2001, kdy byl sloučen s TJ Karlovy Vary-Dvory.

Historie VTJ Karlovy Vary.

V souvislosti s politickými změnami po roce 1948 vznikaly armádní sportovní kluby a v roce 1951, byl takovýto klub založen i v Karlových Varech. Klub dostal jméno Krušnohor později pak tradiční jméno VTJ Dukla. V letech 1953 a 1954 klub vyhrává krajský přebor a neúspěšně bojuje v baráži s městským rivalem TJ Dynamo. V letech 1959 až 1964 klub není činným, a proto musí začínat znovu od nejnižší soutěže. V roce 1965 je ale sloučen s B-týmem TJ Rudá hvězda Ostrov a získal tím I. B třídu. V roce 1967 postupuje do krajského přeboru, v roce 1976 do divize a v roce 1986 dokonce do 3. ligy, kterou hrál až do sloučení v roce 1995. Klub v celé své historii sestoupil do nižší soutěže pouze jednou a to roce 1970, kdy sestoupil z krajského přeboru. V roce 1995 v souvislosti s rušením vojenských klubů po roce 1989 a následným nedostatkem finančních prostředků, byl klub sloučen se svým městským rivalem SK Slavia.

Historie TJ Karlovy Vary-Dvory.

Nejméně známým a úspěšným klubem, ze kterého vzešel současný klub, byl TJ Karlovy Vary-Dvory. Byl založen jako SK Dvory za 1. republiky a působil vždy jen v nižších soutěžích a to až do roku 1996, kdy klub postoupil do krajského přeboru a hned následující rok do divize. V roce 1999 pak působil klub v ČFL (třetí nejvyšší soutěž), tu pak hrál až do roku 2001, kdy byla veškerá práva převedena na nový subjekt.

Účasti v Poháru FAČR.

Karlovy Vary se jako každý český tým účastní poháru FAČR v němž odehrálo několik zápasů s týmy Synot ligy.  Sezóna 2007/08 - Karlovy Vary prohrály v prvním kole s týmem Chomutova 1:1 10:11 na penalty.  Sezóna 2008/09 - Karlovy Vary postoupily z prvního kola přes FK Tachov, ve druhém kole prohrávají s týmem FK Baník Sokolov 1:1 6:7 na penalty.  Sezóna 2009/10 - V prvním kole postoupili díky výhře nad týmem TJ Jiskra Domažlice, ve druhém kole poráží tým FK Tachov 1:1 15:16 na penalty, ve třetím kole Karlovy Vary naráží na Slavii Praha, ve které v té době hráli hráči Vladimír Šmicer a Stanislav Vlček. Karlovy Vary prohrávají až po penaltách 1:1 4:5.  Sezóna 2010/11 - Karlovy Vary prohrály v prvním kole s Baníkem Most 1:3.  Sezóna 2011/12 - V prvním kole vítězí Karlovy Vary 1:2 na hřišti týmu FK Slavoj Žatec, ve druhé kole prohrávají s Viktorií Plzeň 1:4.  Sezóna 2012/13 - Karlovy Vary prohrávají v prvním kole s FK Viktoria Žižkov 0:0 1:3 na penalty.  Sezóna 2013/14 - V první kole Karlovy Vary vítězi na hřišti týmu FK Slavoj Žatec 1:3, ve druhém kole poráží FK Baník Sokolov 3:3 4:3 po penaltách, ve třetím kole prohrávají Karlovy Vary s FC Vysočina Jihlava 0:1 po gólu z penalty.  Sezóna 2014/15 - Karlovy Vary se musí kvůli sestupu do Divize A účastnit předkola, kde vítězí 2:3 nad týmem FK Slavoj Žatec, v prvním kole prohrávají vysoko 0:7 s týmem FK Baník Sokolov.  Sezóna 2014/15 - V prvním kole porazili tým TJ Dynamo ZČE Plzeň 2:4 v druhém kole překvapivě porazili celek Pavla Horvátha, Jiskru Domažlice, 3:1 a opět po roce postoupili do třetího kola, kde ovšem také opět po roce vysoko prohráli tentokrát 2:6 s FC MAS Táborsko.

FC Slavia Karlovy Vary je český fotbalový klub z Karlových Varů, účastník ČFL. V současné podobě byl založen v roce 2001, jeho historie však sahá až do roku 1928.

FC Slavia Karlovy Vary is a football club located in Karlovy Vary, Czech Republic. The club currently plays in the Bohemian Football League, which is the third tier of the Czech football system.


Vznik díla.

Román začal vycházet v roce 1876 na pokračování v pařížských novinách. Kvůli naturalistickým popisům ale začali čtenáři hromadně odhlašovat předplatné, a tak byl Zabiják stažen. Autor však našel jiného vydavatele a i přes hrozby dílo vyšlo. Knižní vydání bylo nakonec komerčně úspěšné, přineslo autorovi slávu a známost ve světě.

Děj.

Venkovanka Gervaisa přijede spolu se svým druhem Lantierem a jejich dvěma dětmi Štěpánem a Klaudiem do Paříže. Zpočátku si díky našetřeným penězům žijí „na vysoké noze“, ale později postupně zastaví většinu svého majetku a přestěhují se do zapadlé části města. Lantier ji po čase opustí s milenkou, po čemž Gervaisa velmi smutní i přesto, že ji bil a stále kvůli něčemu kritizoval. Gervaisa začne pracovat jako pradlena, stane se mezi lidmi oblíbenou a začne se o ni zajímat klempíř Coupeau. Ten ji přemluví ke svatbě, i když ta nejprve odmítala kvůli tehdejším zvyklostem.  Protože Gervaisa i Coupeau jsou pracovití a dobře si vydělávají, stěhují se do lepšího bytu a šetří i na horší časy. Společně mají dceru Nanu, Klaudia pošlou do školy na jih Francie. Rodinná idyla se začne hroutit poté, co jde jednoho odpoledne Gervaisa spolu s Nanou navštívit Coupeaua do práce. Nana na něj zavolá, její tatínek zakopne a spadne ze střechy. Coupeau nemůže asi půl roku pracovat a všechny našetřené peníze padnou na jeho léčení. Po vyléčení už se mu znovu do práce nechtělo, a tak zůstala na obživu rodiny Gervaisa sama. Protože Gervaisa dlouho toužila po vlastní prádelně, půjčila si od známých peníze a zařídila si vlastní podnik. Zaměstnala pradleny a zpočátku se jí i dařilo úspěšně splácet dluhy, stala se mezi známými uznávanou. Coupeau ale začal chodit do hospody a holdovat alkoholu, pomocí něhož utišoval svědomí a vyplňoval pocit prázdnoty.  Během oslavy Gervaisina svátku, na který pozvala mnoho známých, se náhle vrátil její bývalý druh Lantier, ze kterého se stal Coupeaův dobrý kamarád a podnájemník Coupeauových, nejdříve platil nájemné, ale pak se začal chovat, jako kdyby dům patřil jemu a začal rozkazovat. Rodině došly peníze, Gervaisa musela propustit zaměstnankyně a prodat prádelnu. Vypočítavý Lantier se přestěhoval k nové majitelce prádelny a jejímu manželovi, Gervaisiným i jeho známým. Coupeauvi byli nuceni přestěhovat se do činžáku pro chudinu. Coupeau začne pracovat, ale každou výplatu hned propije. Gervaisa se také stane alkoholičkou, pomáhá jí to tak zapomenout na životní strasti. Postupně se přestane starat o děti a začne žebrat. Z Nany se stane prostitutka, Coupeau umírá v blázinci na delirium tremens. Gervaisa dále pije a umírá bez přátel ve špinavé kobce. Smrt je pro ni ale vysvobozením.

Vliv díla.

Podle knihy byl v roce 1956 natočen film Gervaise.

Zabiják (orig. L'Assommoir) je sedmý román Émile Zola z cyklu Rougon-Macquartové, který vyšel v roce 1877. Většinou je považován za jedno ze Zolových nejlepších děl. Popisuje zhoubný vliv alkoholu na osudy chudých a duševně prázdných lidí. V románu jsou detailní popisy alkoholismu, který je tím „zabijákem“, po němž nese román jméno.

L'Assommoir (1877) is the seventh novel in Émile Zola's twenty-volume series "Les Rougon-Macquart". Usually considered one of Zola's masterpieces, the novel—a study of alcoholism and poverty in the working-class districts of Paris—was a huge commercial success and helped establish Zola's fame and reputation throughout France and the world.


Začátek kariéry.

Do Německé císařské armády vstoupil v březnu roku 1900, k 3. dělostřeleckému pluku. Od října 1910 studoval vojenskou akademii. V první světové válce sloužil jako nižší důstojník u jezdeckého dělostřelectva a ke konci války jako náčelník divizního štábu. Po válce zůstal v Reichswehru, kde sloužil u jezdectva. V létě 1929 se stal náčelníkem divizního štábu. Od února 1932 velel 2. jezdecké divizi. V srpnu 1936 mu bylo svěřeno velení nad VIII. armádním sborem, ale již v únoru 1938 byl penzionován.

Druhá světová válka (1939–1942).

K plánované invazi do Polska byl opět povolán do aktivní služby jako velitel XXII. tankového sboru. Během bitvy o Francii velel tankové skupině "von Kleist". K přípravě operace Barbarossa byla jeho skupina přeorganizována a pod názvem "1. tanková skupina" prodělala boje na Ukrajině u Skupiny armád Jih v roce 1941. Na podzim toho roku dosáhly Kleistovy tanky přístavního města Rostovu na Donu, ale při zimní sovětské protiofenzívě (1941-1942), byl von Kleist z Rostova vytlačen, útočiště našel až za řekou Mius.  Letní německé ofenzívy roku 1942 (operace Blau) se jeho jednotky účastnily již pod názvem 1. tanková armáda. Po několika dnech od zahájení německého útoku byla tamní sovětská vojska zničena nebo v rozkladu a Kleistovy tanky směřovaly přes Rostov na Donu směrem ke Kavkazu. V Kavkazských horách brzy došel Němcům dech a jejich ofenzíva uvázla na mrtvém bodě. Když sovětská vojska zahájila proti německé 6. armádě u Stalingradu Operaci Uran v druhé polovině listopadu 1942, stal se von Kleist velitelem nad Skupinou armád A, která do té doby byla bez velení (ve skutečnosti ji velel na dálku přímo Adolf Hitler). Velitelem jeho původní 1. tankové armády se stal von Mackensen.

Druhá světová válka (1943–1944).

Jako nový velitel Skupiny armád A (17. armáda a 1. tanková armáda) musel začít řídit ústup armád z kavkazské oblasti, aby zabránil jejich obklíčení, protože na sever od Donu se hroutila Skupina armád B (von Weichs) a nová Skupina armád Don (von Manstein) nebyla schopna probít se na pomoc 6. armádě u Stalingradu ani natrvalo zastavit sovětský postup k Rostovu na Donu. Prvního února roku 1943 jej Adolf Hitler, spolu s velitelem Skupiny armád B Weichsem, jmenoval generálem polním maršálem. Na Hitlerův rozkaz ale zůstala 17. armáda na kubáňském předmostí a za řeku Don ustoupila jen vojska 1. tankové armády. Skupina armád A od jara 1943 velela jen 17. armádě na Kubáni a strážním jednotkám na Krymu.  Přes všechny rady generálů a samotného Kleista na stažení 17. armády z Kubáně trval Adolf Hitler na držení předmostí pro případné další německé ofenzívy. Teprve po německé porážce v bitvě u Kurska a následném ústupu německých jednotek na východní Ukrajině povolil stažení 17. armády. To se za velkých ztrát na životech vojáků 17. armády podařilo. Při následných ústupových bojích na Ukrajině (léto 1943 – jaro 1944) dostala Skupina armád A pod velení novou 6. armádu, se kterou měla udržet přístup na Krymský poloostrov.  Ewald von Kleist byl od jmenování do velitelské funkce Skupiny armád A nucen neustále svádět boj s nejvyšším velením, resp. s Hitlerem, což vyvrcholilo prosazením stažení vojsk Skupiny armád A za řeku Dněpr a tedy obklíčením Krymského poloostrova, který musel být dříve nebo později vyklizen. Ewald von Kleist a Erich von Manstein, byli 30. března 1944 vyznamenáni (Rytířský kříž s dubovou ratolestí a meči), zároveň však byli sesazeni z funkce velitelů Skupiny armád A a Skupiny armád Jih a posláni do zálohy. Na jejich funkce nastoupili Walter Model jako velitel Skupiny armád Severní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. Jih) a Ferdinand Schörner jako velitel Skupiny armád Jižní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. A).  Po atentátu na Hitlera dne 20. července 1944 byl gestapem zatčen, ale na rozdíl od svého příbuzného Ewalda von Kleist-Schmenzina, který byl ve spiknutí zapojený, se Kleist vyhnul soudu a byl později propuštěn.  Polní maršál Ewald von Kleist byl v Bavorsku v dubnu 1945 zajat americkými vojáky. Britskou armádou byl v září 1946 předán do Jugoslávie. Tam byl odsouzen k 15 letům vězení za válečné zločiny. Roku 1948 byl vydán do Sovětského svazu a zde odsouzen za válečné zločiny na 25 let vězení. Ve dnech 13. nebo 16. listopadu 1954 zemřel v zajateckém táboře ve Vladimiru na srdeční selhání. Stal se tak válečným zajatcem s nejvyšší hodností, který zemřel v sovětském zajetí.

Generalfeldmarschal Paul Ludwig Ewald von Kleist (8. srpna 1881 Braunfels v Hesensku – 13. listopadu 1954 Vladimir v Rusku) byl vysoce postavený druhoválečný německý vojevůdce.

Paul Ludwig Ewald von Kleist (8 August 1881 – 13 November 1954) was a German field marshal during World War II. An early pioneer of ""blitzkrieg"" warfare, Kleist was the commander of Panzer Group Kleist (later 1st Panzer Army), the first operational formation of several Panzer corps in the Wehrmacht during the Battle of France, the Battle of Belgium, the Invasion of Yugoslavia and Operation Barbarossa, the invasion of the Soviet Union.


Život.

Narodil se roku 1773 v Berlíně jako nejstarší syn zámožného a vzdělaného provaznického mistra. V letech 1782-1792 navštěvoval berlínské humanistické gymnázium a byl vášnivým čtenářem jak soudobé triviální literatury, tak i děl Goethových a Schillerových. Chtěl se stát hercem, ale na otcovo přání studoval teologii a filozofii na universitě v Halle a později historii a literaturu v Göttingenu a Erlangenu. Se svým přítelem Wilhelmem Heinrichem Wackenroderem podnikl několik studentských cest po Německu. Po ukončení studií zahájil svou existenci jako svobodný spisovatel a překladatel, psal i triviální literaturu. Žil v Berlíně a v Hamburku, kde se roku 1798 oženil, a v letech 1799-1800 pobýval v Jeně, kde se stýkal s kroužkem staršího proudu německé romantiky (bratři Karl Wilhelm Friedrich a August Wilhelm Schlegel a Novalis). Seznámil se zde také s Goethem, Schillerem a Clemensem Brentanem. Později žil na dvorci u Ziebingenu (dnes Cybinka v Polsku), odkud podnikal větší i menší cesty, mezi jinými do Mnichova, Vídně, Prahy (roku 1813), Paříže a Londýna. Roku 1819 se Tieck usadil s rodinou v Drážďanech, kde byl jmenován královským dvorním radou a roku 1825 dramaturgem drážďanského divadla. Roku 1841 pak přesídlil do Berlína, když jej král Fridrich Vilém IV. povolal ke dvoru a jmenoval ho uměleckým poradcem královského divadla. V Berlíně také roku 1853 zemřel.  Jedná se o autora romantických románů, básnických i dramatických parafrází knížek lidových čtení a také zakladatelem německé umělecké pohádky. Ve své tvorbě dával přednost především své fantazii a nezachovával žádná společenská ani dramatická pravidla. Německé čtenáře seznamoval také s díly alžbětinského divadla (zejména s díly Shakespeara), k jehož zásadám se hlásil, ze španělštiny přeložil Cervantesova Dona Quijota a vydal sebrané spisy Novalisovy a Kleistovy.

Johann Ludwig Tieck (31. května 1773, Berlín – 28. dubna 1853 tamtéž) byl německý romantický básník, prozaik, dramatik a překladatel, po Novalisově smrti nejvýznamnější představitel staršího proudu německého romantismu (Frühromantik), tzv. jenské skupiny romantiků.

Johann Ludwig Tieck (; ; 31 May 1773 – 28 April 1853) was a German poet, fiction writer, translator, and critic. He was one of the founding fathers of the Romantic movement in the late 18th and early 19th centuries.


Mládí.

Narodila se roku 1955 v New Yorku do rodiny ošetřovatelky a učitelky Emmy a kněze Roberta Jamese mladšího. Whoopi popisuje svoji matku jako "vážnou, silnou a moudrou ženu".

Kariéra.

Hrát začala již v osmi letech - zpívala v muzikálech jako Jesus Christ Superstar, Vlasy nebo Pippin. V této době se vdala, stala se závislou na heroinu. Ze závislosti se sice dostala, ta ale způsobila její rozvod. V roce 1974 se rozhodla spolu s dcerou odejít z New Yorku do Los Angeles. Tam si změnila jméno a vystřídala několik zaměstnání a zároveň hrála menší divadelní role. Židovské příjmení Goldberg jí podle její matky mělo usnadnit vstup do Hollywoodu. Začala silně uplatňovat svůj smysl pro humor a díky tomu ji dostal režisér Mike Nichols na Broadway. Tam si jí zase všiml Steven Spielberg a obsadil ji do filmu "Purpurová barva" - za ten získala Zlatý glóbus a nominaci na Oscara a stala se z ní tak úspěšná herečka. Začala se objevovat v televizních sitcomech a točila jeden film za druhým, většinou se však jednalo o neúspěšné filmy. Velkým úspěchem se stal v roce 1990 film "Duch" s Patrickem Swayzem a Demi Mooreovou, za který získala Oscara (Premiere Magazine označil její postavu jménem Oda Mae Brownová 95. nejlepší filmovou postavou všech dob). Její hvězdný status potvrdila i úspěšná komedie "Sestra v akci", za jejíž pokračování dostala celkem 8 milionů dolarů. V letech 1994, 1996, 1999 a 2002 také uváděla předávání Oscarů, což bylo potvrzením jejího postavení v Hollywoodu. Zároveň byla první Afroameričankou, která předávání uváděla. V roce 2007 se stala spolumoderátorkou úspěšné americké talk show "The View".

Whoopi Goldbergová, původním jménem Caryn Elaine Johnson (* 13. listopadu 1955, New York, USA) je americká herečka, komička, zpěvačka a scenáristka, držitelka Oscara, Emmy, Grammy, Tony Award, Saturn Award a Zlatého glóbu.

Caryn Elaine Johnson (born November 13, 1955), known professionally as Whoopi Goldberg (), is an American actor, comedian, author, and television personality. A recipient of many awards and honors, she is one of fifteen entertainers to have won an Emmy Award, a Grammy Award, an Academy Award, and a Tony Award.


Stavba těla.

Je velká přibližně 30 cm, může ale dorůstat mnohem větších rozměrů. Na hřbetu je hnědá, zespoda šedá. Ocas je dlouhý a zploštělý, používaný při plování jako kormidlo. Poblíž pohlavních orgánů má žlázu, ze které vylučuje pižmo, proto se jí přezdívá i pižmovka.

Způsob života.

Staví si nory ve březích, kde vyvádí až čtyřikrát ročně kolem 5 až 14 mláďat. Velmi dobře plave a obratně se i potápí pod vodní hladinu, kde pátrá po potravě, kterou nejčastěji tvoří malé ryby, vodní rostliny nebo měkkýši, někdy i mrkev, jablka a ořechy.

Zavlečení do Evropy a související potíže.

Ondatru pižmovou dovezl ze Severní Ameriky do Evropy v roce 1905 český šlechtic, hrabě Josef Jeroným Colloredo-Mannsfeld z rodu Colloredů (podle jiných zdrojů hrabě zakoupil několik párů u obchodníka se zvířaty). Ten ji vypustil na svém panství v Dobříši a několika dalších lokalitách, v důsledku čeho se tento rychle se množící savec takřka okamžitě rozmnožil a jako invazní druh posléze rozšířil na celé české území (kolem roku 1914), do celé Evropy a části Asie. Ondatry byly v Česku často loveny jako kožešinová zvířata a pro maso; později však bylo od těchto praktik upuštěno.  Při jejím zavlečení do Evropy se (stejně jako u nutrie říční, rovněž zavlečené z Ameriky, tentokrát ale z její jižní části) předpokládalo, že nenadálé rozšíření do volné přírody způsobí značné problémy. Tato obava se později nepotvrdila, a proto ondatra pižmová na většině míst Evropy (kromě Británie a Skandinávského poloostrova) v podstatě zdomácněla a stala se běžnou součástí našich mokřadních ekosystémů.. Při přemnožení mohou však ondatry způsobit škody na hrázích.

Ondatra pižmová ("Ondatra zibethicus") je savec z čeledi křečkovitých. Do Evropy byl zavlečen ze Severní Ameriky počátkem 20. století. Jedná se o vodního savce, který obývá řeky, jezera i rybníky na celém území České republiky, kromě nejvyšších pohoří.

The muskrat ("Ondatra zibethicus"), the only species in genus "Ondatra" and tribe ondatrini, is a medium-sized semiaquatic rodent native to North America and an introduced species in parts of Europe, Asia, and South America. The muskrat is found in wetlands over a wide range of climates and habitats. It has important effects on the ecology of wetlands, and is a resource of food and fur for humans.


Ekologie.

Hemikryptofyt přirozeně rostoucí na vlhčích loukách, zamokřených polích, v lužních lesích, pobřežních křovinách, příkopech, po okrajích cest i v zahradách od nížin až do horských poloh. Dobře se mu daří na nezastíněném místě ve vlhké, hluboké, písčito hlinité nebo jílovité, slabě kyselé í mírně zásadité půdě bohaté na živiny. Díky svému nízkému vzrůstu dobře snáší sešlapávání a roste i na narušovaných místech. Je rostlinou cizosprašnou, opylovačem bývá především včela medonosná. Dobu kvetení mívá od května do října.  Květenství se vytváří po pokosení nebo po vypasení porostu opakovaně, svým vitálním růstem zvyšuje výnosy druhé a třetí seče. Pastva a časté kosení (třikrát ročně) prodlužují jeho vytrvalost na stanovišti, při jednosečném využívání nebo mulčování z porostů ustupuje. Po zasetí se vyvíjí pomalu a v prvém roce i málo kvete, teprve ve druhém či třetím roce dosahuje plné výnosnosti. Z jara obrůstá velmi brzy a patří mezi jeteloviny vyznačující se dobrou produkci po celou vegetační dobu. Většinou roste na pastvinách a loukách ve společnosti trav.  Na kořenech jetele plazivého jsou symbiotické hlízkové bakterie "Rhizobium trifolii", poutající vzdušný dusík v množství 60 až 110 kg na 1 ha půdy v závislosti na množství jetele plazivého v porostu. Na některých místech bývá rostlina parazitována cizopasnou, nezelenou rostlinou zárazou menší ("Orobanche minor"), která odčerpává živiny z jejího těla a tím podstatně omezuje její růst i tvorbu květů.

Popis.

Víceletá, 10 až 30 cm vysoká bylina s kůlovitým, větveným kořenem a plazivým nadzemním oddenkem, ze kterého do všech stran odbočují plazivé nebo poléhavé a na vrcholu vystoupavé, článkované, až 30 cm dlouhé lodyhy, které v uzlinách koření. Z uzlin také vyrůstají, na řapících dlouhých 10 až 25 cm, trojčetné listy se srostlými palisty, které pochvovitě obepínají řapík. Poměrně velké, blanité, na vrcholu zašpičatělé palisty jsou bělavé a mají červenofialovými žilkování. Lístky trojčetných (výjimečně čtyřčetných) listů jsou téměř přisedlé, obvejčité až srdčité, 1 až 2 cm dlouhé, na bázi klínovité a na vrcholu uťaté nebo plytce vykrojené. Mají výraznou střední žilku, po obvodě jsou jemně zoubkované a na lícní straně mívají bělavou nebo nazelenalou skvrnu.  Z uzlin lodyh vyrůstají na stopkách, delších než jsou řapíky listů, kulovitá květenství hlávky. Jsou asi 2 cm velké a bývají tvořené 40 až 80 drobnými, vonnými květy dlouhými 8 až 13 mm. Oboupohlavné, krátce stopkaté květy s drobnými listeny jsou během kvetení zbarveny obvykle bíle až krémově, po odkvětu hnědnou a svěšují se dolů. Pětičetný kalich je zvonkovitý, lysý, bělavý s deseti nazelenalými žilkami, má asi 2 mm dlouhou trubku a nestejně dlouhé kopinaté cípy, dva horní jsou delší. Koruna pěti lístky je téměř dvojnásobně dlouhá, bílá, krémová, řidčeji nazelenalá nebo narůžovělá, po odkvětu světlehnědá, elipsovitou pavézu má o třetinu delší než křídla srostla s člunkem.  Plodem je podlouhlý, zploštělý, asi 3 mm dlouhý a 1,5 mm široký, tenkostěnný lusk s vytrvalým kalichem a hákovitým výčnělkem, ve zralosti se rozpadá dvěma chlopněmi.. Obsahuje dvě až čtyři nepravidelně srdčitá semena s hladkým, slabě lesklým povrchem, nejdříve jsou zelenožlutá a ve zralosti hnědá. Bývají dlouhá 1,5 a široká 1 mm, hmotnost tisíce semen je asi 0,65 gramů.  Druh je proměnlivý ve velikosti rostliny a listů, délce řapíku a barvě květů. Je popsáno mnoho forem a variet, mimoto bylo vyšlechtěno i hodně kultivarů přizpůsobených různým klimatickým i půdním podmínkám.

Obsahové látky.

Květy jetele plazivého obsahují glykosid tricholin, dále třísloviny, kyselinu oxalovou, kumarinovou a salicylovou, flavonoidy a pryskyřice.

Význam.

Jetel plazivý patří k základním kulturním druhům jetelovin, využívá se v trvalých travních porostech (pastva) a na orné půdě (jetelotravní směs). Pěstuje se jako součást krátkodobých nebo vytrvalých trávních porostů, méně často jako monokultura. Zakládání porostů se děje výsevem do krycí plodiny na orné půdě (krátkodobé směsi s travami), podsevem do žita a ovsa na pozdně letní a podzimní zelené krmení nebo výsevem bez krycí plodiny (luční a pastevní směsi, okrasné trávníky).  Kvalita krmiva z jetele plazivého je lepší než u jetele lučního, tolice vojtěšky nebo vičence ligrusu, výnosově je však slabší. Píce ním je za suchého počasí šťavnatější a bývá dobytkem raději přijímána než trávy, má dále dobrou stravitelnost, vysoký obsah dusíkatých látek, vápníku, fosforu i draslíku a velkou energetickou hodnotu. Obsahuje však hodně saponinů a málo vláknin a proto krmení s velkým podílem jetele plazivého způsobuje u zvířat nadýmání, jeho ideální množství v krmivu je okolo 25 %. V polních kulturách bývá pěstován nejen jako pícnina, ale i pro zelené hnojení. Rostliny se po vysetí nechají vzrůst, poté jsou zaorány a v půdě zetlí, uvolní přitom živiny a zlepší půdní strukturu.  Jetel plazivý je významnou nektarodárnou rostlinou, která je v mnoha oblastech zdrojem hlavní snůšky včelstev. Jeden květ vyprodukuje za den jetele plazivého vyprodukuje za 24 hodin 0,05–0,4 mg nektaru s cukernatostí 25–59 %. což při průměrném obsahu cukru 40 % představuje denní zisk z rostliny asi 30 mg cukru; výtěžnost světlého medu o vynikající chuti se z 1 ha pohybuje v rozmezí 50 až 200 kg. Druhové medy jetele plazivého jsou známé především z jižní Skandinávie. Jsou světle žluté, jemné a příjemné chuti i vůně a při krystalizaci tvoří hrubé krystaly.  Dále jetel poskytuje opylovačům velké množství pylu, pylové rousky jsou tmavě hnědé. Tvorba nektaru i pylu je závislá na množství dostupné vody v půdě, na odrůdě rostlin a jejich ploidii.

Jetel plazivý ("Trifolium repens") je plazivá nebo poléhavá, bíle kvetoucí bylina pěstována pro svou vysokou krmnou hodnotu. Je jednou z nejdůležitějších jetelovin a je téměř kosmopolitním druhem. Původní areál výskytu zahrnuje Evropu, oblasti Sibiře, Kavkazu, Jihozápadní a Střední Asie včetně Severní Afriky. V současnosti je rozšířen, samovolně nebo úmyslně, téměř po celém světě. V České republice se hojně vyskytuje po celém území.

Trifolium repens, the white clover (also known as Dutch clover, Ladino clover, or Ladino), is a herbaceous perennial plant in the bean family Fabaceae (previously referred to as Leguminosae). It is native to Europe, including the British Isles, and central Asia and is one of the most widely cultivated types of clover. It has been widely introduced worldwide as a forage crop, and is now also common in most grassy areas (lawns and gardens) of North America and New Zealand. The species includes varieties often classed as small, intermediate and large, according to height, which reflects petiole length. The term “white clover” is applied to the species in general, “Dutch clover” is often applied to intermediate varieties (but sometimes to smaller varieties), and “ladino clover” is applied to large varieties.


Pravé a nepravé kapitálky.

Kapitálky jsou samostatným řezem písma, nejsou jen zmenšenou kopií znaků základního řezu. Tloušťka tahů bývá stejná jako u odpovídajících minuskulí. Pokud není k dispozici kapitálkový řez písma (případně ho program neumí využít), umožňují některé programy vykreslit „nepravé kapitálky“ tím, že použijí základní řez, který o něco zmenší (typicky na zhruba 70–75 % původní velikosti). Takto zmenšené verzálky se však od pravých kapitálek liší v tloušťce tahů, proporcích znaků a mezer mezi nimi. Nepravé kapitálky proto v textu vypadají světleji než okolní text.

Použití.

Kapitálky se používají pro vyznačování, tzn. zvýraznění či odlišení částí textu, obdobně jako kurzíva. Kapitálky se často používají pro vyznačení jmen nebo názvů, protože vzbuzují slavnostní až honosný dojem. V anglofonním prostředí se kapitálky někdy používají pro zkratky a akronymy uprostřed běžného textu (s výjimkou osobních jmen), např. NATO. Kapitálky se také používají pro vyznačení počátku kapitoly (případně s iniciálou), kdy je jimi zvýrazněna první řádka či fráze.  Pro použití kapitálek existují v některých jazycích zvláštní pravidla. Například v němčině dlouho neexistovalo verzálkové ß (ostré "s"), což, aplikováno pro kapitálky, vyžadovalo a stále ve velké míře vyžaduje místo ß sázet. Některé sázecí programy dokáží při použití pravých kapitálek v odpovídajícím formátu písma takové úpravy provést automaticky. (Potřeba verzálkového ß a nesystematické používání jeho návrhů nakonec vedlo k jeho zavedení i do německých a mezinárodních norem, např. ISO/IEC 10646, a souboru Unicode (U+1E9E "LATIN CAPITAL LETTER SHARP S"), a k zavedení jeho používání i v některých periodických tiskovinách, např. v samotném titulu Gießener Zeitung. Běžné to však zatím není a neodpovídá to ani závazným pravidlům německého pravopisu.)

Kapitálky jsou vyznačovací řez písma latinky, u kterého mají písmena tvar verzálek (velkých písmen), avšak velikost běžných malých písmen, minuskulí.

In typography, small capitals (usually abbreviated small caps) are lowercase characters typeset with glyphs that resemble uppercase letters ("capitals") but reduced in height and weight, close to the surrounding lowercase ("small") letters or text figures. This is technically a case-transformation, but a substitution of glyphs, although the effect is often simulated by case-transformation and scaling. Small caps are used in running text as a form of emphasis that is less dominant than all uppercase text, and as a method of emphasis or distinctiveness for text alongside or instead of italics, or when boldface is inappropriate. For example, the text "Text in small caps" appears as Tᴇxᴛ ɪɴ sᴍᴀʟʟ ᴄᴀᴘs in small caps. Small caps can be used to draw attention to the opening phrase or line of a new section of text, or to provide an additional style in a dictionary entry where many parts must be typographically differentiated.


Obory činnosti.

Psycholog většinou nepředepisuje často nadbytečná psychofarmaka na rozdíl od psychiatra anebo psychiatrině, který má lékařské vzdělání, ale pomáhá psychologickými prostředky, protože preferuje léčbu přeučením (naučení se optimálních reakcí) formou psychoterapie před farmakoterapií, která bývá v léčbě převážně jen pomocná. V klinické praxi však psychologové a psychiatři často spolupracují. Psycholog se řadí mezi pracovníky pomáhajících profesí. Je vhodné odlišovat jeho působení na psychoterapii a psychologické poradenství. Psychoterapie si klade za cíl dosáhnout hlubších osobnostních změn a častěji ji tak absolvují lidé, jejichž chování či prožívání leží mimo normu (i když existuje i tzv. rozvojová psychoterapie nebo psychoterapie encounteru). V poradenství jde o pomoc člověku, jehož chování i prožívání je v normě, ale který je v současnosti v obtížné životní situaci (rodinná krize, pracovní stres apod.). Cílem občas nejsou ani trvalejší osobnostní změny, ani okamžité úplné vyléčení, ale překonání a odstranění aktuálních neboli akutních potíží.  Psychologové vykonávají i řadu dalších povolání, takže se s nimi můžeme setkat například při poradenství v rané péči, pedagogicko-psychologickém poradenství (školy a volby povolání), firemním přijímacím i adaptačním řízení, manželském a partnerském poradenství (matrimoniologie), gerontopsychologii, v personalistice či marketingu, existují i obory jako psychologie dopravy a jiné.

Vzdělání.

Psycholog je označení pro absolventa akreditovaného pětiletého magisterského oboru psychologie (případně tříletého bakalářského a dvouletého navazujícího magisterského studia). V České republice je takovýto studijní program psychologie akreditován na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Filozofické fakultě University Palackého v Olomouci, na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně, na Pedagogické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Pedagogické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, a od studijního roku 2012/2013 i na Pražské vysoké škole psychosociálních studií. Na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně byla akreditace v květnu 2013 pozastavena s platností do 31. 10. 2014 a na dostudování stávajících studentů, od 1. prosince 2014 byl akreditován nový tříletý bakalářský obor bez navazujícího oboru magisterského. Kromě toho je psychologie součástí studia celé řady dalších oborů.  Pokud se po dokončení studia absolvent rozhodne pro některé ze zavedených oblastí psychologie (např. klinickou psychologii, nebo chce vést psychoterapii hrazenou pojišťovnou), čeká ho další postgraduální příprava a práce pod supervizí. V případě klinické psychologie jde o pětileté postgraduální studium zakončené atestací v klinické psychologie, které opravňuje k samostatné práci klinického psychologa hrazeného pojišťovnou. K systematické psychoterapii, která je též hrazená pojišťovnou, je nutné dosáhnout atestace v klinické psychologii a absolvovat navíc akreditovaný psychoterapeutický výcvik (zpravidla dlouhý 3-5 let). Některá psychologická zaměstnání (např. manžel/ka anebo práce v matrimoniologické anebo pedagogicko-psychologické poradně) zpravidla postgraduální přípravu nevyžadují.

Významní psychologové.

Zahraniční.

Alfred Adler, Eric Berne, Bruno Bettelheim, Erik Erikson, Anna Freudová, Sigmund Freud, Erich Fromm, Franz Alexander, William James, Wilhelm Wundt, Carl Gustav Jung, Karen Horneyová, Abraham Harold Maslow, Jean Piaget, Carl R. Rogers, Virginie Satirová, Burrhus F. Skinner, Viktor Emil Frankl.

Čeští.

Václav Břicháček, Ferdinand Knobloch, Rudolf Kohoutek, Stanislav Kratochvíl, Jaro Křivohlavý, Zdeněk Matějček.

Psycholog v odborném slova smyslu je člověk, který se věnuje psychologii včetně typologií osobností buďto jako psychoterapeut, klinický psycholog anebo jako kvalifikovaný odborník v jednom z oborů psychologie (včetně matrimoniologie), přičemž slovo psycholog také označuje absolventa psychologického studia i výzkumného pracovníka v oboru psychologie. V širším kontextu však může být slovo psycholog použito i pro člověka, který zná nebo dovede poznat styl myšlení či povahu (charakter čili osobnost) lidí (například: ""Učitel/ka bývá často i dobrým psychologem...", "Režisér/ka bývá i dobrým psychologem..."").

A psychologist studies normal and abnormal mental states, perceptual, cognitive, emotional, and social processes and behavior by experimenting with, and observing, interpreting, and recording how individuals relate to one another and to their environments. Most psychologists need a license to practice psychology. Typically, psychologists need a doctoral degree in psychology, although a master's degree is sufficient in some situations. Licensing and regulations can vary by country and profession.


Zajímavosti programu Ofek.

Nosné rakety Šavit i samotné satelity jsou navrhovány a konstruovány firmou Israel Aerospace Industries (IAI), která je ve státním vlastnictví Izraele. Na projektu Ofek se dále podílejí nebo podílely izraelské společnosti Israel Military Industries (výrobce zbraní, munice a vojenských technologií), Rafael Advanced Defense Systems (výrobce pokročilých obranných zbraňových systémů), Elbit Systems (dodavatel optického vybavení satelitů) a Elisra (výrobce radarů a zařízení pro elektronickou komunikaci).  Zatímco satelity většiny jiných zemí jsou posílány do vesmíru nosnými raketami se startem směrem na východ, aby využily energii rotace Země, rakety Šavit se satelity Ofek startují v protisměru otáčení Země (po retrográdní dráze), tj. směrem na západ. Je to proto, že základna Palmachim se nachází na pobřeží Středozemního moře několik kilometrů na jih od hlavního města Tel Aviv, takže vyhořelé stupně nosné rakety padají do moře, ne do obydlených oblastí Izraele a také je tím vyřešen potenciálně nebezpečný přelet nad sousedními arabskými státy.  Satelity Ofek obíhají Zemi se sklonem dráhy 142 stupňů, aby při jejich přeletech nad oblastí Blízkého východu bylo získáno dostatečné množství slunečního světla pro snímkování. Toto má značný význam, neboť satelity Ofek zvládnou v rámci jednoho dne za denního světla 6 přeletů nad oblastí zájmu, zatímco americké nebo ruské špionážní satelity zaznamenají na svých vyšších oběžných drahách jen 1–2 přelety.  Technické detaily satelitů Ofek jsou drženy v tajnosti, avšak existují indicie, že jsou vybaveny senzory citlivými na UV záření i viditelné světlo. Většina satelitů ze série je vybavena optickými kamerami schopnými pořizovat snímky pouze za denního světla, satelity Ofek-8 a Ofek-10 však disponují radarem se syntetickou aperturou (SAR), který dokáže snímat zemský povrch nezávisle na oblačnosti nebo množství světla. Schopnosti zobrazovacích zařízení se zlepšují s rostoucím pořadovým číslem satelitu v sérii, Ofek-11 na oběžné dráze s perigeem 393 km a apogeem 499 km má optické zařízení s rozlišovací schopností 0,5 metru.  Nosná raketa Šavit je odvozena z izraelské balistické rakety Jericho 2 zkonstruované v 80. letech 20. stol., která je sama vylepšenou verzí rakety Jericho vyvinuté ve spolupráci s francouzským leteckým výrobcem Dassault Aviation. Raketa má tři stupně a je poháněna tuhým palivem. První verze rakety Šavit používala v 1. a 2. stupni motory ATSM-9, ve 3. stupni motor AUS-51. Druhá verze, označovaná jako Šavit-1, byla poháněna motorem ATSM-13 v 1. stupni, 2. a 3. stupeň si ponechaly motory předchozí verze. Nejnovější verze, Šavit-2, má dva motory ATSM-13 a ve 3. stupni zůstal motor AUS-51. Původní verze rakety Šavit vynesla na oběžnou dráhu satelity Ofek-1 a Ofek-2, verze Šavit-1 potom satelity Ofek-3 až Ofek-6 v letech 1995–2004 a od roku 2007 je pro vesmírné mise programu Ofek využívána verze Šavit-2. Schopnost rakety Šavit vynést na oběžnou dráhu náklad o hmotnosti 300 kg (váha satelitu Ofek-5) a více, navíc v nevýhodném retrográdním směru startu (v protisměru otáčení Země), je podle některých pozorovatelů fakticky demonstrace její možnosti sloužit jako mezikontinentální balistická raketa.

Ofek (také Ofeq, hebrejsky: אופק, doslova "„Horizont“") je označení pro sérii izraelských převážně špionážních satelitů provozovaných izraelským Ministerstvem obrany. První dva v řadě, Ofek-1 a Ofek-2 byly vypuštěny pro demonstraci izraelského vědeckého a technologického pokroku, zatímco ty následující od Ofek-3 až po současný Ofek-11 jsou špionážními satelity určenými ke sledování situace v regionu Blízkého východu. Všechny satelity Ofek kromě Ofek-8 byly vypuštěny izraelskými nosnými raketami Šavit, které jsou postavené na bázi balistické rakety Jericho 2, z letecké základny izraelského vojenského letectva Palmachim ve středním Izraeli. Satelit Ofek-8 byl vynesen indickou raketou, která startovala z území Indie. První satelit, Ofek-1 byl vypuštěn 19. září 1988 a zatím poslední satelit, Ofek-11 byl vynesen na oběžnou dráhu 13. září 2016.

Ofeq, also spelled Offek or Ofek (, "lit." Horizon) is the designation of a series of Israeli reconnaissance satellites first launched in 1988. Most Ofeq satellites have been carried on top of Shavit rockets from Palmachim Airbase in Israel, on the Mediterranean coast. The Low Earth orbit satellites complete one earth orbit every 90 minutes. The satellite launches made Israel the eighth nation to gain an indigenous launch capability. Both the satellites and the launchers were designed and manufactured by Israel Aerospace Industries (IAI) with Elbit Systems' El-Op division supplying the optical payload.


Mládí.

Narodil se Pascu ve státě Washington. Jeho rodiče se jmenují Carol a Fred Palahniukovi. Vyrůstal se svou rodinou v mobilním domě v přilehlém městě Burbank. Rodiče se později rozvedli, a tak Chuck a jeho tři sourozenci trávili hodně času se svými prarodiči na jejich dobytkářské farmě ve východním Wahshingtonu.  Vystudoval žurnalistiku na Oregonské universitě. Školu dokončil v roce 1986. Při studiu pracoval ve stanici KLCC, která přísluší k National Public Radio v městě Eugene v Oregonu. Po studiích se přestěhoval do Portlandu. Krátkou dobu psal pro místní noviny, poté začal pracovat v továrně na kamiony Freightliner jako mechanik dieselových motorů. V této práci zůstal až do chvíle, než se rozběhla jeho spisovatelská kariéra. V té době také psal návody jak opravovat kamiony a krátkou dobu psal pro noviny (k novinařině se však vrátil až poté, co se stal úspěšným spisovatelem). Po náhodné účasti na úvodním semináři organizace zvané Landmark Education své novinářské práce definitivně zanechal v roce 1988. Protože ve svém životě chtěl dělat něco víc než jen své zaměstnání, stal se dobrovolníkem pro útulek pro bezdomovce. Později byl také dobrovolníkem v hospici, kde vozil smrtelně nemocné pacienty na sezení jejich terapeutických skupin. S dobrovolnictvím přestal po smrti jednoho pacienta, ke kterému za tu dobu začal cítit oddanost.  V dospělosti se stal členem rebelistické organizace Cacophony Society. Stal se pravidelným účastníkem akcí této společnosti, například každoroční tzv. Santa Rampage (Běsnění Santů – veřejná vánoční zábava zahrnující vylomeniny a opilost) v Portlandu. Členství v této společnosti inspirovalo i některé události v jeho dílech. Například použil Cacophony Society jako základ pro organizaci Project Mayhem v "Klubu rváčů".

Literární kariéra.

S psaním fiktivní literatury začal až po třicítce. V době svých začátků také navštěvoval spisovatelské workshopy Toma Spanbauera, kam chodil, aby poznal nové přátele. Spanbauer jej inspiroval mimo jiné v jeho minimalistickém stylu. Jeho první kniha, "Insomnia: If You Lived Here, You'd Be Home Already", nebyla nikdy publikována kvůli jeho zklamání z příběhu (část byla použita později v "Klubu rváčů"). Další dílo, které napsal, "Invisible Monsters" (č. "Neviditelné nestvůry"), bylo odmítnuto vydavateli pro svůj pobuřující obsah. To jej přimělo k práci na další knize, "Klubu rváčů", kterou napsal, aby rozrušil vydavatele ještě víc, za to, že jej odmítl. Román psal ve volném čase, když pracoval pro Freightliner. Po tom, co publikoval část jako povídku (později v knize šestá kapitola) v roce 1995 ve sbírce "Pursuit of Happiness" (Honba za štěstěnou), rozšířil román na celou knihu, kterou byl vydavatel navzdory autorovým předpokladům ochoten vydat. Jelikož původní vydání knihy doprovázela kladná kritika a dostalo i nějaké ceny, nevydrželo na pultech knihkupectví příliš dlouho.  Zpočátku měl Palahniuk problém najít agenta, který by jej zastupoval. Až do publikace "Klubu rváčů" žádného neměl. Poté, co se o něj začalo zajímat studio 20th Century Fox, stal se jeho agentem Edward Hibbert, jenž je známý především jako herec, který hrál Gila Chestertona v americkém sitcomu "Frasier". Hibbert vedl jednání a nakonec zprostředkoval smlouvu, která přivedla "Klub rváčů" na stříbrná plátna. V roce 1999, tři roky po vydání knihy, byla uvedena filmová adaptace románu režírovaná Davidem Fincherem. Film byl pro jeho producenty zklamáním (navzdory tomu, že se stal číslem jedna ve Spojených státech v prvním týdnu promítání) a kritika byla rozporuplná, ale nakonec se po vydání DVD stal kultovním. Kniha byla vydána třikrát, znovu v letech 1999, 2004 (s jeho novým úvodem po úspěchu filmové adaptace) a v roce 2005, kdy přibyl doslov.  V témže roce byla vydána přepracovaná verze "Neviditelných nestvůr" a dále "Survivor" (č. "Program pro přeživší"), po čemž se sám jeho autor stal kultovním spisovatelem. O pár let později se mu podařilo napsat svůj první bestseller, román "Choke" (č. "Zalknutí"). Další knihy od té doby se většinou setkaly s podobným úspěchem, který mu umožnil vyjíždět na turné k další propagaci svých knih, kde předčítal z nových a také ze svých ještě nevydaných knih.  Rok 1999 mu přinesl sérii neštěstí, které se udály v jeho osobním životě. V té tobě se jeho otec, Fred Palahniuk, seznámil s ženou jménem Donna Fontaine. Setkali se přes inzerát s titulkem „Kismet“. Její bývalý přítel, Dale Shackleford, byl zatčen za sexuální obtěžování a přísahal, že ji zabije jakmile vyjde na svobodu. Palahniuk se domnívá, že Donna Fontaine hledala přes inzerát „největšího chlapa, kterého mohla sehnat“, aby ji ochránil před Shacklefordem a Palahniukuv otec odpovídal její představě. Jakmile byl Shackleford propuštěn z vězení, sledoval Palahniuka staršího a jeho přítelkyni domů v Kendrick, Idaho. Poté je zastřelil a těla zatáhl do domu, který posléze zapálil. Na jaře roku 2001 byl Shackleford shledán vinným za dvojnásobnou vraždu a odsouzen k trestu smrti. Vlivem těchto událostí začal Palahniuk pracovat na románu "Ukolébavka". Jak sám řekl, knihu psal proto, aby mu pomohla vyrovnat se s tím, že přispěl k rozhodnutí trestu smrti pro Shackleforda.  V září roku 2003 poskytl Karen Valby rozhovor pro "Entertainment Weekly". V průběhu rozhovoru se jí důvěrně zmínil o svém partnerovi. Přestože se v té době mnoho lidí domnívalo, že je ženatý (někteří novináři tvrdili, že měl ženu), žil se svým přítelem. Po nějakém čase se začal obávat, že Karen Valby přidá tyto informace do svého článku bez jeho souhlasu. V odpovědi na to umístil na své stránky audio nahrávku, ve které v roznícení odhalil nejen svou homosexualitu, ale urážel reportérku a člena její rodiny. Nicméně jeho obavy se ukázaly jako neopodstatněné a článek neuváděl žádné informace o jeho osobním životě mimo to, že není ženatý. Nahrávka byla později ze stránky odstraněna, což vedlo některé fanoušky k pocitu, že se stydí za svoji sexuální orientaci. Podle Dennise Widmeyera, správce jeho internetových stránek, nebyla nahrávka odstraněna kvůli výrokům o jeho orientaci, ale kvůli výrokům o Karen Valby. On sám později přidal novou nahrávku, kde žádá fanoušky, aby byli shovívaví k těmto událostem. Také se omluvil za své chování a řekl, že by si přál, aby předchozí nahrávku nezveřejnil. Palahniuk se nyní otevřeně hlásí k homosexualitě. Se svým partnerem žijí, podle rozhovoru pro "The Advocate" v květnu 2008, „v bývalé církevní čtvrti před Vancouverem“.  Na turné v roce 2003 k románu "Diary" (č. "Deník") předčítal divákům povídku pojmenovanou "Guts" (Vnitřnosti), příběh o nehodách při masturbaci, které se také objevují v jeho románu "Haunted" (č. "Strašidla"). Také oznámil, že v průběhu čtení omdlelo již 40 lidí. Povídka byla následně publikována v časopisu "Playboy" v březnovém čísle v roce 2004; Palahniuk nabídl ještě jednu povídku k publikaci společně s "Guts", ale vydavatelé ji shledali příliš pobuřující a nevydali ji. Na jedné ze svých cest při propagaci "Stranger Than Fiction: True Stories" ("Podivnější než fikce: pravdivé příběhy") v létě roku 2004 povídku předčítal divákům znovu a počet omdlelých se vyšplhal na 53, později až k 60 na turné k "Diary". Na podzim téhož roku začal s propagací románu "Haunted" a také pokračoval se čtením povídky "Guts". Při jeho dalším čtení 4. října 2004 v Boulderu v Coloradu Palahniuk zmínil, že skupina posluchačů, kteří doposud omdleli při čtení povídky "Guts", čítá již 68 lidí. Poslední člověk zatím omdlel 28. května 2007 ve Victorii v Kanadě, kde omdlelo celkem pět lidí. Jednomu z nich se stalo, že když se pokoušel opustit posluchárnu, upadl u východu tak, že se uhodil hlavou o dveře. Jemu samotnému zjevně tyto incidenty nijak zvlášť nevadí a i jeho fanoušci stále čtou povídku "Guts" a jeho ostatní díla. Na internetu se také objevily zvukové záznamy z čtení povídky. V doslovu k poslednímu vydání "Haunted" říká, že povídka "Guts" je zodpovědná za 73 omdlení.  V roce 2005 na vystoupení v Miami, v průběhu turné k románu "Haunted", Palahniuk řekl, že je román posledním z jeho „horrorové trilogie“ (společně s "Lullaby" (Ukolébavka) a "Diary" (Deník)). Také naznačil, že jeho, v té době následující kniha "Rant" bude první z „sci–fi trilogie“.  V roce 2008 přijal nabídku instruktora pro Clarion West Writers Workshop a strávil týden vyučováním svých postupů při psaní a teorie literární fikce osmnácti studenům.

Jméno.

Jeho neobvyklé příjmení vede k tomu, že je často chybně vyslovováno. Dle tvrzení jeho samotného je správná výslovnost [pólanyk] podle křestních jmen Paula a Nick, což byla jména jeho prarodičů, kteří z nich také složili současnou výslovnost. Vzhledem k historii rodiny Palahniuků, která pochází z Ukrajiny, jde patrně o podivně zapsanou zkomoleninu slovanského jména, vyslovovaného původně snad [palahňůk |палагн′ук]. Jméno je ale v anglicky i neanglicky mluvících zemích vyslovováno různě.

Dílo.

Jeho nepříliš rozsáhlé romány jsou velmi temné a depresivní. Odehrávají se v moderní době, nejčastěji v americkém velkoměstě, až na výjimky ("Lullaby") neobsahují nadpřirozené motivy. Typický hrdina má nějakou psychickou poruchu, komplex či závislost (častým motivem je terapeutická skupina). Jde ale o člověka bez ctižádosti, bez smyslu a náplně života. Vydělává si většinou podřadnou a špatně placenou prací (herec ve skanzenu v "Choke", promítač a úředník v nejmenované firmě ve "Fight Club"), může jít ale i o relativně úspěšného člověka (novinář Streator a realitní agentka v "Lullaby"). Má nějaký zcela mimořádný charakterový rys, zálibu či činnost, většinou zcela amorální (např. Tender Branson ze "Survivor" se zabývá telefonickým doháněním lidí k sebevraždě, nepojmenovaný hrdina z "Fight club" jako číšník v luxusní restauraci močí do polévky). Většina románů je vyprávěna v první osobě přímo hlavním hrdinou, který o svém bezútěšném životě medituje, přechází do filosofických úvah. Viníkem osobní krize postavy není většinou on sám, ale společnost, ve které žije. Romány končí téměř vždy tragicky. Podle tohoto typu hlavního hrdiny je tento žánr anglicky nazýván (tj. příběhy o překročení pravidel), česká obdoba tohoto označení neexistuje.  Téměř všechny romány jsou tak či onak inspirovány osobní zkušeností autora (např. "Fight Club" rvačkou v campingu, "Lullaby" vraždou autorova otce). Jakýmsi základním tématem téměř všech autorových knih je současná civilizace, znemožňující prosazení individuality jednotlivců a bránící dosažení smyslu života; v knihách se ale samozřejmě věnuje i tématům jiným (úvahy o umění v "Diary" a "Haunted", o moci slova v "Lullaby", o víře, medializaci a odlišnosti v "Survivor"). Autor se často věnuje nechutným a odpudivým tématům (senilita v "Choke", nekrofilie v "Lullaby"), přičemž se nevyhýbá jejich detailním popisům. Jeho romány proto mohou být pociťovány jako kontroverzní.  Jeho literární styl je jím samým charakterizován jako minimalistický, charakteristické jsou krátké a jednoduše členěné věty, používá ale mnoho metafor či metaforických paralel k textu (jakýchsi „názorných příkladů“ k tezím obsaženým v románu). Přes celkovou depresivitu a tragičnost děl je charakteristický velmi cynickým smyslem pro humor (například v Choke – týká se sanatoria pro senilní: "„Voní to tu čistotou, což neznamená nic jiného, než že čucháte chemikálie, čisticí prostředky, anebo voňavky. Musí vám být jasné, že vůně borové pryskyřice překrývá nějaké sračky. Citron znamená, že se někdo pozvracel. Růže rovná se moč. Po odpoledni u svatého Antonína nebudete chtít už nikdy v životě znovu přivonět k růži.“"). Typické je použití refrénu – úsloví, které se v románu opakuje vždy v jiném významu (např. v románu "Choke" jsou refrénem například věty „Viz též“ a „Co by Ježíš rozhodně neudělal?“, v románu "Lullaby" například různé parafráze anglické říkanky o moci slov) a používáním různých kuriózních znalostí (v románu "Fight Club" jsou to např. návody na výrobu bomb a různé triky promítačů, v románu "Choke" praktiky v domovech důchodců, nemocnicích a terapeutických skupinách, urban legends apod., v románu "Diary" anatomie lidského obličeje), které autor získal během svého neobvyklého života.

Charles Michael Palahniuk, známější jako Chuck Palahniuk [pólanyk] (* 21. února 1962) je americký postmoderní spisovatel. Věnuje se (mnohdy na hranici horroru) depresivním tématům na pozadí současné americké společnosti, čerpá ze svých vlastních frustrací a vlastní novinářské kariéry, jeho díla končí téměř vždy tragicky. Jeho romány byly zprvu nakladateli odmítány jako příliš temné a depresivní, brzy se ale staly kultovními. Jeho nejvýznamnějším dílem je jeho prvotina "Klub rváčů" (v originále "", 1996), zfilmovaná v roce 1999 režisérem Davidem Fincherem. Oficiální stránky autora o sobě uvádějí, že jsou největším a nejrychleji se měnícím autorským webem na internetu.

Charles Michael Palahniuk (; born February 21, 1962) is an American novelist and freelance journalist, who describes his work as transgressional fiction. He is the author of the award-winning novel "Fight Club", which also was made into a popular film of the same name.


Historie.

Jméno stadión nese po olomouckém velkoobchodníkovi Josefu Anderovi, který byl velkým příznivcem fotbalu, a na jeho popud začal se v roce 1938 budovat nový moderní stadion v Olomouci. Stadión pro 20 000 lidí byl otevřen o dva roky později a jeho hlavní dominantou se stala železobetonová tribuna, kterou však zničili vojáci Wehrmachtu na sklonku druhé světové války, když vyhodili do povětří muniční sklad, který zřídili v útrobách tribuny. Po válce byla vystavěna pouze provizorní dřevěná tribuna, která však sloužila až do roku 1976. Od 1977 se začala budovat nová tribuna, která přinesla pohodlí divákům i potřebné zázemí fotbalistům. V roce 1985 se začala stavět i protější tribuna. Další větší změny nastaly v roce 1998, kdy byla hlavní tribuna kompletně předělána pro místa na sezení, byla vystavěna montovaná Jižní tribuna a začalo se z výstavbou nové severní tribuny, která byla dostavěna o 2 roky později.  V roce 2009 začala stavba nové Jižní tribuny, která architektonicky kopíruje její severní vzor. Kromě míst pro 2 534 (z toho 460 pro VIP) fanoušků se v útrobách stavby nachází 30 bytových apartmánů, skyboxy a technické zázemí klubu. Kapacita jižní tribuny je menší než kapacita tribuny severní, protože se zde nachází obří obrazovka a společenská místnost s výhledem na hrací plochu. Výstavba byla dokončena v roce 2010.

Budoucnost.

Do budoucna je plánováno prodloužení Západní tribuny až k brankové čáře na jižní straně a zastřešení celého stadionu, čímž by se stadion zařadil mezi nejmodernější nejen v Česku, ale i celé Evropě.

Název.

Původní název se poprvé změnil v roce 1950 a to především z politických důvodů na „Stadion Míru“. Až v roce 1993 byl, z úcty k zakladateli areálu a mecenáši olomouckého fotbalu Josefu Anderovi, stadiónu opět navrácen původní název.

Vybavení.

Na stadionu je 3 634 krytých míst. Má vyhřívaný trávník využívající technologii Fibresand. Andrův stadion byl prvním stadionem v České republice, který tuto technologii začal používat. Řadí se mezi nejmodernější stadióny Česka a splňuje všechna kritéria UEFA pro pořádání pohárových a reprezentačních zápasů.

Návštěvnost.

Nejvyšší návštěva na stadionu byla 12 106 fanoušků v sezóně 2000/01 na utkání s pražskou Spartou.

Andrův stadion je fotbalový stadion, na kterém hraje své domácí zápasy především klub SK Sigma Olomouc, avšak využíván je i pro zápasy české reprezentace. Stadion má kapacitu 12 566 míst k sezení.

Andrův stadion is a football stadium in Olomouc, Czech Republic. It is the home ground of SK Sigma Olomouc and occasionally hosts matches of the Czech Republic national team. The stadium holds 12,566 people.


Historie.

Při vzniku firmy Volvo v roce 1927 byl první nákladní vůz, "řada LV 1" teprve na konstrukčních plánech, ale už v roce 1928 byl představen veřejnosti. Tento model měl úspěch a již v prvním roce se prodalo 500 kusů. Byl vybaven dvoulitrovým čtyřválcovým motorem o výkonu 28 hp (21 kW).

Volvo Trucks ve světě.

Kabiny vozů Volvo se montují v severošvédském městě Umeå, zatímco motory se vyrábějí v Skövde ve středním Švédsku. Hlavní sídlo společnosti je v Göteborgu, další montážní závody jsou v Belgii, USA, Brazílii, Jižní Africe, Austrálii, Číně, Indii a Rusku, což z ní dělá skutečně globálního výrobce. Hlavní centrální sklad a distribuce náhradních dílů a dílů do výroby je ve městě Gent v Belgii. Prodej nových vozů je rozdělený na 3 divize - Europa, Severní Amerika a Ostatní.

Severní Amerika.

V roce 1980 Volvo koupilo firmu White a zachránilo ji před bankrotem. V průběhu osmdesátých let Volvo vyrábělo autobusy White, v Evropě prodávané jako Volvo. Modely White se na kanadském trhu prodávaly pod značkou Western Star.  V roce 1987, Volvo odkoupilo výrobu těžkých nákladních vozů od firmy General Motors, čímž vznikla nová značka WhiteGMC, přestože výroba pod značkou GMC pokračovala ještě do roku 1990.  V roce 1997 přestala značka WhiteGMC existovat, a všechny modely se začaly vyrábět pod značkou Volvo nebo Autocar. V roce 2000 byla zrušena po více než sto letech existence i značka Autocar.  V roce 2001 Volvo koupilo firmu Renault Vehicules Industriels, včetně Mack Trucks ve Spojených státech.  V současnosti Volvo vyrábí pod značkou Volvo a Mack 8 modelů nákladních a zemědělských vozidel ve městech Dublin, Virginie, a Macungie, Pensylvánie. Motory se vyrábějí v montážním závodě v Hagerstownu, Maryland, a jsou určeny pouze pro severoamerický trh.

Jižní Amerika.

Jediný výrobní závod nákladních vozů Volvo v jižní Americe je v Brazílii. Hlavními modely ve výrobě jsou F12, F10, F7, F16, N12, N10, FH12, FH16 a FL7.

OneRepublic je pop-rocková kapela z Colorada, která se proslavila díky spolupráci s producentem Timbalandem a jejich společné písni "Apologize", které se prodalo přes 5 milionů kopií. Leaderem kapely je zpěvák, skladatel a producent Ryan Tedder.

OneRepublic is an American pop rock band formed in Colorado Springs, Colorado, in 2002. It consists of lead vocalist and multi-instrumentalist Ryan Tedder, guitarist Zach Filkins, guitarist Drew Brown, bassist and cellist Brent Kutzle, drummer Eddie Fisher and keyboardist Brian Willett. The band first achieved commercial success on Myspace as an unsigned act. In late 2002, after OneRepublic played shows throughout the Los Angeles area, several record labels approached the band with interest, but the band ultimately signed with Velvet Hammer, an imprint of Columbia Records. They made their first album with producer Greg Wells during the summer and fall of 2005 at his studio, Rocket Carousel, in Culver City, California. The album was originally scheduled for release on June 6, 2006, but the group was dropped by Columbia two months before the album came out. The lead single of that album, "Apologize", was released on April 30, 2006, on Myspace and received some recognition there, becoming number one on the Myspace charts.